Николай Пенчев

Сборник "Старобългарски загадки"

(цялата поредица "Старобългарски загадки")

Николай Пенчев

Зад маската на дявола

(книга 1 от "Старобългарски загадки")

1

- Амин! - свещеникът направи кръстен знак над наведените глави на богомолците. Сбутани в тясното помещение, всички бяха потни, със зачервени лица. Припламващата факла хвърляше черни сенки по стените и бялата захабена вълнена роба на свещеника.

- Амин! - повтори той. - Прибирайте се и Бог да бди над вас!

Един по един богомолците започнаха да си тръгват. Преди да излязат в черната нощ, внимателно закриваха лицата си. Някои още се бояха да обявят, че са християни.

Докато ги наблюдаваше как си тръгват, свещеникът се усмихна.

„Христос е страдал, за да спаси всички ни. Ще потърпим още малко“, каза си той.

Новият хан - Борис, официално бе спрял гоненията срещу християните. Сега трябваше само да се отърсят от изминалите години, пълни с насилие и смърт.

Свещеникът се усмихна отново, изтри ръцете си и се запъти към задната част на помещението. Трябваше да прибере малкото реликви, които използваха при ритуалите - дървен кръст, ленена покривка, купел за светена вода.

Докато гасеше свещите, пламъците им трепнаха, сякаш духнати от вятър.

„Сигурно не са затворили добре вратата на излизане и става течение“, помисли свещеникът, обърна се към входа и застина.

До вратата, обвита в дълга черна мантия с качулка, заплашително стоеше висока фигура.

- Кой си ти? - попита свещеникът и бялата му роба се отърка в стената. - Какво искаш?

Без да отговаря, натрапникът бавно тръгна напред и разпери ръце. В едната от тях държеше дълъг меч.

- Кой си ти?! - повтори обезумял свещеникът и трескаво заопипва масата зад гърба си в търсене на нещо, с което да се защити. Една чаша падна на пода и се търколи в краката му.

- Време е да платиш, Закарий! - отговори нападателят и вдигна високо меча с едната ръка. С другата рязко дръпна дългата черна качулка.

Вцепенен от ужас, свещеникът падна на земята. Искаше му се да извика, да размаха ръце, да се защити, но страхът го бе сковал изцяло. Пот се стичаше в очите и ноздрите му, смесвайки се с дима на догарящите свещи. Занемял, той се взираше в черната фигура с глава на козел и дълги рога.

- Махни се, Сатана! - опита се да извика свещеникът, но думите не искаха да излязат от устата му.

- Време е да платиш, Закарий! - повтори сянката. - Време е да платиш!

И рязко стовари меча.

2

Кавханът Дукум не можеше да си намери място. Крачеше нервно из просторния кабинет и бършеше с ленена кърпа потта от челото и лицето си. Беше му топло и задушно въпреки дебелите каменни стени на двореца в Плиска. Беше август и слънцето превземаше всяка педя от помещенията.

„Може би ако се преместя в избите, ще ми бъде по-добре“, помисли си мрачно Дукум и тръсна глава.

Много добре знаеше, че е изнервен не само от жегата. След смъртта на всеки владетел имаше проблеми, докато новият утвърди своята власт. Откакто Пресиян бе умрял, а тронът бе зает от Борис, трупаните с години проблеми внезапно избиха на повърхността. Пристрастията на новия хан към християните само усложняваха нещата.

Дукум въздъхна, съблече елека си от еленова кожа и остана само по риза. Понечи да свали и ботушите, но се отказа. Все пак, въпреки жегата, трябваше да спазва някакво приличие.

„Поне прозорците да бяха по-широки“, помисли той и огледа просторното задушно помещение, което използваше за кабинет. Огромна маса, затрупана със свитъци, заемаше центъра на стаята. Между тях се открояваха тумбеста в долния край златна кана с изрисувана ловна сцена и недопита широка чаша. По ъглите на стаята бяха поставени множество дървени ракли и кожени кутии, в които Дукум държеше различни документи. Няколко копия с конски опашки подпираха стените. Личният меч на боила лежеше облегнат на масивен дървен стол с висока облегалка. Ловни трофеи и дебели загаснали медни мангали допълваха картината.

Мнозина се лъжеха от външния вид на Дукум. Висок, едър, с обръсната глава и груби черти, той изглеждаше роден войник, който може да върти меча и да печели на бойното поле. Но кавханът не бе само това. Хитър като лисица, той умееше да се измъква от всяка ситуация и никога не прощаваше на своите врагове. Независимо дали ги срещаше на бойното поле, или по коридорите на двореца. Особено опасен го правеше способността му отдалеч да надушва всички заговори и интриги, да ги насърчава или издава в зависимост от това какво изискват собствените му интереси. Благодарение на тази способност се издигаше все по-нагоре в йерархията.

В момента Дукум бе стигнал върха в своята кариера. Освен кавхан, бе и един от шестимата велики боили, председател на съвета на боилите, любимец на Борис и негов доверен човек. Имаше хора и шпиони навсякъде. Те му докладваха какво се случва не само в Плиска, но и в цялата държава, чак в Константинопол.

Неговата значимост бе призната дори от византийския император, който при сключването на последния договор му бе изпратил специална златна огърлица. Кавханът никога не я сложи, но тайно я гледаше понякога.

Дукум заобиколи работната маса и взе чашата с разредено вино. Напоследък медовината бе станала популярна в Плиска, но от нея го болеше глава. Така и не можа да хареса сладникавия й вкус. Не харесваше и кумиса, макар да минаваше за изискано питие. Дукум не успя да разбере какво толкова има в подквасеното мляко на кобила.

Кавханът отпи малка глътка и се замисли за вчерашното убийство. Преди него имаше още две, на които Дукум не беше обърнал внимание. Бе решил, че християнските свещеници са убити от разбойници. Първият от тях - Юда, бе намерен пронизан със стрела в гората. На втория - Манасий, някой бе прерязал гърлото близо до рова на външния град. Смъртта на Закарий, посечен с меч в подземната си черква, показваше, че великият боил е допуснал грешка. Някой избиваше свещениците и това напомняше отминалите времена. Времена, които Дукум се надяваше никога да не се върнат.

Всичко бе започнало с Крум. Ханът, от когото трепереше целият свят, който имаше обща граница с франкската империя на Карл Велики, а византийският император страхливо се криеше зад позлатените врати на Константинопол само като чуеше името му, бе направил нещо немислимо - допуснал бе славяните до управлението на страната.

Нямаше значение дали си българин или славянин, или от какъв род произхождаш. Важното бе какво можеш и не един и двама Петьровци и Славовци бяха водили конницата. Това караше българите да кривят очите си от безсилен гняв. Безсилен, поне отначало.

Но Крум умря. Великият хан загина внезапно, докато готвеше последния си - съкрушителен, поход срещу Константинопол. След неговата смърт на трона седна Омуртаг. Първата работа на този дебел и странно озлобен човек бе да сключи договор с Византия и отвън да насочи меча си навътре.

Ханът бе хитър. Не подгони направо славяните. Обяви се срещу всички християни, преследва ги до смърт. Като се има предвид, че последователите на Исус бяха преди всичко славяни, ясно бе какво последва.

Съветът на боилите бе прочистен. Последва го войската. За няколко месеца всички постове отново бяха заети от българи. Но това не усмири Омуртаг. Дукум често се питаше какво бе карало хана да преследва християните с такава злоба. Носеха се слухове как като малък бъдещият хан бил позорно набит от няколко славянски момчета, но Дукум не вярваше в тези истории. И все пак...

Крум бе страшен, Омуртаг бе зъл. Крум бе заловил охридския епископ Мануил, Омуртаг бе заповядал да му отсекат ръцете до раменете, след това - краката, и накрая - да го нарежат на парчета и да ги хвърлят за храна на кучетата. Макар само да бе чувал за тези безумства, Дукум потрепери при мисълта за тях.

След Мануил последваха и други: Прилепският епископ Петър бе бит с тояги до смърт под радостните възгласи на тълпата. Главата му бе отрязана и хвърлена да се търкаля на площада в града, та всеки, който иска, да може да я рита.

Епископът на Никея Леонид бе пронизан с меч в корема и оставен да се мъчи, докато издъхне. Други бяха пребивани с камъни, давени, душени и разчеквани.

Само за първите две години от управлението си Омуртаг издаде 377 смъртни присъди на християни. Това бяха все изтъкнати хора - военни, търговци, заможни занаятчии. Колко бяха останалите убийства, които ставаха по улиците под одобрителния поглед на хана, никой не можеше да каже.

Въпреки всичко Омуртаг не успя да постигне това, което си бе наумил. Колкото повече избиваше последователите на Исус, толкова повече се множаха те. По ирония на съдбата първородният му син Енравота стана върл християнин, обяви се за свещеник и започна да проповядва в двореца. Баща му го хвърли в тъмница, лиши го от трона, но не посмя да го убие. Това направи брат му Маламир, когото Дукум познаваше чудесно и при спомена за когото космите на врата му още настръхваха.

Омуртаг може да убиваше християни, може да бе зъл и да гонеше славяните, но 30 години страната живя в мир. Никой не помнеше подобно нещо от времето на Аспарух.

Мирът даде възможност на търговците да забогатеят, на занаятчиите - да станат изкусни майстори, на земеделците - да приберат отлични реколти. Самият Омуртаг даде личен пример, като осъществи многобройни строежи. Опожареният от Никифор дворец в Плиска бе построен наново и разширен, крепостните стени на редица градове бяха укрепени, застроиха се нови селища около Преслав, Мадара, по Дунав и Тича. Омуртаг остави след себе си реки от кръв, но и нови крепости, дворци и градове.

Маламир не искаше да строи. Искаше само да убива християни. Първата жертва стана собственият му брат. Главата на Енравота бе отсечена в тройната зала, а стените й - опръскани с кръв. За Маламир това бе малко. Преследваше християните с неугасваща страст, сякаш са много рядък вид дивеч. Ханът и верните му боили ги залавяха, затваряха и избиваха безмилостно. Решетките и подовете в затворите под Плиска и другите големи градове чернееха от християнска кръв. Нощните претърсвания и екзекуции станаха всекидневие и никой не се учудваше, ако намереше цялото семейство на съседите обесено пред портата с окачени кръстове на шиите.

Защо беше това настървение, Дукум така и не разбра. Той също вярваше в Тангра, но нямаше нищо против Христос, стига да не заговорничеше срещу хана.

Кавханът стана, прекоси бавно стаята, застана до прозореца и се загледа в синьото небе. Гоненията на християните бяха посели навсякъде страх, омраза и подозрителност. Страх, който можеше да се усети из улиците на Плиска дори в слънчев ден като този.

След три години безумства Маламир умря. Дукум още помнеше момента, когато научи за неговата смърт. Краката му се подкосиха, от очите му потекоха сълзи. Всички мислеха, че плаче от мъка, но той плачеше от радост.

Бащата на Борис - Пресиян, не стигна до крайности. Даде на християните свобода, но не направи нищо да ги защити. Новият владетел искаше да се прослави не по-малко от великия си предшественик Крум, когото бе превърнал в кумир. Даже изрови отнякъде зловещата чаша с черепа на Никифор, за да вдига наздравици с нея.

Пресиян започна безкрайни войни, които разшириха държавата на юг, но я направиха нестабилна. Именно в един от тези подходи, в Горна Македония, бе изгряла звездата на Дукум. По време на боя той на два пъти защити живота на хана, който реши, че Тангра му дава знак, и издигна спасителя си. Дукум отговори на доверието с безупречна служба. Пресиян беше във възторг от своя фаворит и неговия бърз напредък. След като заедно с хана минаха през Преспа, Охрид, Албанските планини и потопиха краката си в Адриатическо море, Пресиян целуна Дукум по челото и го обяви за кавхан.

България бе излязла на три морета.

А християните бяха забравени. Гоненията вече не бяха държавна политика, но веднъж започнати, трудно можеха да бъдат спрени. Поради мълчаливото безразличие на хана се появиха няколко тайни братства, чиято основна цел бе да преследват и убиват християни. Най-зловещото от тях -„Отмъстителите на Тангра“, се специализира в избиване на свещеници. Говореше се, че самият Пресиян е негов член.

„Но дойде Борис и всичко се промени“, помисли си Дукум.

Християнството бе официално признато. Преследванията бяха забранени и се наказваха. Братствата бяха обявени извън закона. Членството в тях се смяташе за измяна и се наказваше със смърт.

Всички мислеха, че е временно, докато новият владетел укрепи властта си. Трябваше му подкрепата на всички - и на старите български родове, които се кланяха на Тангра, и на славянските велможи, в чиито сърца Христос пускаше все по-дълбоки корени. Оказа се, че не е така. Времето минаваше, но вече нямаше убийства в нощта, нямаше викове и изтезания, клеветниците бяха изгонени завинаги.

„Това определено не хареса на много хора“, помисли Дукум и се усмихна при спомена за намусените физиономии на някои боили, превърнали гонитбата на християни в развлечение.

Младият владетел можеше да разчита на славяните. Те набираха все повече мощ и се превръщаха в основния двигател на държавата. Само слепец не би го видял. А Борис гледаше с широко отворени очи.

„Умен е ханът! - помисли си Дукум. - Използва дори боговете за политически цели“.

Но сега всичко започваше отначало. Някой пак убиваше християнски свещеници.

„Въпреки забраните!“, помисли с раздразнение боилът и отново попи с кърпа изпотеното си лице.

Какво беше това?

Действия на фанатик или на някого, който не искаше да признае ханската власт? Или зад убийствата се криеше недоволството на старите родове от зачитането на новата религия? По-страшно щеше да е, ако убийствата ставаха по нареждане от Константинопол. Дукум неведнъж се бе сблъсквал с ромейските хитрост и двуличие и не би се учудил и за миг, ако византийците стояха зад всичко това. Тези убийства ги устройваха чудесно - настройваха славяни срещу българи, правеха хана слаб.

Дали Фотий, този зловещ византийски интригант, прикриващ се зад титлите си на учен, а всъщност ръководещ шпионите на империята, не бе организирал нещата? На всичкото отгоре се носеха слухове, че самият Борис мисли да се покръсти.

Дукум потрепери при тази мисъл въпреки горещия ден.

Без значение дали одобряваше християните, или не, кавханът знаеше, че трябва да разследва тези убийства. Да ги разследва бързо и точно, да намери извършителите и да ги накаже. Дукум виждаше погледите, които останалите хвърляха към няколкото християни, включени напоследък от Борис в свитата. Тези пълни с омраза погледи скоро можеха да се насочат и към хана. Ако вече не са го направили.

Трябваше да се действа бързо! Да се спрат убийствата, да се накаже извършителят, да се усмирят боилите. Трябваше му верен човек, който да разследва смъртта на Закарий и какво се крие зад нея.

Кавханът остави празната чаша на масата пред себе си. Знаеше точно от кого има нужда.

3

Климент ядосано погледна пукащата свещ. Подскачащият пламък му пречеше да се съсредоточи. Вече се стъмваше и той бе предпочел да затвори прозорците, да чете и пише на светлината на свещта, която така или иначе щеше да запали след малко.

Въпреки че беше един от малцината писари в двореца, към него се отнасяха като към обикновен слуга. Парите му стигаха колкото да плати наема и да не умре от глад. Вече не помнеше откога не бе купувал нова дреха. Климент ядно погледна прокъсаните си ботуши, за които дори нямаше пари да зашие като хората. Да не говорим за долната риза и панталона. А после се чудеше защо не може да се хареса на никое момиче.

Когато имаше работа в двореца, писарят се хранеше в кухните, сякаш бе нечий прислужник. Перата, мастилата и пергаментът, получавани в началото на всеки месец от склада, бяха далеч от класата, на която бе свикнал в Константинопол. Да не говорим за долнопробната свещ, чиято лой бе пълна с вода.

Климент вдигна зачервените си очи от пергамента. Как му липсваше Константинопол с големите улици, златните кубета и забързания ритъм. Как му липсваше морето на Златния рог и Босфора с хладния бриз, шарените корабни платна и мирисът на риба и водорасли. Как му липсваха приятелите от Магнаурската школа, с които можеше да поговори, да поспори или да пийне вино и да закача момичетата в някоя кръчма.

Така и не успя да намери общ език с останалите писари в Плиска. Те го смятаха за надменен и надут. Отказваха да разберат, че не може от сутрин до вечер да говори единствено за задниците на прислужниците или да се напива всяка вечер до безсъзнание, обсъждайки поредните интриги, дочути по коридорите на двореца. По-близък бе единствено с главния библиотекар Наум, но той често беше зает и нямаше много време за Климент.

Писарят с отегчение препрочиташе няколко ръкописа. Беше си ги донесъл от Константинопол, но дори те със сигурност бяха по-интересни от безкрайните описи и незначителни договори, с които се занимаваше по цял ден. В главата на Климент се гонеха отчети за зърно, царевица, просо и сланина, бъчви с вино, претенции за земи и обвинения в кражби, клевета и магьосничество. Напоследък няколко пъти го бяха викали да превежда на самия хан идващите от Византия документи. Но това се случваше рядко и не носеше материални облаги, само засилваше презрението на останалите писари към него.

„Математика, логика, реторика, философия, геометрия... Защо се занимавах с всичко това? По-добре да бях учил занаят. Поне нямаше да се свирам по тесни стаички с долнокачествени свещи. От утре ще си намеря нови приятели!“, зарече се Климент и се взря отново в пергамента, който четеше - жалба от търговец на месо срещу съседа му, чието прасе влизало прекалено често в двора му.

По закон Климент би трябвало да оформи документа в библиотеката, където работеше с останалите писари, но всички си взимаха част от работата за вкъщи и той не правеше изключение.

Неочаквано вратата на стаята се отвори. На прага застана намръщен войник, който махна с ръка:

- Ти си писарят Климент, нали? Тръгвай с мен! Кавханът Дукум те вика!

„Дори за простите войници не съм нищо повече от слуга!“, ядно си помисли писарят. Стана, прибра писмото и принадлежностите си в кожената кесия, закачена за пояса, и тръгна след пратеника.

Докато вървяха по притъмняващите улици на Плиска, писарят се чудеше за какво ли го вика кавханът. Най-вероятно беше нещо, свързано с преводите на византийските документи. Дукум често настояваше да ги чуе отново, понякога и по няколко пъти. Климент се учудваше на точните забележки на великия боил, който искаше да знае съдържанието на документите най-точно. В началото дори улови писаря, че не превежда всичко дословно.

„Не предавай общия смисъл! Това е дипломация. Тук всяка дума има специфичен оттенък и значение. Превеждай максимално точно“, бе поискал Дукум и оттогава Климент се съобразяваше с неговото желание. Вероятно така е и сега. Кавханът бе открил нещо, което искаше да уточни.

Докато вървяха, писарят разсеяно оглеждаше улиците. Макар и да отстъпваше на Константинопол, Плиска бе внушителен град, пълен с живот. Разположен сред обширно поле, той бе защитен от дълбок канал с издигнат зад него вал. Съоръжението очертаваше дългите по над 10 километра стени на Външния град на Плиска. Тук живееше простолюдието, като писарите, помисли си Климент с ирония, както и търговци, занаятчии, работници, коняри, ханджии, бръснари, шивачи, разказвачи на приказки, магьосници и лечители, непрекъснато прииждащи от всички краища на държавата. Тук се намираха повечето от работилниците, складовете и странноприемниците.

Пред една от тях на Климент и войника се наложи да изчакат керван от 12 мулета, натоварени с чували. Уморените мулетари ги вкарваха в двора, задръствайки цялата улица. Съдържателят - дебел зачервен мъж с писклив глас и факла в ръка, даваше наставления на новодошлите, с което създаваше още по-голям безпорядък.

Външният град не бе равномерно заселен и непрекъснато тук-там изникваха квартали, които след време се разрастваха и сливаха със съседните. Дървени колиби и землянки се гушеха между каменните стени на хановете и високите складове. Имаше и няколко християнски черкви. Те бяха съвсем малки, но на Климент му правеше впечатление колко бързо се увеличаваха след идването на Борис. Но не можеха да се сравняват със светилищата на Тангра - красиви храмове с големи бели камъни, жертвеник в центъра и статуи на вълци, глигани, лъвове и коне по ъглите. Въпреки това малките черни покриви на християнските светилища все по-гъсто обсаждаха покоите на Тангра, като войници, обсадили неприятелска крепост.

„Дали накрая Богът на небето и светкавицата ще падне пронизан от Христос? - зачуди се писарят, докато се разминаваше с няколко жреци с дълги бели роби и позлатени ритуални кинжали на коланите. - Няма да е за първи път един Бог да победи друг“.

Дори след падането на нощта Външният град бе пълен с хора, тръгнали по своите работи. По неравните му улици непрестанно се движеше своеобразно шествие. Славяни с дълги ризи и широки колани, българи с тесни кожени панталони, авари с шарени елеци, кумани, печенеги, власи и дори немци се скупчваха близо до къщите, за да дадат път на прелитащите като вихър конници.

Прекосиха малката река, която минаваше през центъра на града, и пред тях се изправиха красивите стени на Вътрешния град. Високи над 10 метра, издигнати от бял варовик, те блестяха ослепително под светлината на залязващото слънце. Огрян от последните лъчи, червеният хоросан между камъните напомняше на стичаща се кръв, което накара писаря да потръпне.

Двамата с водача му минаха през Източната порта - високо съоръжение с една външна и две вътрешни врати с желязна падаща решетка.

„Трудно някой би проникнал тук“, помисли си Климент, загледан във високите каменни кули с тесни бойници. Стражата ги спря, провери документите им и ги пусна да влязат.

Вътрешният град бе изграден предимно от камък. Улиците бяха павирани, по ъглите започваха да припламват първите факли. На канализацията можеше да завиди и Константинопол, а изграденият от Омуртаг водопровод даваше възможност на по-богатите фамилии да имат частни бани с топла вода. Удоволствие, което ставаше все по-популярно.

Облечени в кожени панталони, елеци и тежки ботуши, покрай писаря и спътника му минаха войници от нощната стража. Високите метални шлемове, черни мустаци и блестящи черни очи издаваха, че са българи.

Колкото повече приближаваха до цитаделата в центъра на Вътрешния град, толкова повече стражи срещаха. Денем тук бе пълно с всякакви посетители, търговци и шарлатани, но щом паднеше мрак, стражата изгонваше всички. Не един и два опита бяха правени на това място да бъде убит ханът или някой от боилите.

Войникът спря, помърмори малко, измъкна изпод наметалото си факла и след няколко опита успя да я запали. Така се виждаше ясно кой идва и нямаше опасност да ги повалят със стрела в тъмното.

Най-накрая стигнаха до една от малките странични врати на двореца. Там очевидно ги очакваха и бързо ги пропуснаха да минат. Навсякъде по коридорите имаше войници и макар да беше свикнал със засиленото им присъствие, от погледа на Климент не убягнаха мрачните физиономии и внимателните погледи. Дори прислужниците, които обикновено се поздравяваха и подвикваха отдалеч, бяха притихнали.

Дукум ги чакаше прав в кабинета. Освободи с махване на ръка войника и внимателно затвори вратата, преди да заговори.

- Радвам се, че дойде толкова бързо, Клименте!

Писарят сведе глава за поклон и зачака да разбере за какво са го извикали.

- Миналата нощ - започна Дукум - във Външния град, близо до Южната порта, е бил убит християнският свещеник Закарий. Той е водел проповед в тайна подземна черква, останала от времето, когато християните са били преследвани.

Кавханът замълча за момент и изчака Климент да потвърди с кимване, че е наясно с промените в политиката напоследък.

- Закарий е бил съсечен с меч. Няма нищо откраднато. Никой не е видял убиеца. Никой не го е чул. Трупът е намерен от пекар, носещ почти всяка сутрин на свещеника пресен хляб и кифли. Той е извикал двама от стражите при Южната врата на крепостта. Дотук ясно ли е?

Климент кимна отново.

- Това е третото убийство на християнски свещеник за последната половин година. Първо имахме един пронизан със стрела в гората - Дукум спря в средата на стаята, вдигна ръка и започна да свива пръсти. - Последва убийство с нож. Закарий е третият. Отначало мислех, че става дума за случайни нападения, но явно съм се лъгал. Новата политика на хана към християните и славяните не харесва на много хора. Притеснявам се, че убийствата не са случайни. Зад тях прозира някакъв умисъл. Искам да разбереш какъв!

- Аз? - Климент не можеше да повярва на ушите си.

- Да! - натърти Дукум. - Искам да разследваш смъртта на Закарий и да разбереш какво се крие зад нея. Дори да е дело на крадец или луд, той трябва да бъде наказан. Предполагам разбираш това?

- Но защо аз? - попита отново Климент.

- Няма кой друг да се справи с тази задача. Това не са обикновени убийства. Тук са замесени вяра, политика и омраза. Имам достатъчно шпиони и доносници, които да ми казват какво се случва в града и около него, но този път никой от тях не знае нищо. Ти си живял в Константинопол, познаваш християните, познаваш писанията им. Знаеш как мислят и те, и враговете им. Трябва да разбереш кой стои зад всичко това, заговор ли е, или на някого му е станало тъжно за отминалите времена. Разбираш ли ме?

- Никога не съм се занимавал с подобни неща досега. Не знам дали ще се справя - опита да протестира Климент.

- Трябва да се справиш! - Дукум наля вино в широки медни чаши с дръжки от двете страни, подаде едната на писаря, покани го с жест да седне и самият той се настани от другата страна на масата. Свали от безимения си пръст малък златен пръстен със зелен камък и герб и го подаде на писаря. - Достатъчно е да покажеш това и да кажеш, че изпълняваш задача по моя поръчка. Ако някой отказва да ти сътрудничи, просто ела и ми кажи.

Климент протегна ръка, взе пръстена и го сложи на ръката си. Беше му малко голям, но знаеше, че ще свикне. Почувства се Странно: носеше знака на втория по власт човек в държавата.

- Добре - каза той. - Ще направя всичко по силите си.

Дукум кимна.

- Искате да разбера дали убийствата са свързани помежду си и кой стои зад тях. Дали някой не крои заговор и срещу кого. За да ми поставяте подобна задача, значи подозирате нещо, нали?

Дукум въздъхна и стана от стола. Заразхожда се между няколкото запалени мангала, осветяващи помещението.

- Вече ти казах - започна той, - мнозина от българските родове не харесват правата, дадени от Борис на християните. Но дали те стоят зад убийствата? И защо? С признаването на новата религия за равноправна ханът се опитва да се изплъзне от опеката на боилския съвет. Много хора ще загубят властта си в този случай. И това не им харесва. Останалите също се чувстват заплашени.

- Но в съвета има само българи.

- Имаше. Преди две седмици ханът включи в него и няколко славяни. Както можеш да се досетиш, те са християни.

- Разбирам - сведе глава Климент. - Българи срещу славяни. Ханът, Тангра здраве да му дава, чертае нова политика, която е заплаха за едни и възможност за други. Тук религията е просто начин да се стигне до властта и да се използва.

- Или да се изгуби, Клименте! Или властта да се изгуби! Боилите усещат накъде духа вятърът и едва ли ще позволят да ги пренебрегнат просто така. Кучето хапе най-лошо, когато е притиснато в ъгъла!

- Дано не ухапе първо мен - пошегува се Климент и се загледа замислено в зеления камък, даден му от Дукум.

- Ако си предпазлив, няма да те ухапе! Но внимавай къде ходиш, като се стъмни - засмя се Дукум и разпери ръце. - Има и друго. И то е още по-лошо. Не мога да се отърся от мисълта, че зад всичко това стои дългата ръка на Константинопол. Дали византийците не се възползват от проблемите ни? Теодора е хитра...

- Разбирам - кимна Климент. - Искат да ни отслабят.

- Именно! Именно! - потвърди Дукум. - Славяни срещу българи. Съветът срещу хана. Представяш ли си какво може да стане, ако византийците се възползват?! Ето ти още една причина да избера теб за задачата. Ти ги познаваш най-добре. Провери техния пратеник Анастасии. Той е хитър като лисица, нищо чудно да е свързан с убийствата. Познава много хора в Плиска, сандъците му са дълбоки и пълни със злато.

- Византийци да избиват християни? Нима биха стигнали дотам?

- Разбира се! Трябва да имаш предвид и друго: макар да се наричат свещеници, повечето от тях не са наистина такива. Те са просто проповедници, на които другите се доверяват, хора с дар слово, разпространяващи вярата си. Никой не ги е ръкополагал официално, никой не им е давал паство, за което да отговарят. Така че убийствата им не биха представлявали проблем за Константинопол.

- Така е - отговори писарят. - Ще се заемам за работа.

- Чакай! - спря го кавханът. - Ще имаш нужда от пари

- Дукум бръкна в пояса си, извади кожена кесия и я подхвърли на писаря. Харчи ги както намериш за добре.

Климент улови кесията, прибра я в своя пояс, поклони се и излезе.

Докато вървеше по коридорите, се замисли колко странна е съдбата. Само преди час негодуваше от пукащата свещ, отегчен от ежедневието, а сега крачеше из коридорите на цитаделата, самия център на Плиска и държавата, сложил пръстена на кавхан Дукум, а в джоба му щастливо подрънкваше добре напълнена кесия. До какво ли щеше да доведе тази промяна?

Климент бе получил изключително важна задача. Нямаше никакви съмнения - предстоеше му да се забърка в борбите на християни, българи, славяни и византийци, а от това едва ли щеше да излезе нещо добро.

Унесен в мисли, писарят зави по един от коридорите и се сблъска с човека, идващ насреща. От изненада замалко да изпусне пръстена, който Дукум му даде.

- Ей! Внимавай къде ходиш! - извика непознатият. След което сниши глас и изсъска: - Много внимавай, писарю!

Учуден, Климент се обърна. В далечния край на коридора се отдалечаваше висок мъж, загърнат в черно наметало с нахлупена качулка.

4

Климент се събуди рано. Живееше във Външния град, макар и близо до белите стени на крепостта. Бе се настанил в една от множеството странноприемници около крепостта, където срещу разумна сума на месец получаваше стая, легло, одеяло, а понякога и закуска. Съдържателят на кръчмата Кладий беше грък, отдавна дошъл в Плиска, който обичаше да се смее, да разрежда виното с вода и да обира до шушка случайните клиенти. Но готвеше отлично и поддържаше подовете чисти.

Докато се протягаше в леглото, Климент се зачуди какво първо да направи. Макар да нямаше никакъв опит в разкриването на убийства, бе достатъчно добър в разрешаването на различни загадки и мислеше, че с малко късмет би могъл да се справи и с тази. Стига да имаше за какво да се захване. Реши първо да види мястото на убийството, да разпита съседите и стражите и да потърси свидетели. Може би щеше да открие нещо или някого, който да му помогне да разбере кой е убил Закарий.

Писарят облече риза, завърза кесията с писарските си принадлежности върху кожения панталон, обу ботуши и излезе. Докато слизаше по стълбите от стаята към главното помещение, се сблъска с един от слугите в кръчмата, което го подсети за странната среща предишната вечер в коридора на двореца. Дали беше случайност или предупреждение? Дали някой, подслушвал пред вратата на Дукум и разбрал за поставената задача, го съветваше да не се бърка там, където не му е работа? Предстоеше да разбере.

Климент седна на маса до прозореца и зачака Кладий да му донесе парче хляб, малко сирене, маслини и чаша квас. Докато разсеяно слушаше бързата реч на гърка, който му обясняваше колко е поскъпнало напоследък житото, Климент се замисли над вчерашния разговор. Думите на Дукум не го изненадаха особено. Всички знаеха, че след признаването на християнството за равноправна религия и появата на слухове, че Борис може да се покръсти, напрежението между българи и славяни се бе засилило. Двете общности никога не се бяха обичали. Воини и аристократи по рождение, българите се отнасяха надменно към славяните, без да си дават сметка, че държавата не би могла да съществува без тях. Славяните, получили повече свободи при Аспарух и наследниците му, отколкото под управлението на Византия, бяха започнали да се превръщат в самостоятелна сила. А аристокрацията трябваше да се съобразява с нея. Заменили Перун с Христос, сега те бяха намерили могъщ лост, с който да търсят повече власт в новата държава. Това, което Климент не знаеше досега, бе, че Борис подкрепя християнството не в религиозен, а в политически план. Факт, спечелил му със сигурност много врагове в българските родове. Те бяха свикнали да контролират хановете, с изключение на Крум, разбира се, и сега усещаха как властта се изплъзва от ръцете им. Това правеше положението на Борис много несигурно.

„А моето - още повече“, помисли си писарят, напълно убеден, че никой няма и да се замисли дали да го жертва в борба с толкова висок залог - кой да управлява държавата и на кой бог да се кланя.

„Ще ме убият и окото им няма да мигне! - каза си той. - Вчерашното предупреждение със сигурност не бе случайно. Дукум може да си мисли, че е взел предпазни мерки, но боилите също имат шпиони. И то очевидно добри! Пръстенът му едва ли ще ме предпази от мечовете на убийците. Дори още по-сигурно ще ги насочи към мен“, каза си Климент и почувства как коремът го свива от напрежение. Изпи с благодарност топлата медовина, донесена от Кладий, и стана от масата.

„Трябва ми оръжие“, каза си писарят и пренебрегвайки болките в корема, решително излезе от странноприемницата.

Макар да бе обучен да се бие с меч, Климент не разполагаше с нищо повече от обикновен нож, с който режеше месо. Носеше го затъкнат отстрани в ботуша, както бе виждал да правят някои войници, но знаеше много добре, че едва ли ще му бъде от полза, ако се стигне до сериозен сблъсък.

Дългите крака на писаря бързо го заведоха до източната част на града, където се намираха ковачниците. Доста обикаля работилниците, но накрая си избра малък, с удобна ръкохватка широк меч, който можеше да се затъкне в колана, без да бъде прекалено неудобен за носене. Ковачът го увери, че е от най-висококачествена стомана, но писарят не му повярва, защото всички преди това му казваха същото. Ковачът взе парите с усмивка, пожела му никога да не се налага да вади меча от ножницата и се върна при наковалнята.

Застанал под топлото слънце, вдишвайки горящите в пещите дърва и с нов меч на кръста, писарят се почувства много по-добре. Болката в корема бе преминала и той смело реши, че може да се заеме с възложеното му разследване.

Чудеше се как да намери черквата на Закарий, когато чу, че някой го вика по име. От далечната част на улицата с широки крачки се задаваше висок, добре сложен мъж. Само един поглед бе достатъчен, за да разбере човек, че той е военен. Леката походка, уверената стъпка, неслизащата от дръжката на меча ръка и зоркият поглед издаваха кален в битките борец. Климент добре знаеше кой е това - чигатът Бранко, началник на стражата в Плиска. Градът се охраняваше от много и различни подразделения, като нощна стража, дневна стража, всяка врата си имаше отделен гарнизон и началник, но за всички тях отговаряше Бранко.

Той бе висок усмихнат мъж, с обръснато чело и дълга почти до кръста коса на тила, която старателно връзваше на дебела опашка. Бранко бе известен с изключителната си преданост към предишния хан Пресиян и, предполага се, към сегашния Борис. Нямаше кой да го надвие в двубой с меч.

Бранко обичаше да се смее, да пие и да разказва невероятни истории за подвизите си, но когато се наложеше, можеше да бъде твърд, трезвен, логичен и внимателен. Двамата с писаря изпитваха симпатии един към друг. Климент понякога го учеше да чете на латински, Бранко му показваше как да си служи по-добре с меча.

„Защо Дукум не избра него да разследва убийството? - зачуди се Климент, докато началник-стражата крачеше усмихнат към него. - Бранко ще се справи с тази задача много по-добре от мен“.

- Здравей, писарю! - поздрави го на висок глас военният. - Не знаех, че кратките ни уроци са те направили толкова голям почитател на оръжията.

- В несигурни времена като тези все някога нещата опират до меча, та реших, че е крайно време и аз да имам. Радвам се да те видя, Бранко - отговори Климент и подаде ръка на чигата.

- И аз се радвам! Но честно да ти кажа, никога не съм мислил, че може да се срещнем тук. Не се обиждай, но не мога да си представя да се биеш с някого, освен с мен в казармата. Я дай да видя - Бранко сръчно изтегли меча на писаря и го обърна срещу светлината. Повъртя оръжието насам-натам, присви око да види острието, размаха го вещо няколко пъти във въздуха и го върна на Климент. - Чудесен меч! Не си си дал парите на вятъра. Не е произведение на изкуството, но ще ти свърши работа. Балансиран, с добро острие и удобна ръкохватка. Пожелавам ти да не се налага да го вадиш от ножницата.

- Измисли нещо друго! Това вече ми го пожелаха - засмя се писарят и тръгна заедно с началник-стражата надолу по улицата. - Какви са последните новини?

- Ти ли ме питаш за новини - лукаво каза Бранко. - Ти си писар, знаеш и най-големите тайни на двора, а аз съм прост войник.

- Хайде де - не му остана длъжен Климент. - Ако има някой, който да знае всичко случващо се в Плиска, това си ти! Душиш навсякъде като лисица!

- Душа само по заповед на хана! Но кажи ми вярно ли е, че Теодора пак е писала на Борис? Нали си писар, би трябвало да знаеш.

- Вярно е, писа му още преди няколко месеца - отговори Климент. - Уточняваха подробности относно мира. Учудвам се, че не си научил.

- Това всички го знаят! - махна с ръка Бранко и спря, за да купи ябълки от минаващ покрай тях търговец. Захапа една, втората подаде на писаря. - Питам те за друго. По пазарите се говори, че Теодора, като разбрала, че Борис се кани да напада Византия, му писала: „Няма да сполучиш с тази война! Ако аз те победя, всички ще се смеят, че те е победила жена. Ако ти ме победиш, всички ще се смеят, че си победил жена“. Като получил това писмо, Борис позеленял от яд, че ще му се подиграва целият свят, и спрял войната с Византия. Вярно ли е?

- Това са глупости! Не знам кой ти ги разказва тия работи, Бранко, но не са верни! Хан Борис и майката настойничка Теодора размениха писма и се договориха за мир. Всички би трябвало да са щастливи, а не да разправят измислици по пазарите!

- Не знам. Не знам. Има нещо в тия приказки, сигурен съм! - продължи със закачките Бранко. - Войниците обичаха Пресиян и очакваха да ги поведе към Константинопол. Борис ги разочарова в това отношение. Както и неуспешният му поход в Хърватия и войната с франките. Има още много да учи новият хан.

- Той е повече дипломат, отколкото пълководец - опонира Климент. - Сключи мир с Византия, не загубихме територии след войната с Хърватия. Дано сега работите в Сърбия потръгнат по-добре.

- Ама май няма да потръгнат - сниши глас Бранко. - И там ще ни бият, помни ми думата!

- Знаеш ли нещо конкретно? - притеснено попита писарят.

- Само слуховете от пазарите! - тупна го по гърба чигатът. - А както сам каза, на тях не трябва да се вярва. Кажи по-добре накъде си се запътил с този меч?

Климент замълча. Не знаеше дали да сподели на Бранко за задачата, с която го натовари Дукум. Съветът на началник-стражата можеше да е много полезен. Но писарят знаеше, че трябва да внимава на кого се доверява.

„Той така или иначе ще разбере с какво се занимавам и ще се обиди, че съм скрил от него. Ако му кажа, ще мога да разчитам на помощта му“, помисли си Климент, а на глас каза:

- Не знам дали си чул, но преди два дни близо до Южната порта са убили християнски свещеник.

- Разбира се, че съм чул! Аз все пак съм началник на стражата - отговори Бранко и се вгледа в писаря. - Но ти наистина ме изумяваш. Първо меч, а сега се интересуваш и от убийство. Какво става с теб, Клименте?

- Вчера ме извика Дукум. Иска да разследвам кой е убил християнския свещеник. Не знам защо. Не знам и защо избра мен. Ти определено си по-подходящ за тази работа.

- Така е, по-подходящ съм - подразни го Бранко. - Но честно да ти кажа, не ми се занимава. Аз харесвам по-простите неща - някой наръгал друг за пари, за жена или защото се напил. Откраднал му кесията или коня, искал му поста. Такива работи ми дай на мен. Но свещеници? Подземни църкви? Християни? По-добре ти се занимавай с тях. Дукум не случайно е избрал теб. Ще се срещаш с християни, повечето от тях са славяни. Те са потайни и предпазливи, имат си тайни знаци, ритуали, крият се по катакомби. Никога не биха казали и дума на някого, когото не чувстват близък. Да кажат нещо на военен, гонил ги до вчера? Няма да стане! Виж, писар с име като твоето - това е друга работа. Ще ти е по-лесно - началникът на стражата се засмя и тупна Климент по рамото. - Хитра лисица е Дукум! За всичко е помислил.

- Какво значение има името ми намръщи се Климент.

- Името е много важно - не се съгласи Бранко. - Твоето е славянско, моето не е. Макар да съм наполовина славянин по майчина линия, никой не ме възприема като такъв.

- Така ли? Не знаех.

- Виждаш ли? Дори твоята преценка не е правилна. Аз съм чигатът на Плиска, следователно враг на всички християни и славяни. А истината е, че приемам и дори харесвам славяните. Обичната ми майка ме научи на това. Но въпреки това за тях аз си оставам враг!

- Ами майка ти? Къде е тя? Ако им каже...

- Майка ми е мъртва! Убиха я! - лицето на Бранко се изкриви.

- Убиха ли я? Кой, Бранко? - стреснато попита писарят и се огледа наоколо.

- Предпочитам да не си спомням за това. Дай да говорим за нещо друго. Наистина много я обичах - каза Бранко и гласът му потрепери.

- Извинявай, не знаех - Климент хвана ръката на началник-стражата, който го погледна учудено. - Ще ми помогнеш ли с разследването?

- Разбира се, че ще ти помогна! - отговори за облекчение на Климент Бранко и разпери ръце, сякаш готов да го прегърне. - Ще ти помогна за каквото поискаш.

- Като начало би могъл да ме заведеш до мястото на убийството. Тъкмо бях тръгнал натам.

Бранко го погледна с интерес.

- Но преди това си решил да купиш нов меч. Добре си постъпил! Явно си даваш сметка в какво се забъркваш. Да ти кажа честно, Клименте, сега, като се замислям, се радвам, че Дукум е възложил на теб това убийство.

- Чак толкова ли е лошо положението? - попита писарят притеснено.

- Сам прецени. 23 години дядото и прадядото на сегашния хан преследваха християните като кучета. Убиваха ги на праговете на тайните им църкви, бесиха ги на верижките на кръстовете, които носят, деряха им кожите, изваждаха им очите, чупеха им краката, кълцаха ги с удоволствие на парчета. И колкото по-настървено ги гонеха, токова повече укрепваше християнството. Странно, нали?

Климент предпочете да не отговаря.

- Пресиян уж забрани гоненията, но те продължиха. Сега всичко утихна, но нито едните, нито другите са забравили пролятата кръв - Бранко сведе поглед към земята.

- Не знам защо са започнали гоненията старите ханове -вероятно за да премахнат византийските шпиони, но накрая нещата излязоха извън контрол.

- Кажи ми за братствата.

- Те бяха ужасни! Появиха се по времето на Пресиян, който уж забрани гоненията. Славяните му трябваха за неговите безкрайни войни, но в останалото време не го интересуваше какво се случва с тях. Само мисълта, че „Отмъстителите“ може да са се върнали, ме кара да настръхвам. Никой няма да е в безопасност, ако тези изроди пак започнат да убиват.

- Ами Закарий? - попита Климент. - Той очевидно се е страхувал. Имам предвид - тази черква под земята и всичко останало.

- Чувал съм за Закарий. Знам повечето християнски свещеници в града. Влиза ми в задълженията. Наглеждаме ги от време на време. Закарий беше много потаен. След като християнството бе официално признато, той и последователите му продължиха да се крият. Предполагам, че не можеха да се отърсят от старите навици. Малцина знаеха, че е свещеник, преди да го убият. Не представляваше приятна гледка, повярвай ми. Някой почти му беше отсякъл главата. Лицето му беше изкривено, като че ли е видял нещо наистина ужасяващо.

- Убиеца си най-вероятно - промърмори Климент и коремът го присви отново.

Стигнаха бързо до Южната част на града, където бе извършено убийството. Климент никога не би предположил, че издигнатият малко над земята покрив и бялата стена с малки прозорци под него представляват подземна черква. Тя не се отличаваше по нищо от заобикалящите я постройки. За да се влезе в черквата, трябваше да се слезе по няколко стъпала, издълбани в земята. Писарят чевръсто заслиза по тях и махна на спътника си да го последва.

- Предпочитам да остана на слънце. Огледал съм всичко вътре, няма да откриеш нищо ново. Лесно ще познаеш къде е извършено убийството. Всичко е в кръв - каза Бранко и се подпря на един камък.

Климент бутна отворената врата и влезе. Почака очите му да привикнат със сумрака и внимателно запристъпва напред.

В предната част подземната черква не приличаше на обикновена къща. Дългата стая, завършваща с амвон, ясно показваше, че тук са се събирали вярващи. Усещаше се миризма на свещи и дим, таванът на места бе опушен. Прозорците бяха широки, но малки, и не пропускаха много светлина. В задната част, близо до олтара, личеше мястото, където Закарий е бил убит. Стената бе изпръскана с потъмняла кръв, по земята се търкаляха неприбрани християнски реликви. Климент се наведе и огледа падналия кръст. Макар и дървен, той бе богато резбован и изключително красив.

В задната част помещението се разширяваше, дървена врата, скрита зад плътна завеса, водеше към жилището на свещеника. То бе изключително скромно, състоеше се от легло, маса, ракла за дрехи и няколко ниски трикраки столчета. До стената бе облегната втора маса, която свещеникът явно беше изнасял навън по време на службите, реши Климент, след като забеляза полепналия по краката й восък.

„Дали е приемал гости тук? И кои са били те?“, зачуди се писарят, докато бавно обхождаше стаята. Отвори чекмеджетата на масата, повдигна капака на раклата, наведе се и внимателно огледа под леглото. След това го премести, но отново не откри нищо интересно.

Върна се обратно в централното помещение и заразглежда зад олтара. Бързо откри зле прикрита дупка в пода, в която свещеникът сигурно беше крил реликвите.

Климент тръгна към вратата, внимателно оглеждайки пода. Освен следи от восък не забеляза нищо необичайно. И да бе имало някакви следи, те бяха заличени. Внимателно огледа вратата, чиито три ключалки стояха недокоснати. Нямаше нищо, което да го насочи към самоличността на убиеца. Някой бе дошъл, бе посякъл Закарий и си бе отишъл. Без да остави следи.

Климент се облегна колкото може по-далеч от опръсканата с кръв стена и се опита да си представи случилото се.

Службата току-що е минала, вярващите се разотиват. Макар гоненията на християни официално да са спрели, те се страхуват. Тръгват един по един, оглеждат се в тъмнината и бързат да изчезнат. Помещението остава празно, вратата все още е отворена. Закарий е нетърпелив да прибере християнските символи, за да не го изненада някой с тях. Докато ги носи към задната част на помещението, за да ги скрие, убиецът го напада. Без да има с какво да се защити, свещеникът пада, изпускайки кръста. Необезпокояван от никого, убиецът се скрива в нощта.

„Така трябва да е станало - помисли си писарят. - Но защо на вратата има три ключалки? От кого се е страхувал толкова много Закарий? Защо не ги е заключил, преди да прибере реликвите? Случайно ли е оставил отворено, или е чакал някого?“, запита се Климент и излезе от подземната черква.

- Намери ли нещо, писарю? - попита Бранко, заслонявайки очи с ръка срещу слънцето.

- Вие ли внесохте втората маса в стаята? - отговори с въпрос на въпроса Климент.

- Да. Пречеше ни да изнесем трупа и някой постоянно се удряше в нея. Как се досети?

- До амвона имаше чаша и кръст. Нормално е преди това да са били поставени някъде. Най-вероятно на масата. Пипахте ли нещо друго?

- Не, като изключим убития. Както сам си се убедил, няма много за гледане, местене или пипане. По пода нямаше нищо. Нито следи, нито друго, което да ни насочи кой е извършителят. Всичко останало си видял. Намери ли нещо ново?

Климент поклати глава.

- Казах ти, че няма нищо интересно!

- Поне видях къде е било извършено убийството. Сега ще разпитам съседите. Ще дойдеш ли с мен? - попита писарят.

Бранко погледна към слънцето, издигнало се високо в небето, изплю стръкчето трева, което дъвчеше, и поклати глава:

- Трябва да тръгвам. Ще се видим по-късно. Ако имаш нужда от помощ, се обади.

Двамата мъже си стиснаха ръцете и се разделиха. Никой от тях не забеляза фигурата, дебнеща ги в сенките на една от близките къщи.

Климент лесно намери пекаря, открил мъртвия Закарий. Той потвърди всичко, което писарят вече знаеше.

- Беше много страшно! Лицето на проповедника бе изкривено ужасно, сякаш е видял нещо ужасяващо - повтаряше мъжът, без да сваля поглед от пръстена със символа на Дукум.

Освен че продавал през ден хляб и закуски на убития, Климент не научи нищо ново. Пекарят отрече да познава Закарий, нито някого, който да му е близък. Писарят остана с чувството, че човекът се вълнува повече от брашно, трици и цени, отколкото от намерения от него мъртвец.

- Не мога да разбера защо зърното непрекъснато поскъпва? - омърлушено се оплакваше събеседникът му, докато писарят се сбогуваше.

След като приключи с пекаря, Климент обиколи уличките наоколо. Опитваше се да намери някого, който да познава по-добре убития. Говори с различни хора, но не научи много. Закарий дошъл преди около половин година в града. Бил потаен, внимателен и не много разговорлив. Нямал врагове, или поне никой не знаеше да е имал такива. Нищо странно не се случило във вечерта на убийството, свещеникът се държал съвсем нормално.

Притеснен, че не напредва, Климент се върна отново в подземната черква. Слънцето бе напекло и той реши, че повторен оглед и малко хлад под земята ще му дойдат добре. Спусна се отново по изкопаните в пръстта стъпала и влезе в празното помещение. Затвори вратата след себе си и помисли колко малко светлина влиза през ниските прозорци, дори в слънчев ден като днешния. Докато чакаше очите му да привикнат с мрака на черквата след ярката светлина отвън, Климент долови движение в дъното на помещението. Някой бе минал зад импровизирания олтар и се криеше там. Тишината бе нарушена от леко проскърцване. Климент веднага се досети какво е това - непознатият отваряше тайното скривалище на свещеника.

Обзет от внезапна паника, писарят почувства как се изпотява. Дланите го засърбяха, коремът отново го присви. Не знаеше какво да прави. Можеше да се измъкне навън, преди неочакваният посетител да го е усетил и да го проследи, или да викне стражата да го арестува. Южната врата, където имаше малък гарнизон, бе съвсем наблизо. Или трябваше да се промъкне и да открие кой ровеше във вещите на убития.

„Най-вероятно е крадец. Може и да не е сам - помисли писарят и струйка пот се стече по гърба му. - Или убиецът се е върнал, защото тук все пак има нещо, което го уличава, и иска да го вземе? Трябва да проверя какво става!“ Опирайки се в стената, Климент бавно тръгна напред. Тихо извади новия меч и силно стисна дръжката, притеснен да не се изплъзне от потните му длани.

„Трябва да я обвия с кожен ремък“, помисли си писарят и продължи да се промъква.

Внимателно подмина амвона с насочено напред острие. Там, над зеещия капак на подземното скривалище, застанал с гръб към него, клечеше някой.

- Кой си ти?! - извика Климент, събрал цялата си смелост, и размаха меча в посока на коленичилия. - Не мърдай и вдигни ръце! Въоръжен съм! - заплаши писарят, неосъзнаващ колко силно трепери гласът му.

Сянката пред него се обърна пъргаво, подскочи във въздуха и нададе животински писък. Дълги черни ръкави на изпокъсана дреха се вееха около слаби като кости ръце.

Писарят отстъпи, едва сдържайки собствения си вик, и отново размаха меча.

- Кой си ти?! Не смей да ме нападаш! Аз съм личен пратеник на кавхана Дукум! - изкрещя Климент и опря гръб плътно в стената.

- Смърт! Смърт! Смърт! Всички ги чака смърт! - изкрещя съществото и в неясния сумрак Климент успя да различи очертанията на жена. - Ти също ще умреш! Дяволът дебне и ще те вземе! Всички ще си платим за греховете! Ще си платим! Смърт! - изпищя отново жената и се хвърли напред с извити като нокти пръсти.

Неспособен да издържа повече, Климент се втурна назад, притича, препъвайки се през дългата стая, блъсна с рамо вратата и излетя навън.

Слънцето го заслепи, топлината на деня го задъха, той се спъна и падна в прахта. Новият меч се изплъзна от ръцете му и с дрънчене отхвръкна далеч встрани.

- Помощ! - извика задъхан писарят и пресъхналата му уста се напълни с прах. - Помощ! - повтори той и седна на замята, опитвайки да успокои бясно препускащото си сърце.

Около него бързо се събра тълпа. Улични търговци, занаятчии, хлапета, просяци и минувачи се бутаха един друг да видят какво става.

- Какво има? Да не са те ограбили? - попита едър мъж с черна брада и сам опипа джобовете си.

- В черквата на Закарий има някого! Заплаши ме със смърт! - извика писарят, докато ставаше и отупваше прахта от дрехите си. - Аз съм писар от двореца. Трябва да ми помогнете!

- Няма нужда да ти помагаме - отговори му дебела жена на трийсетина години и го погледна студено. - Това е Мария. Познах я по гласа. Малко е луда, но е напълно безопасна. Закарий се грижеше за нея. Беше изчезнала за няколко дни, радвам се, че се е върнала. Не бой се, писарю от двореца, тя няма да те убие. Най-много да те ухапе - добави с насмешка жената и тълпата около нея се разсмя.

Без да отговаря, Климент бавно се запъти към падналия меч. Вдигна го и седна на същия камък, на който до преди малко бе Бранко. Подвиквайки различни подигравки, клатейки глави и удряйки се един друг по раменете, хората започнаха да се разотиват. Последен остана мъжът с черната брада, погледна седналия писар, поклати глава и тръгна към крепостта на Вътрешния град.

Климент постоя малко сам, изправи се, разкърши рамене и затъкна меча в ножницата.

„Няма от какво да се плаша! Това е само една жена. При това луда - помисли си той и отвори отново вратата на подземната черква. - Но лудостта може да даде неочаквана сила. Трябва да внимавам!“

Климент внимателно пристъпи навътре, оставяйки вратата широко отворена, за да може в сумрачното помещение да влиза колкото се може повече светлина.

- Мария! - провикна се той. - Не се плаши, Мария! Аз съм приятел на Закарий! Искам да помогна. Да поговорим. Мария! Къде си?

Отначало не се чу нищо. След това иззад олтара долетя тихо скимтене. Събрал повече смелост, Климент бавно тръгна по посока на звука.

Жената седеше до отворения капак на тайника в пода, плачеше и нареждаше нещо, което писарят не можа да разбере. Той бавно се доближи и все още стискайки меча, постави ръка на рамото на жената. Мария започна бавно да се люлее напред-назад, скимтейки, без да вдига глава.

Климент се върна обратно, взе една свещ, запали я, отиде отново до жената и седна срещу нея.

- Мария - започна той. - Аз съм приятел на Закарий. Искам да разбера кой го е убил. Ще ми помогнеш ли?

Жената вдигна глава и писарят се учуди колко нормално гледат нейните очи. Косата й бе дълга и сплъстена, по лицето й личаха следи от нечистотия и сълзи, черните й дрехи бяха в кръпки. Мария бе на около 45 години, с липсващи зъби и дълги бели пръсти, които ясно се виждаха в сумрака.

- Всички ме мислят за луда, но аз не съм - каза жената, като продължаваше да гледа Климент в очите. - От време на време ме обземат бесовете и затова не мога да намеря работа, но иначе виждам и чувам не по-лошо от всички останали.

- Видя ли нещо в нощта, когато бе убит Закарий?

- Само той беше добър с мен - жената с нищо не показа, че е чула въпроса. - Опита да ми помогне. Казваше, че може да прогони демоните, които ме мъчат. Научи ме какви молитви да казвам, даваше ми отвари и талисман да ме пази - Мария бръкна под дрехата си и извади малък сребърен кръст. - Даде ми го отдавна, още в Дръстър - обясни тя и прибра верижката.

- Някой заплашваше ли го? Затова, че е християнин. Или по някаква друга причина. Имаше ли врагове?

- Повечето хора го харесваха. Той беше добър проповедник и водеше хубаво службите. Огледай се наоколо - как мислиш се построява подобно нещо само за два месеца? Толкова бяха нужни на Закарий. Преди това тук беше само дупка в земята. Имаше богати приятели от Вътрешния град. По-голямата част от богомолците бяха заможни - Мария сведе поглед и се загледа в празната дупка на пода. - Но да, имаше и врагове. Кой няма в днешно време? Мразеха го, защото служи на Агнеца Божи. Завиждаха му. За дар словото, за добрите познанства. Дори някои от другите свещеници не го гледаха с добро око. Както и част от богомолците. Но той им прощаваше - по лицето на жената се стече сълза, която проблесна в мрака. - Прощаваше им и ги обичаше, а сега е мъртъв.

- Кой го мразеше? Познаваш ли някого по име? Българи ли бяха? Или славяни?

- Българи! Славяни! Всички са един дол дренки. Не могат да простят на ближния, щом се издигне. Така както им прости Исус. Лицемери, които идват в черквата не защото вярват в Христа, а за да ги видят хората. Пфу! -жената се изплю на пода и лицето й се разкриви.

- Някой заплашваше ли го?

- Заплашваха го, да - гласът на Мария премина в тих шепот. Заплашваха го. Кой - не знам. Той също не знаеше. Някой го беше бутнал на пазара и му казал да внимава. Друг го беше ударил при портите. Трети... но той беше свикнал с подобни неща и не се боеше. Уплаши се истински преди десетина дни. Непознат бе написал с въглен някаква дума върху една от стените.

Дума? Каква дума?

- Не знам, не мога да чета. Заварих Закарий да я търка с четка, а в очите му имаше страх. Попитах го какво пише, но той се развика и ми каза да се махам. Никога преди това не го беше правил - жената въздъхна дълбоко. - Добър човек беше - каза тя и очите й отново се напълниха със сълзи. - Вечерта ме викна, извини се, че ме е нагрубил, и ми даде хляб, маслини и сирене. Каза, че нищо особено не е станало. Вероятно някой се е шегувал. Попитах го какво е пишело на стената, а той сви рамене и ми отговори: „Невинните“.

- Невинните ли? Какви невинни? Какво значи това? -попита Климент.

- Нямам представа, а и Закарий не ми каза. Но след това стана още по-затворен и внимателен. Десет дни по-късно го убиха.

Мария се облегна на рамото на Климент и заплака.

- Какво ще стане с мен сега? Къде ще отида? Нямам друг дом. Само този. Спях зад олтара. А сега... Ще умра от студ и глад през зимата...

- Спокойно, спокойно, ще се погрижа за теб. Няма да ти се случи нищо лошо. Ще се опитам да помогна, Мария.

Но и ти трябва да ми помогнеш. Помисли, видя ли нещо необичайно през нощта, в която бе убит свещеникът?

- Да! Видях! - жената се дръпна назад и погледна Климент с блеснали очи. - Бях застанала отвън, близо до един от прозорците, и се молех с останалите. Закарий не искаше да присъствам на службите, защото плашех някои от богомолците. Но ме научи на молитвите, обясни ми какъв е редът и аз повтарях неговите думи отвън в нощта. Чувах го през стената, а така или иначе знаех всичко наизуст. Службата свърши, изчаках всички да се разотидат и тръгнах към къщата. И тогава го видях...

- Кого? Кого видя? - без да се усети, Климент скочи на крака и доближи лицето си съвсем близо до това на жената.

- Сатаната! Видях дяволът да влиза през вратата и да се хили! Беше обвит в черни пламъци, носеше огнен меч! Изплаших се и побягнах.

- Сатаната ли?! - писарят не можа да прикрие разочарованието в гласа си и раздруса силно лудата. - Какви ги говориш, жено?!

- Смърт! Смърт! - изпищя Мария и писарят отскочи като попарен. Приближи се, подхвана треперещата жена и леко я заклати напред-назад.

- Спокойно! Спокойно! Извинявай! Не исках да те уплаша. Просто мислех, че си видяла някой определен човек.

- Видях! Дяволът уби Закарий! Смърт! Това е истината, писарю!

- Не може да е бил Сатаната, Мария! Не може да си видяла Дявола. Било е нещо друго.

- Не ми вярваш, нали? - гласът на лудата отново звучеше разумно. - Но аз много добре знам какво видях! Ще ти кажа и друго: не виждам Дявола за първи път. О-о-о, ти мислиш, че съм луда, нали? Че ненормалната Мария бълнува и говори глупости. Аз нямам къща, местя се от едно място на друго, от една част на града в друга. Няколко пъти съм го виждала - прокрадва се в сенките, висок, с рога и опашка. Чувала съм как тропат копитата му по улицата, усещала съм миризмата на сяра, която остава след него. Виждала съм наметалото му, по-черно от нощта, и дългия меч, обвит в пламъци. И после някой умира. Като Закарий.

- Това са глупости! - извика Климент и издърпа рязко ръката си от тази на лудата - Дяволът не се разхожда по улиците на Плиска!

Мария се изсмя и дрезгавият й кикот огласи помещението.

- Още ли мислиш да ми помогнеш, писарю? На човек, който вижда Сатаната?

Климент преглътна с мъка и бавно кимна.

- Тогава го направи бързо - жената скочи на крака и пъргаво тръгна към вратата. На стълбите спря и се обърна към Климент, който продължаваше да я гледа от задния край на помещението. - Направи го по-бързо, преди Дяволът да дойде да ме вземе. Преди да дойде да вземе и двама ни - каза Мария и изскочи навън.

Климент остана загледан след нея. Така и не разбра какво бе търсила жената в подземното скривалище на свещеника.

5

След като се увери, че лудата си е отишла, Климент тръгна към Южната врата на крепостта. Смяташе да разпита стражите дали не са забелязали нещо съмнително във вечерта на убийството.

По пътя си купи печено конско месо с подправки, лук и парче хляб от един уличен продавач и лакомо ги изяде в сянката на крепостната стена на Вътрешния град.

Бързо стигна до високата Южна порта. Войници с дълги копия, мечове и плетени ризници се разхождаха между влизащите и излизащите хора. Понякога спираха някого, за да проверят къде отива или какво носи, след което продължаваха да се разхождат, без жегата да им прави впечатление. Други седяха в сенките и играеха на зарове, оглеждайки човешкия поток, трети стояха облегнати на стената.

Без да мисли много, Климент бутна вратата и влезе в караулното помещение. Блъсна го миризма на пот, кожа, смазка за мечове и боклук. В средата на дългото помещение, застлано с мръсна слама, около дълга маса обядваха няколко войници. Тесните бойници на кулата не пропускаха много светлина и всичко тънеше в полумрак. По стените имаше облегнати здрави и изпочупени оръжия и части от брони. В ъглите бяха нахвърляни купчини с парцали.

- Кой си ти?! Кой те е пуснал да влизаш тук?! - един войник бе скочил на краката и тръгна заплашително към писаря.

- Аз съм Климент, писар от крепостта. Тук съм по желание на кавхана Дукум - побърза да отговори той и вдигна пръстена със зеления камък. - Разследвам смъртта на християнския свещеник Закарий. Трябва да ви задам няколко въпроса.

- Вземи чаша и си сипи бира от бъчвата. Месото свърши. Аз съм Картак, началник-стража на Южната врата - надигна се от едната пейка едър мъж.

Климент с удоволствие прие предложеното му питие. Докато си наливаше, внимателно огледа военния. По-скоро дебел, отколкото едър, с обръсната до голо глава, сплескан нос и обици на ушите, Картак не правеше добро впечатление. Неговият циничен поглед подхождаше повече на побойник от Външния град, отколкото на началник на стража. Дрехите му бяха мръсни, с големи мазни лекета, коженият елек се бе разпрал от едната страна и висеше накриво. За сметка на това оръжията му бяха старателно лъснати, смазани и очевидно добре поддържани.

Тежък меч висеше на кръста на Картак, но по-опасна изглеждаше дългата тънка кама. От такова оръжие в ловки ръце спасение няма, знаеше Климент.

- Благодаря за бирата и наздраве - поздрави той и вдигна чаша към насядалите. След силното слънце навън прохладата в каменното помещение на караулното и студената напитка му се отразиха добре. Войниците отвърнаха в неравен строй със завалени гласове, от което писарят заключи, че поне половината са пияни.

„Това си върви със службата. Какво друго може да се прави тук, освен да се пие?“, помисли Климент и се обърна към своя събеседник.

- Казвай, писарю, какво искаш да знаеш? - попита Картак и обърса с ръкав пяната от бирата по устните си. От погледа на Климент не убягна как той изпитателно огледа помещението и предупредително стрелна с очи насядалите около масата войници.

- Както вече казах, преди два дни във Външния град е бил убит християнският свещеник Закарий. Съсечен е след проповед. Станало е близо до тук, надолу по хълма.

- Да, чухме за убийството! - Картак се ухили. - Отдавна не се беше случвало нещо такова. Нали новият хан покровителства християните...

- Нещо против ли имаш? - остро попита Климент.

- Не! Не! - побърза да уточни Картак и размаха ръце. - Нямам нищо против християните. Стига да не ни създават проблеми и да си знаят мястото, могат да се кланят на който Бог искат.

Около масата се чу одобрително мърморене.

- Как протече дежурството ви въпросната вечер? Видяхте ли нещо необичайно? - попита писарят.

- Нищо нередно! - отвърна веднага военният и се намръщи. - Тази вечер не бях на пост, но се върнах, преди да затворят портите. Всичко беше както обикновено.

- Все трябва да сте видели някого от връщащите се богомолци. Вече се е било смрачило, но още не е било напълно тъмно.

- Това няма значение. На портата палим големи огньове, за да виждаме кой влиза и излиза, преди да затворим вратите. Не сме видели никого. Нито християни, нито убиец.

- Откъде знаеш? Нали те е нямало!

- Както казах, върнах се, преди да затворим вратите в полунощ. Дежурният ми докладва и не съобщи за нередности.

- Къде беше в нощта на убийството?

Картак се намръщи отново.

- Ходих да пия с приятели, които не бях виждал отдавна. Търговци. Минаваха през града и ми се обадиха по-рано през деня. На другата сутрин си заминаха.

- Колко удобно! - не се стърпя да отбележи Климент.

- Съмняваш ли се в мен, писарю? - Картак се размърда.

- Не се съмнявам в никого. Все още. Просто питам -каза Климент. - Може ли да говоря с човека, който е командвал, докато те е нямало?

Картак стана и викна към другия край на помещението. Висок войник с кафяви очи и умен поглед седна на масата.

- Това е Гуман - представи го началникът му. - Той беше дежурен в нощта на убийството.

- Искам да знам дали сте забелязали нещо съмнително вечерта, когато е бил убит Закарий. Богомолците би трябвало да са минали през вашата врата. Може би и убиецът. Аз разследвам престъплението по желание на кавхана - отговори на въпроса в очите на войника Климент.

Гуман рязко кимна с глава.

- Нямаше нищо необичайно. Дори и убиецът да е минал през нашата врата, няма как да го разпознаем. Но предполагам, че е останал във Външния град.

- Това пък как го измисли? - присмя се Картак. - Не се впрягай, писарю, Гуман си пада малко мислител. Де да беше така добър и с меча.

Климент не обърна внимание на подигравките на началник-стражата.

- Защо мислиш, че е останал във Външния град?

- Защото вечер не пускаме никого с оръжие да влиза във Вътрешния град. Освен ако няма разрешение или не го познаваме по лице. Убиецът е носил меч. Рискувал е да го заловим, ако го претърсим. А ние със сигурност щяхме да го претърсим, защото, за да скрие меч, е трябвало да е поне с наметало. През лятото. Не! Мисля, че убиецът е останал във Външния град. Просто е - отговори войникът и изгледа студено Картак.

- Освен ако не е захвърлил меча в някоя дупка и после се е върнал преспокойно под носа ти - озъби се началникът и отпи голяма глътка бира.

- Околността е била претърсена. Нищо не е намерено - уточни Климент и погледна впечатлен Гуман. - Все пак не забелязахте ли нещо необичайно?

- Не! Както обикновено, по това време бяхме много заети, защото по залез-слънце всички се сещат, че трябва да влязат във Вътрешния град или да се върнат във Външния. Трябва да сме особено внимателни кого пускаме да се прибира и какво носи. Още по-внимателни трябва да бъдем с излизащите, защото не един и двама крадци са опитвали да се измъкнат точно по това време - войникът потропа с пръсти по масата. - Бяхме внимателни, но не видяхме нищо нередно. Минаха всякакви хора.

- Богомолците са били заедно на службата. Вероятно част от тях са се върнали във Вътрешния град след края й. Повечето са заможни хора. Страхували са се да не ги разпознаят, криели са своите лица и са вървели заедно. Не може да не сте ги видели! - настоя Климент.

- Вече ти се каза! Не са видели никакви християни, скрити или явни, чумата да ги тръшне! - ядно се намеси в разговора Картак.

- Имаше няколко групи, но те бяха от обичайните - търговци с колички, един керван, няколко конници, които попитаха за добра странноприемница, работници от строежите. Някои от боилите и други благородници. Бранко мина по едно време да провери дали всичко е наред. Дори и да е имало християнски богомолци, как да ги различим? Оглеждаме стоките, взимаме входна такса и ако не са прекалено съмнителни, ги пускаме в крепостта. Няма как да знаем кои са християни и кои - не. А и началникът - Гуман погледна Картак изпод вежди - се върна доста преди полунощ. Той също беше с нас при портата.

- Хайде, Картак, кажи ми какво стана - настоя Климент. - Къде си бил в нощта на убийството? Кого си видял да влиза през портите? Може и да съм обикновен писар, но съм сигурен, че стар войник като теб може да различи християнин от сто метра, без дори да се замисли.

- Казах ти! Не крия нищо. Бях на кръчма с приятели. После се върнах, помотах се малко около вратата и си легнах. Не видях нищо съмнително - военният неспокойно се огледа. - Носиш пръстена на кавхана, така че не бих посмял да те лъжа. А ти се махай! - махна с ръка на Гуман, който сви рамене и се върна на масата си. - Защо се заяждаш с мен, писарю? - очите на Картак бяха зачервени.

- Не се заяждам. Просто помисли: не видяхте ли някого, който да бърза? Някой, който да е дошъл след затварянето на вратите?

- Винаги някой закъснява и после трябва да ни доказва кой е, за да го пуснем.

„Или докато ви даде някоя монета“, помисли Климент.

- Чу Гуман. Може да се прави на голям умник, но е съвестен войник и не допуска нарушения. Тази вечер всичко беше спокойно - Картак завъртя очи и се надигна. - Сега трябва да ме извиниш. Имам работа - очевидно беше, че военният иска да се освободи колкото може по-бързо от писаря.

- Чувал ли си за „Отмъстителите на Тангра“? - смени темата Климент.

Картак пребледня, посегна към камата в колана си, но се усети навреме и седна отново.

- Разбира се, че съм чувал! Всички са чували. Но сега те са извън закона, нали?

- Така е, извън закона са - потвърди Климент. - Познаваш ли някого от тях? Много военни са били членове.

Картак преглътна, вратът му се зачерви.

- Не, не познавам никого. Аз съм обикновен войник и съм доволен от своята служба, макар че ханът можеше да ни увеличи заплатата.

- Разкажи ми каквото знаеш за „Отмъстителите“ - Климент се облегна на стола и скръсти ръцете си пред гърдите, така че пръстенът на великия боил да се вижда добре.

Картак въздъхна:

- Те преследваха християни. Уж бяха тайни, но всъщност всички знаеха за тях. Беше много модерно да си един от отмъстителите, но те не вземаха кого да е. Казват, че самият баща на сегашния хан Борис - Пресиян, е бил сред водачите им. Събираха се в къщите на големците, обикновено нощем, за да планират следващите удари. Никой не можеше да им се измъкне, щом го набележеха веднъж. Всички криеха лицата си с маски. Така плашеха жертвите.

- „Отмъстителите“ са били специализирани в убийствата на християнски свещеници.

- Така е! Те са най-лошите! До един са византийски шпиони! Свещениците са тези, които подкокоросват останалите да минават към новата глупава вяра. Колкото повече от тях бъдат избити, толкова по-добре за всички.

- Като Закарий ли? - попита тихо Климент. - Ти в колко убийства на християни си участвал, Картак?

- Стига! - началникът на стражата бе скочил на крака. - Не разбирам за какво говориш! Дошъл си тук да обвиняваш, без да имаш нищо. Това, че сме войници, не значи, че сме били от „Отмъстителите“. Всички знаят какво правеха! И не мисли, че там имаше само българи. О-о-о, това е една много удобна измислица. Имаше и славяни. Славяни, които по този начин се домогваха до благоволението на хана или просто искаха да се харесат - Картак избърса с ръка челото си.

- Славяни срещу славяни?

- Точно така!

- Какво знаеш за убития?

- Не го бях чувал до онзи ден. Малко ли хора идват и си отиват от столицата?

Климент кимна замислено с глава и попита:

- Кой друг беше на пост преди две вечери?

- Какво значение има - Картак се отпусна обратно на пейката. - Казах ти вече - всичко беше съвсем спокойно, не видяхме нищо съмнително.

- Думата „невинните“ говори ли ти нещо?

- Нищо особено. Просто дума.

- Все пак искам да говоря с останалите - настоя Климент.

- Безсмислено е. Те ще ти кажат същото. Ако искаш да намериш християните и водачите им - иди в кръчмата „Агнецът“. Във Външния град близо до общите бани. Там се събират обикновено. А сега ни остави, защото наистина имаме работа.

Въпреки нежеланието на началника Климент поговори с останалите войници. Под свъсения поглед на Картак те до един потвърдиха казаното от него. Всичко било нормално, не видели нищо съмнително.

След като се увери, че няма да разбере нищо повече, поне на това място, Климент благодари и си тръгна. Беше сигурен, че Картак не му казва цялата истина. Началникът на Южната порта криеше нещо, но какво, писарят нямаше представа. Може би трябваше да разпита войниците на друго място, един по един, когато началникът им нямаше да може да влияе.

Климент внимателно огледа високите врати. Точно пред тях от двете страни имаше поставени големи мангали. В тях палеха огън, за да видят лицата на влизащите и излизащите в тъмното. Климент се приближи и внимателно ги разгледа. Макар и почернели от сажди и дим, и двата мангала бяха абсолютно празни.

„Дали ги почистват всеки ден?“, запита се писарят и излезе във Външния град.

Вървеше бавно из калдъръмените улици на Плиска и се опитваше да подреди в ума си наученото дотук. Най-странни бяха твърденията на лудата Мария, че е видяла Дявола да влиза в черквата на убития. Климент твърдо вярваше, че това са измислици и никакъв Дявол. От друга стана, макар и не съвсем наред с главата, жената нямаше причина да го лъже.

„Най-вероятно Мария е видяла някой маскиран. Нали „Отмъстителите на Тангра“ са носели маски на демони, за да плашат християните. Жената е видяла маскиран човек с черна мантия, а болната й психика, късният час и мястото са я накарали да повярва, че това е Сатаната. Не е имало никакви черни пламъци, чаткане на копита и мирис на сяра. Просто маскиран убиец с меч!“

Завърнали ли се бяха „Отмъстителите“? Възродили ли се бяха тайните общества, преследващи християни? Кой ги беше организирал? Едва сега Климент започна да си дава ясна сметка за истинските притеснения на кавхана Дукум.

Спря до красив малък фонтан във формата на двуглав глиган. Седна на пейката до него и замислено започна да хвърля камъчета във водата.

Така и не бе научил нищо конкретно за Закарий. Освен, че е дошъл наскоро в града, че е бил добър проповедник и през ден си е купувал пресен хляб, Климент не знаеше нищо повече. Колкото и потаен да е бил проповедникът, все трябва да има хора, които го познават по-добре. Други християни, с които е поддържал връзки, съмишленици, с които е построил черквата, познати, с които е вечерял или пиел чаша вино понякога. Писарят не бе разбрал дори как точно е загинал свещеникът, освен че е съсечен с меч. Колко пъти е бил намушкан? Има ли други рани? Може би за останалите не бе важно, но според него отговорите на тези въпроси имаха значение за разкриване на престъплението.

Климент имаше чувството, че върви в мъгла, а всички, с които разговаря, вместо да осветят пътя му, нарочно го правят по-труден и неясен.

Нямаше никаква вяра на началника на Южната порта Картак, който твърдеше, че в нощта на убийството не се е случило нищо необичайно. Всички знаеха, че гарнизоните при портите използват положението си, за да взимат малки рекети от някои от преминаващите или да изкарват дребни суми по друг не съвсем честен начин.

Дали Картак прикриваше нечестна сделка или нещо друго? Дали той не е бил маскираният, погубил свещеника?

Реши, че трябва да отиде и види тялото на убития. След като никой от живите не бе успял да му каже нещо съществено, може би мъртвият Закарий щеше да го насочи. Задачата бе неприятна, но писарят се стегна, решен да не се поддава на притесненията относно предстоящата гледка.

„Това е само един труп - повтаряше си Климент. - Виждал съм къде по-страшни неща“.

Макар да не бе участвал в битка, нито да бе гонил врага на бойното поле, писарят беше свикнал с постоянните екзекуции в Константинопол, висящите по бесилките трупове и осакатените престъпници из улиците на Плиска.

Във Византия бе на мода ослепяването и не един и двама просяци с кървави дупки вместо очи молеха по ъглите на града. В самия дворец висши благородници, техните любовници и подчинени, а понякога и самите императори ослепяваха враговете си, за да загубят сами след това своите очи.

Опитвайки да крачи бодро, Климент пое към най-северната част на Външния град. От опита си на писар знаеше, че мъртъвците без роднини, какъвто бе Закарий, след като се регистрират, се отнасят в дълга каменна постройка и ако никой не ги потърси до три дни, се изгарят. Много често и в зависимост от състоянието на трупа погребението се извършваше, преди да изтече законният срок. Климент се страхуваше това вече да не се е случило.

Около Подземния дом, както се наричаше моргата в Плиска, нямаше жива душа. Само няколко бездомни кучета се мотаеха наоколо и ровеха в пепелта. Писарят с ужас се замисли какво ли се надяват да намерят за храна. Мина бавно през каменната врата, закрита само с тънко парче плат, и влезе.

Веднага си помисли колко удачно е избрано помещението. Макар навън да бе горещо, тук лъхаше хлад. Плътни сенки обгръщаха стените, чийто край почти не се виждаше в мрака. На няколко правоъгълни маси с каналчета за изтичане на кръвта бяха положени покрити с плат тела. Миришеше на съсирена кръв, урина и още нещо, което Климент не искаше да знае какво е.

- Има ли някой тук? - неуверено се провикна той и гласът му се отрази от дебелите поне половин метър каменни стени.

- Кой вика? - попита някой с неприятно дрезгав глас от другия край на помещението.

- Аз съм писар от двореца. Идвам по работа. Името ми е Климент - представи се писарят и преглътна.

От сенките излезе слаб мъж с тънки ръце. Висок и чисто облечен, с кожени ръкавици на ръцете и дебела престилка, той правеше странно впечатление. Климент бе очаквал да завари някой впиянчен, изцапан с кръв касапин, с достатъчно загрубяла душа и плитък ум, за да работи на място като Подземния дом.

- Името ми е Игнат - представи се новодошлият, свали едната си ръкавица и подаде ръка на писаря. - За първи път тук идва някой от двореца. Обикновено пращат гробаря с каруцата или най-много някой младок от патрула.

- За да го уплашат, нали?

- Виждам, че схващате бързо - усмихна се Игнат. - С какво мога да бъда полезен?

- Преди един ден е бил убит свещеникът Закарий. Искам да видя трупа - обясни Климент.

- Имате късмет - усмихна се Игнат. - Щях да го изгоря още вчера, но не ми остана време. Затрупан съм с работа. Жегата не е най-доброто време. Особено за старите хора и просяците по пазара. Като прибавим и обичайните инциденти - той сви рамене. - Е, сам виждате, всички маси са заети. Закарий и още няколко трупа мислех да изгоря довечера, като понамалее жегата. Но съм го огледал обстойно и мога да помогна, ако ми кажете какво ви интересува. Не че любопитствам, но рядко някой иска да гледа труповете на убитите. Камо ли писар от двореца.

- Опитвам да разбера колкото се може повече за жертвата. Искам да открия кой го е убил. Надявам се да видя нещо по трупа, което да ми даде насока - отговори Климент.

- Радвам се, че бяхте откровен с мен! - усмихна се Игнат и приближи към една от масите. Дано намерите това, което търсите. Готов ли сте? - гробарят хвана внимателно края на парчето плат. - Не е особено приятна гледка, уверявам ви.

Климент кимна и здраво запуши носа си с ръка. Правейки жест, сякаш отмята завесата в театрална постановка, мъжът отви тялото на убития свещеник.

Трупът беше страшен!

Закарий бе слаб, с малко косми на гърдите и дълги, изглеждащи като вкаменели клечки ръце и крака с черни нокти. Коремът му бе издут, от едната страна тъмнееше черно петно. Цялото тяло бе осеяно с по-светли и по-тъмни участъци кожа, сякаш лепени един върху друг.

Най-ужасна бе главата. Тя бе разсечена от горе до долу от удар, едното око липсваше, дългата бяла коса бе изпръскана с кръв. Това, което бе останало от лицето, представляваше сгърчена в ужас гримаса.

Климент усети как му се завива свят, а коремът му се надига, и немощно се подпря на една от стените, отчаяно опитвайки се да поеме дъх.

- Спокойно! Спокойно! - Игнат бързо заобиколи масата и подхвана писаря. - Внимателно! Седнете на тази пейка. Изпийте това, ще ви помогне - той сръчно бръкна под горната си дреха, извади малка желязна бутилчица и я поднесе към устните на Климент.

Писарят отпи, усети как парещата течност се стича по гърлото му и успокоява корема.

- Благодаря! Вече се чувствам по-добре - каза той.

- Сам съм измислил това питие. Сложил съм му няколко билки, успокояващи стомаха и главата. Не сте първият, на когото прилошава от трупове. Няма и да сте последният.

- Благодаря - повтори още веднъж писарят. - Ще поседя още малко и ще се оправя напълно.

- Чудесно - Игнат скочи на крака. - През това време аз ще направя оглед на трупа. Искате ли?

Климент само кимна.

- Всъщност няма много за оглеждане. Мъжът е починал от силен удар с меч по главата. Вероятно е умрял веднага. Ако съдим по разреза, направен отгоре надолу, този, който го е ударил, е бил силен и висок. Вероятно е военен, те удрят по този начин. Може и да е скитник или разбойник, но със сигурност е служил във войската - Игнат заобиколи масата и се втренчи в трупа. - По-интересно е изражението на лицето. Ако го погледнете - Климент се осмели да хвърли само бегъл поглед към масата и извърна глава встрани - не може да не забележите изписания ужас. Виждал съм много убити. Много, гледали убиеца си в очите, преди да умрат. Никой от тях не е бил с такова изражение на лицето. Каквото и да е видял този свещеник преди да умре, не е било просто смъртта. Видял е нещо, което го е хвърлило в истински неподправен ужас.

- Видял е Сатаната! - изграчи Климент откъм пейката.

- Сатаната! Това обяснява много неща! - засмя се Игнат. - Не ми се подигравате, нали?

Писарят махна с ръка.

- Не! Една жена е видяла Дявола да влиза в черквата минута преди убийството.

- Странно! Мислех, че Сатаната не съществува! Явно ще трябва да ревизирам възгледите си.

- Имаше и петно. Отстрани на тялото. То от какво е?

- Значи сте го забелязали? Браво! Всъщност петната са няколко. Има и по гърба, и по лявата страна. Вероятно са получени, докато убитият е падал на земята. Сигурно се е ударил в нещо- Възможно е да е получил натъртванията и след смъртта. Ако някой го е ритнал, ще се образуват подобни наранявания. Да ви покажа ли и гърба?

- Не, благодаря - Климент се бе възстановил достатъчно, за да може да гледа към масата, макар и отдалеч. - Кожата му е някак различна. Едни места са по-светли, други - по-тъмни. Защо?

- Цялото тяло е осеяно с белези от стари рани. Там където кожата е била пробождана или откъсвана, е по-светла и затова тялото изглежда така. Двата крака са били счупени, единият - на две места. Имал е късмет, че въобще е можел да ходи. Със сигурност не е бил от най-пъргавите.

- Какво значи това? От какво са белезите?

- Този човек е бил измъчван!

- Измъчван ли? Кога? От кого? Защо?

- Много въпроси задавате - Игнат седна до Климент на пейката. - Не на всички мога да отговоря. Нямам представа кой го е измъчвал. Ако се съди по някои от раните, правил го е истински палач. Изстисквал го е малко по малко поне няколко дни. Фактът, че човекът е останал жив след всичко, което е преживял, потвърждава предположението ми, че мъчителят си е разбирал от работата. Но кой е бил? Не знам! Самите белези са стари, на повече от пет години. Друго не мога да кажа. Ще го изгоря тази вечер, като мръкне и намалее жегата.

- Кой сте вие всъщност? - не се сдържа да попита Климент. - Гробар? Чиновник? Говорите като лекар, но тук няма кого да лекувате. Честно да си кажа, преди да дойда, очаквах да срещна някой пропил се претръпнал касапин.

- Аз наистина съм лекар - отговори Игнат. - И то много добър. Обикновено съпровождам войската. Без да искам да се хваля, мога смело да кажа, че много войници са живи благодарение на мен. През останалото време продължавам да уча. Тук. Човешкото тяло не може да се лекува, ако не го познаваме добре. Това място е идеално за целта. Иначе сте прав. Когато ме няма в Подземния, пращат провинилите се войници или престъпниците с по-леки наказания.

- И какво може да научите тук? - попита писарят.

- Много неща. Едно е да го прочетеш на книга, друго е да го видиш наистина, дори да го пипнеш с ръка. Ако искате, мога да ви покажа - там отзад съм отворил гръдния кош на един скитник.

Ръсейки благодарности, Климент скочи на крака и се втурна към вратата.

- Заповядайте пак! Беше ми приятно да поговорим -викна след него Игнат.

„Никога повече!“, зарече се писарят и се запъти към вкъщи.

6

Докато се прибираше към странноприемницата, Климент усети колко е уморен. Взе си от печеното на Кладий, малка каничка с разредено вино и хляб, отклони предложение за надсвирване с гусли и се качи в стаята. Седна на кревата и постави яденето на сандъка пред себе си. В него държеше малкото свои вещи и същевременно го използваше като маса.

Докато разсеяно режеше и ядеше месото и хляба, отново започна да обмисля наученото през деня. В главата му беше пълен хаос от случки, впечатления и образи. След около половин час тя вече го болеше ужасно, а не бе стигнал доникъде.

„Фактите, трябва да се придържам към фактите - припомни си Климент часовете по логика. - Когато искаме да разрешим дадена задача, трябва да се придържаме към фактите. Нека видим какво знам“, писарят се отпусна назад в леглото, скръсти ръце под главата си и се загледа нагоре.

„Кладий не е чистил този таван, откакто странноприемницата е построена, сигурен съм - усмихна се писарят и започна да изрежда всичко, което знаеше. - Убит е християнският свещеник Закарий. Съсечен в подземната си черква. Никой не е видял нещо необичайно през нощта на убийството. Стражите на портата във Вътрешния град - също. Една луда жена твърди, че Дяволът е влязъл в черквата. Според нея свещеникът е бил заплашван, а преди десетина дни особено се стреснал, когато намерил на една от стените изписана думата „Невинните“. Преди новият хан да ги забрани, са действали няколко тайни организации, които са избивали християни. „Отмъстителите на Тангра“ са преследвали свещениците. В нея са членували много военни. Началникът на Южната порта Картак се държи съмнително и не може да даде задоволителен отговор къде е бил в нощта на убийството. Закарий е умъртвен след удар с меч, разсякъл главата му почти от горе до долу. Убиецът е бил силен и висок, удрял е като военен. По тялото на свещеника личат следи от стари мъчения“.

„Ако Картак е бил член на „Отмъстителите“, възможно ли е сега отново да е започнал да избива свещеници? Вероятно членове са били поне още няколко от стражите в гарнизона. Черквата на Закарий е наблизо, Картак е можел лесно да отиде дотам и да го убие. Историята с приятелите, които дошли само за една вечер и си тръгнали, звучи доста съмнително. Картак е изчакал службата да свърши, убил е Закарий и се е върнал обратно. Другите са го прикривали. Това обяснява къде е бил и защо е толкова изнервен. Но дали той наистина е убиецът? Засега имам само подозрения и нищо, което да ги подкрепя. Нямам и мотив. Защо му е на Картак да избива християни? Ако го заловят, със сигурност го чака смърт...“

Климент се прозя, протегна ръце и усети как напрежението, умората от изминалия ден и изпитото вино започват да си казват думата.

„Не трябва да забравям, че преди Закарий са убити още двама свещеници. Според Дукум случаите са свързани. Трябва да проверя къде е бил Картак в дните, в които са извършени останалите убийства. Може би той действа по нечие нареждане. Или „Отмъстителите“ искат да покажат на хана, че са по-силни от него? Ами византийците? Въобще забравих за тях! Няма да е за първи път да ни се бъркат в работите“.

„Или наистина е Дяволът, който... не, това са пълни глупости, няма никакъв Дявол!“ - помисли писарят и заспа.

* * *

Свещеник Павел се загърна с плаща и огледа улицата пред себе си. Макар по ъглите да бяха запалени факли, а нощната стража да обикаляше начесто, Павел щеше да се почувства много по-сигурен, след като се прибере вкъщи.

Не обичаше да идва във Вътрешния град с всичките му преструвки, лицемерие и скрити заплахи. Свещеникът още потръпваше от ужас, като преминаваше покрай обкованите с тежки решетки прозорци на крепостта или крачеше из хладните коридори с високи колони. Те му напомняха други времена, когато коридорите водеха до килии с решетки, а оттам бе най-бързият път към смъртта.

Защо ли му трябваше да идва в Плиска? По-добре да си бе стоял в Дръстър. Макар че и там смъртта дебнеше на всяка крачка. И дебнеше точно него - Павел.

Свещеникът потръпна, опитвайки се да прогони страховете, стисна здраво кръста, който висеше на врата му, и тръгна по улицата.

Нямаше от какво да се притеснява. След идването на Борис гоненията бяха спрели и той можеше спокойно да изповядва вярата си. Дори стражите, от стъпките на които доскоро бе бягал, сега му носеха сигурност и защита.

Въпреки това не обичаше да идва във Вътрешния град. Макар наскоро да бе пристигнал в Плиска, Павел добре знаеше къде е нежелан. Тук бе леговището на Тангра. И на хората, които ненавиждаха него и всички като него. Именно те го бяха преследвали и пращали християните на смърт. А сега се разминаваха, все едно нищо не се е случило.

Павел отново потръпна и ускори крачка. Този път нямаше как да откаже. Поканата бе дошла от високо място, а той много добре разбираше, че не може да пренебрегва богатите богомолци. Още повече тези, които живееха във Вътрешния град и пряко влияеха на политиката.

Ставаше все по-тъмно и улиците бяха опустели. Два пъти стражата го спря за проверка и макар да се държа внимателно и учтиво, свещеникът усещаше омразата, струяща от очите на войниците.

Вътрешният град не бе много голям и скоро Павел наближи края му. Не много далеч пред себе си видя огньовете на Южната порта и се поотпусна. Още малко и щеше да е вкъщи. В топлата и уютна стая, сред проверени приятели, на сигурно място.

Убиецът го чакаше след последния завой. Загърнат в черна пелерина, той се стрелна от сенките, удари силно свещеника и го събори на земята. Докато се мъчеше да стане, Павел усети как около врата му се усуква тънко въже. Опита да прокара пръсти под него, но нападателят вече го бе стиснал силно.

Павел бе силен мъж и след първоначалния пристъп на паника започна да се бори. Рязко замахна назад с ръка, но не улучи нищо. Опита се да блъсне нападателя в една от стените на околните къщи, но нямаше достатъчно енергия да го направи. Пред очите му се завъртяха черни и виолетови кръгове, усети как коленете му омекват и бавно се свлече на земята.

Малко преди свещеникът да потъне в мрак, нападателят се надвеси над лявото му ухо и тихо изсъска:

„Дойде време да си платиш, Павеле! Всички ще си платите за стореното! До един!“, след което пусна краищата на въжето и заби извит кинжал в сърцето на проповедника.

Павел падна на паважа, протегна ръка към огньовете на Южната порта, които никога нямаше да достигне, и погледна нагоре. Малко пред него, обгърната от мрака, спокойно стоеше висока фигура с рога на главата.

7

Климент се събуди в чудесно настроение. През открехнатия прозорец нахлуваше ярко слънце, което изпълваше помещението със светлина. Още беше рано и в стаята се усещаше хладната милувка на нощния бриз.

Писарят се протегна, обу сандалите си, облече кожен панталон, сложи риза и елек и погледна през прозореца. Денят обещаваше да бъде топъл. Макар и рано, слънцето вече грееше ярко, по небето нямаше нито един облак, въздухът стоеше, без да помръдва. Климент вдиша дълбоко и се загледа в слугите, тичащи из двора.

Подготовката за деня бе в разгара си. Кладий лично бе излязъл да разхвърля пясък в току-що преметения преден двор. Гъркът гонеше с ритници няколко любопитни кокошки и високо кълнеше двете слугинчета, които е трябвало да ги затворят в кокошарника. Готвачът Флавий се връщаше от пазара, понесъл в ръцете си кошница, пълна със зеленчуци, месо и подправки.

„Ако се съди по доволната му усмивка, сигурно ще прави любимата си яхния, а после ще седи и ще се надува като пуяк, докато останалите го хвалят и му подхвърлят дребни монети“, помисли си усмихнато Климент.

Флавий бе чудесен готвач и настояваше да се отдава нужното на таланта му. Той беше една от причините странноприемницата да е добре посещавана, за което свидетелстваха и пълните конюшни. Хора идваха и си отиваха, а малкото постоянни наематели бяха завързали приятелски връзки помежду си.

Климент се провеси през прозореца. Обичаше да гледа как помощниците се грижат за конете, как ги мият и четкат, как решат гривите и сплитат опашките им. Макар да бе много лош ездач, той можеше лесно да определи качествата на едно животно по косъма, походката и стойката.

Двама ранни посетители влязоха в двора и завикаха собственика, обявявайки на висок глас колко са гладни и уморени след дългия път. Кладий любезно ги отпрати към общите помещения, опитвайки се да прецени колко би могъл да изцеди от тях. Новодошлите бяха последвани от малък взвод войници.

Смеховете и закачките внезапно стихнаха, а мустакатият им предводител попита за нещо Кладий. Като се усмихваше подкупващо, гъркът посочи нагоре към прозореца, от който се бе показал писарят. Военният кимна и приближи сградата с вдигната нагоре глава.

- Ти ли си Климент? - извика той и металният му глас проехтя в тихия двор.

- Да. Защо?

Капитанът не отговори, обърна се към четиримата войници, които завардиха вратите, и забързано влезе в къщата. Притеснен, Климент отвори да го посрещне.

Непознатият влезе в стаята и тя внезапно отесня. Беше едър, носеше желязна плетена ризница, високи ботуши и меч.

- Аз съм капитан Имез от градската стража. Наредено ми е веднага да те заведа при кавхана Дукум.

- Случило ли се е нещо? За какво ме викат? - попита Климент, като бързо грабна колана със закачения на него нов меч.

- Това засега ще взема аз - Имез се наведе и прехвърли колана през рамо. - Не знам защо трябва да отидеш в двореца. Аз просто изпълнявам нареждания. Иначе - да, нещо се е случило. Тази нощ е бил убит християнският свещеник Павел. Някой го е удушил, след което го е наръгал в сърцето. Тръгваме ли? - военният се обърна и затрополи надолу по стълбите.

Изумен, Климент не знаеше какво да каже. Послушно заситни зад водача си, който повече не му обърна внимание.

- Арестувате ли го? - попита Кладий, когато двамата се появиха на двора пред странноприемницата. - Ако го хвърлите в затвора, кой ще му плати наема?

Имез отпъди с ръка гърка, който продължи да се вайка, изчислявайки на глас колко пари ще изгуби, направи знак на войниците и те мигом обградиха Климент в квадрат с вдигнати копия. Групата напусна двора. Малката тълпа, събрала се да гледа посещението, повървя известно време след нея и се разпръсна.

Докато бързо напредваха към Вътрешния град, писарят се опита на няколко пъти да заговори военния, за да разбере повече подробности, но не получи отговор. Неуспял да поведе разговор, той насочи мислите си към убития свещеник.

„Ужасно! Първо да те душат, след това да те намушкат! Някой трябва много да е мразел този Павел, за да го подреди така - помисли писарят и се огледа предпазливо.

- Жалко, че не успях да науча нищо, което да ме насочи към убиеца. Освен подозренията към Картак, не съм постигнал нищо друго. Затова ли ме вика Дукум? Да ми се кара за зле свършената работа? И арестуван ли съм всъщност?“

Потънал в мисли, Климент не усети кога стигнаха до двореца. Стражите явно познаваха добре Имез, защото ги пропускаха да минат без обичайните проверки. Той освободи с рязко кимване останалите войници и пое заедно с Климент по коридорите. Писарят трябваше да подтичва зад военния, който с бърза крачка преминаваше покрай високите колони, водоливниците и чудесните плочки от печена цветна теракота, украсяващи стените.

Скоро стигнаха до кабинета на кавхана. Имез почака да доложат за тях, влезе и коленичи пред Дукум. Климент също прегъна коляно.

- Благодаря, Имез! Това бе всичко. Свободен си! - разпореди великият боил.

Капитанът бавно стана, поклони се още веднъж и се обърна към вратата.

- Чакай! Чакай! - спря го Климент. - Върни ми колана с меча!

- Ще го оставя на охраната отвън - отговори Имез, кимна още веднъж и излезе.

Климент се обърна към кавхана. До него стоеше чигатът Бранко, който шеговито намигна на писаря.

- Не обръщай внимание на Имез - каза Дукум и седна на един от столовете около отрупаната с пергаменти маса. - Прекалено се вживява в задълженията си, но е верен, изпълнителен и на него може да се разчита. Нарочно го изпратих да те доведе. Исках всички да видят, че си под личната ми защита. Знаеш ли защо, Клименте?

Писарят кимна и се настани на стола, посочен му от боила. Без да чака покана, Бранко седна на една от пейките до стената. Мечът му издрънча, когато се удари в каменния под.

- Убили са още един християнски свещеник. Съжалявам, че не можах да помогна - сведе глава писарят.

- Не говори глупости, Клименте! - скара му се Дукум. - Никой не е очаквал от теб да намериш убиеца за два дни. Затова пратих Имез. Да се почувстваш защитен - кавханът се отпусна в стола. - Кажи ми какво свърши досега, за да можем да продължим нататък. Предполагам, нямаш нищо против Бранко също да участва. Той има опит в тези работи.

Климент кимна и бавно разказа какво бе научил. По средата на разказа Дукум стана, извади от една ниша в стената кана с вино и наля на всички. Притеснен, че го обслужва кавханът, Климент заекна, докато благодареше, което предизвика поредната усмивка у Бранко.

След разказа на писаря в стаята се възцари тишина.

- Никога не съм харесвал Картак - обяви чигатът. - Немарлив е и не си изпълнява добре задълженията. Непрекъснато се забърква в какви ли не съмнителни истории. Готов е и майка си да продаде за шепа златни монети. Но е добър войник, доказал се в битка.

- Трябва да поразровиш още около него, Клименте - каза кавханът. Ако няма добро обяснение за дните, в които са извършени останалите убийства, може да се окаже, че си на прав път.

Писарят кимна.

- Едва ли е нужно да казвам, че ханът побесня, като научи за новото убийство - продължи Дукум. - Борис смята, че някой му се подиграва. По-лошо - че някой оспорва властта му, след като открито не изпълнява неговите заповеди да се зачитат християните.

- Къде е бил убит Павел? - попита писарят.

- Във Вътрешния град, близо до Южната порта, което прави Картак още по-подозрителен - отговори бързо Бранко. - И преди да си ме попитал - никой не е видял нищо. Трупът е бил намерен около полунощ от началника на нощната стража Грод. Обикалял района и случайно се натъкнал на трупа.

- Необходимо е да впрегнеш всичките си сили в разрешаването на тези убийства. Вече няма никакво съмнение, че всичко е свързано, че престъпленията не са случайни, а следват някакъв план. Което ме тревожи - кавханът погледна писаря право в очите.

- Знаете ли какво правят „Отмъстителите на Тангра“? - попита Климент.

Дукум и Бранко се спогледаха.

- „Отмъстителите“ вече не съществуват. Ханът ги разтури и дейността им е извън закона! - обяви Дукум.

- Въпросът е дали наистина са свалили маските, зад които се криеха. Носят се различни слухове за нови сбирки, за ритуали извън града. Някои от видните боилски родове били предоставяли къщите си са тези събрания. Но няма нищо конкретно. Само слухове - обясни Бранко.

- Това не би учудило никого. Всички знаят, че членовете на тези родове бяха най-върлите поддръжници на „Отмъстителите“ - допълни Дукум. - Ако се събират отново, ако пак са започнали да избиват християни и християнски свещеници, ти трябва да разбереш това, Клименте. Да откриеш къде се събират, кой е водачът им, кои са членовете и какво всъщност планират. Може би става въпрос за заговор срещу хана! Положението е по-сериозно, отколкото предполагах! Разбираш ли?

- Защо Павел е бил във Вътрешния град? - попита в отговор писарят.

В първия момент Дукум сякаш не разбра за какво става дума, след което се разсмя.

- Странно скача мисълта ти! Дано това ни е от помощ - той стана от стола и започна да се разхожда из стаята. - Но въпросът ти е добър. Явно Павел е имал среща с някого във Вътрешния град, дори може би в двореца. Лесно може да се установи с кого се е видял.

- Едва ли е бил някой от българските родове. По-вероятно е имал среща с християнин, което означава славянин. Във Вътрешния град не живеят много от тях. Значи изборът ти се стеснява - включи се в разговора и Бранко.

- Ще ми трябва списък на всички важни родове, живеещи тук - каза Климент. - Както и разрешението да ги разпитам, ако се наложи.

Дукум кимна с глава.

- Ще получиш списъка още този следобед. Ще предупредя всички, които живеят в двореца, да те приемат и сътрудничат. Но не очаквай радушно посрещане - кавханът се засмя.

- Ще го имам предвид - отвърна Климент и се обърна към Бранко. - Чудя се - започна той, - чудя се защо Грод е бил сам. Винаги когато съм срещал нощни патрули, те се движат по двама. Ако Грод е патрулирал, не би ли трябвало с него да има войници? Ако не е патрулирал, какво точно е правил през нощта по улиците?

Ченето на Бранко увисна.

- Въобще не бях помислил за това призна си чигатът.

- Наистина е странно. Грод не би трябвало да е сам. А не ми спомена нищо за войници.

- Добро попадение. Ти ни даваш надежди, писарю! Продължавай в същия дух - боилът изглеждаше искрено доволен.

- Искам да помоля за нещо - отговори Климент.

- Казвай - разпери ръце Дукум и мускулите му се очертаха ясно под гънката кожена риза.

- Казах ви за Мария. След смъртта на Закарий няма къде да живее, нито какво да яде. Сама няма да се справи, а е добра душа. Мислех си, не може ли да й се намери някаква работа в двореца?

- Прати я в кухните. Да потърси някой от помощник-готвачите. Ще кажа да я вземат без много въпроси - обеща великият боил.

- Благодаря - поклони се Климент и напусна кабинета.

Докато вървеше по коридорите, той се замисли какво да предприеме оттук нататък. Новото убийство значително променяше нещата. Писарят си бе мислил, че ще има достатъчно време да разследва на спокойствие. Няколко седмици, защо не и месец. Според това, което му бе казал Дукум, предишните убийства са били извършвани на големи интервали. Новото престъпление бе последвало неочаквано бързо. Това поставяше Климент в неизгодна ситуация. Дукум ясно му бе заявил, че трябва да действа колкото се може по-бързо. Кавханът се притесняваше, че ако убийствата не спрат и престъпникът не бъде наказан, Дукум и Борис ще изглеждат слаби. Дали убиецът не целеше точно това?

Ясно кой щеше да има най-голяма изгода от подобна ситуация. Независимо дали българи и славяни действаха по своя воля, или бяха пионки в играта на друг, Византия щеше да бъде крайният печеливш. Време беше да навести Атанасий.

„Дали не подцених тази нишка?“, помисли си писарят, вървейки към резиденцията на византиеца. В Константинопол имаха богат опит в религиозните борби.

„И преследвания“, каза си Климент, докато завиваше по една от малките каменни улички.

С възцаряването на Лъв III през 726 година бе започнала странната борба с иконите. Прикрити под привидно благочестиви пориви да не изродят християнството в култ, властите бяха забранили иконите и бяха остъргали стените на църквите. Идеята бе по-проста - да се вземат богатствата на манастирите и християнските имения, чиито изби бяха пълни със сребро, злато и всякакви ценности.

Жертви в тази борба паднаха както висши архиереи, така и обикновени вярващи. Масови гонения разтърсиха империята, всеки, в чийто дом бе намерена икона, бе заплашен от смърт или ослепяване.

„Дали нашите ханове не са взели пример от Византия, погвайки християните?“, зачуди се писарят.

Борбата бе продължила почти 120 годни. Възкачването на престола на малолетния Михаил III през 842 година и идването на власт на силно религиозната му майка Теодора, горещ привърженик на иконите, бе сложило край на гоненията.

Теодора, която хич не си поплюваше, изхвърли патриарха Йоан Граматик от Патриаршията и сложи на негово място приятеля на любовника си Теоктист Методий. Обяви се единение на черквата, но вече бе късно. Ново еретично учение разтърси основите на империята. От Армения се бяха появили павликяните. Те вярваха, че всеки може сам да общува с Бога, че светът е разделен на добро и зло и черквата и нейните свещеници са по-скоро на страната на злото, отколкото на доброто.

Климент въздъхна, облегна се на една от каменните стени и загледа синьото небе.

„Докога ли хората щяха да се избиват заради Бог?“, запита се той.

Възползвайки се от разделението в черквата, предизвикано от иконоборците, павликяните бяха станали по-силни, влиянието им се разрастваше и те превземаха все повече сърцата на обикновените хора.

„Господарите са лоши, защото ни карат да им работим даром или да умираме за тях в безсмислени войни, свещениците са още по-лоши, защото ни казват да слушаме господарите“, тихо редяха павликяните и където минеха, оставяха след себе си много свои съмишленици. Не един и два павликянски бунта бяха разтърсвали Византия и въпреки кървавото им потушаване, ереста набираше сила.

След като отрече иконоборството, Теодора се съсредоточи в разправа с павликяните. Гони ги, убива ги, разпъва ги на кръстове.

Докато учеше в Константинопол, Климент слушаше разкази за това как Богобоязливата Теодора се разправяла с еретиците. Някъде през 845 година тя бе се опитала да ги прогони в Мала Азия. Там павликяните бяха съумели да създадат собствена държава и продължаваха да разпространяват учението си чрез трима свои пълномощници - Судал, Дука и Аргир. Византийската императрица организира военни походи срещу тях. Който отказваше да приеме христовата вяра, беше убит. Според хвалебствените доклади на самите пълководци за по-малко от година те бяха успели да убият над 100 000 души, а имуществото им бе предадено на църковната хазна.

„100 000 души! каза си писарят и потръпна. - Дано при нас никога не се случва нещо такова!“

В резултат останалите павликяни избягаха при най-злите врагове на Византия - арабите. Те ги посрещнаха радушно и дори им отстъпиха няколко града, в които да се заселят. Впоследствие павликяните взеха участие във войните срещу империята, а познанията им за уредбата на Византия често помагаше на арабите в битките.

„Ето до какво водят религиозните гонения! Довчерашни братя се изправят един срещу друг. Както е тръгнало, и при нас нещата ще стигнат дотам“, мрачно помисли писарят и продължи пътя си.

Лесно намери резиденцията на византиеца. Той живееше в чудесна малка къща, разположена близо до двореца.

Климент се представи на двамата чуждестранни охранители, които Атанасий бе взел от родината си, за да го пазят в българската столица. След като почака малко, бе въведен в къщата от нисък иконом с парфюмирана коса и женствени маниери.

Подовете бяха застлани с дебели килими, пищни гоблени със златни и сребърни нишки висяха по стените. Всички бяха на библейски теми, а точно срещу входа, над стълбището, водещо към втория етаж, висеше голяма икона на малкия Христос в ръцете на Дева Мария. Климент не можеше да не се възхити от майсторската й изработка.

- Прекрасно произведение, нали? - Атанасий се бе появил от една от вратите на долния етаж. - Ще даря вашия хан с още по-красива икона, след като се покръсти.

Византиецът бе среден на ръст, с гъста късо подстригана коса, почнала тук-таме да побелява, и с добре оформена брадичка. Кафявите му очи се стрелкаха живо, гласът му бе мек и приятен. Облечен с дълга синя роба, поръбена с пурпур, и малка наметка на раменете, той правеше впечатление на фин, влиятелен и богат човек. Прекрасните му маниери можеха да заблудят всеки, но Климент много добре знаеше колко трябва да внимава с пратеника на Константинопол. Неведнъж в миналото се бе сблъсквал с подобни хора, които под изисканата външност и приятелска усмивка носеха стоманени сърца и студени души, готови да минат през всичко, за да постигнат целите си.

Византиецът вежливо покани Климент в една от богато украсените стаи. Посочи му удобна кушетка с елегантно извит край, а той полегна на друга.

- Ние сме ромеи! - каза Атанасий и си взе чепка грозде може да сме християни, но сме потомци на Великата Римска империя. Чувствайте се като у дома си.

Климент кимна и също посегна към гроздето. Знаеше, че не бива да позволява на византиеца да взима инициативата. В крайна сметка той наистина си беше у дума, докато Атанасий - не.

Домакинът поведе светски разговор. Интересуваше се от времето, покачващите се цени на зърното, жегата, невъзможността в Плиска да се намери добър готвач. Обсъдиха градския тръбопровод, по който течеше дори топла вода. Атанасий похвали българските инженери, макар зад думите му да прозираше завист.

- Императорът се е разпоредил да започне изграждането на нов водопровод в Константинопол. С Божията воля той ще стане най-големият в света! — обяви византиецът, а Климент прикри усмивката си с ръка. Знаеше, че нищо такова няма да се случи. - Виждам, че не ми вярваш - продължи Атанасий и се намести по-удобно на кушетката. - Но с помощта на Бога всичко е възможно. Дори вашият хан Борис започна да го разбира.

Гостът предпочете да премълчи.

- Ето, владетелят ви призна християните, даде им права, скоро и той вероятно ще се покръсти. Някак неудобно е - Атанасий се усмихна подкупващо - една от най-големите държави в Европа да е езическа. Освен че погубвате душите си, това пречи на търговията и политиката. Как да се договарят двама владетели, като единият се кълне в Христос, а другият - в Тангра? Затова и толкова изтрайва мирът ви. Търговците имат повече доверие на едноверци, отколкото на езичници. Християните са свикнали да търгуват с християни, не с неверници.

- Който има достатъчно пари, е добре дошъл навсякъде. Не вярвам някой да ми върне златото, защото не вярвам в Исус - не се съгласи Климент.

- Така е! - потвърди византиецът. - По-голям бог от парите няма. Знам го от личен опит. Но злато, зад което стои Христос, е далеч по-силно от такова, зад което не стои. Много по-лесно е да търгуваш и водиш политика с тези, които чувстваш по-близки до себе си. Клименте, ти си учил реторика, диалектика - писарят кимна, - кажи ми, на кого ще се довериш повече - на приятел и познат или на някого, който не е като теб? Вие не осъзнавате всички ползи от християнството. То е и просвещение! Хората ще се научат да четат и пишат, да цитират Библията. Свещениците са философи и учители, сам го знаеш. Ако нямате достатъчно, винаги можем да ви изпратим. Те са готови на всякакви лишения, само и само да спасят колкото се може повече души.

„Това беше грубо - помисли си писарят. - За глупак ли ме мисли този човек, или иска да ме омае с приказките си? Ако дойдат византийски свещеници в България, ще станем подчинени на Теодора и невръстния й син“, а на глас каза:

- Напоследък не е безопасно да си свещеник в Плиска. Имахме няколко неприятни инцидента.

- Чух за това! Ужасна история! Целият град говори за убийствата. В Константинопол също са много обезпокоени - Анастасий прикри устата си с длан, сякаш се срамуваше от случващото се. Чух, че вчера е имало ново покушение.

- Да - отговори писарят - бил е убит проповедникът Павел. Причакали са го близо до Южната порта.

- Павел?! Не знаех това - византиецът седна на кушетката. - Вчера вечерта той бе при мен! Искаше да му съдействам да получи преписи на някои свещени книги. Каква трагедия!

„Няма начин да не си научил! Тези сценки ги разигравай на някой друг“, помисли си писарят.

- Как е бил убит?

- Удушен и наръган в сърцето!

- Потресаващо! - Анастасий плесна с ръце. - Кой ли би могъл да го направи?

- Точно това се опитвам да открия. Ще бъда благодарен, ако ми помогнете - каза Климент.

Домакинът се излегна отново на кушетката и се загледа в писаря.

- Нека си говорим честно, Клименте - смени тона Атанасий. - Дошъл си при мен, защото мислиш, че мога да имам нещо общо с тези престъпления. Но бъркаш! Тук съм, за да се опитам да ви привлека в правата вяра, не да избивам свещениците й!

- Убийствата ви устройват чудесно - не му остана длъжен Климент, - настройват славяни срещу българи, а от това губи ханът. Позицията му се разклаща и става по-лесна мишена. Може би искате да ни привлечете към християнството не с думи, а с мечовете си.

- Клименте, Клименте, Клименте - засмя се Атанасий, - аз те подцених, признавам. Ти наистина си учил в Магнаурската школа при най-добрите ни учители, личи си. В това, което казваш, има логика, но те уверявам, че нямам нищо общо с убийствата. Не кроим планове как да свалим Борис. Защо ни е? Да дойде някой войнолюбец като Пресиян или, не дай Боже, като Крум - византиецът се прекръсти. - Искаме да запазим мира колкото се може по-дълго. Имаме си достатъчно ядове с арабите в Мала Азия.

- Не съм и очаквал друг отговор. Просто се опитвам да си създам представа що за човек сте.

- И успяваш ли? - засмя се византиецът.

- Мисля, че да. Кога си тръгна Павел?

- Клименте, ти ме разочароваш - Атанасий се намуси като малко дете, - нима мислиш, че съм токова глупав да посегна на човек, който ми е бил на гости? Не, не. Ще ти кажа: Павел дойде по залез, постоя малко и си тръгна. Тъкмо се беше мръкнало. Поговорихме както с теб сега, дори в същата стая, обсъдихме положението в страната и това беше. Нито съм го убивал, нито съм пратил някой да го убие. По-добре ми разкажи ти какво знаеш.

Сбито и бързо, писарят разказа в най-общи линии какво бе открил. Беше сигурен, че Атанасий така или иначе е наясно с повечето неща. Запази подозренията за себе си и внимателно наблюдаваше съсредоточеното лице на своя събеседник.

- Този Картак изглежда доста съмнителен - заяви домакинът, след като изслуша писаря. - Благодаря за информацията. Макар че едва ли ми казваш всичко, няма да забравя помощта ти. Мога да ти бъда приятел, Клименте. Добър приятел. Ще имаш нужда от такива като мен за в бъдеще.

- Павел каза ли при кого е бил, преди да дойде тук? - рязко смени темата писарят. Опитите на византиеца да го ласкае определено не му харесваха. Нима Атанасий мислеше, че може толкова лесно да го оплете в мрежите си?

- Не. Идваше от двореца, но не ми обясни какво е правил там. Изглеждаше сърдит, но не и уплашен.

- Разбрахте ли защо?

- Павел говореше с недомлъвки. Като повечето духовници, предпочиташе да се изразява неясно и с притчи, като му зададеш конкретен въпрос — Атанасий си взе още грозде. - Предполагам, че по този начин свещениците се опитват да ни покажат истинската същност на нещата. Но понякога е доста досадно. Както и да е. Разбрах само, че е бил в двореца и е обсъждал с някого как да събират пари за вярата. Но не получил разбиране. Предложих да му помогна поне малко, но той категорично отказа.

- Говорихте ли за убийствата?

Атанасий кимна.

- Малко. Споменах му за Закарий. Питах го дали го познава, но не получих ясен отговор. Павел не искаше да обсъжда темата, но личеше, че е притеснен. Непрекъснато гледаше през прозореца и настояваше да си тръгне, преди съвсем да се е стъмнило. Предложих му един от моите хора да го придружи, но той отказа. Сега не мога да си намеря място...

- Нямало е как да знаете какво ще се случи.

- Така е! Но мисълта, че можех да спася един добър християнин, не ми дава мира, откак научих за убийството. Слушай - Атанасий се пресегна над малката масичка между двамата и хвана ръката на писаря. - Ние също искаме да спрем убийствата. Хората едва ли ще искат да се покръстват, ако някой избива свещениците им. Но това не е най-важното! Слуховете, които си чул, не са далеч от истината: Борис се колебае дали да се покръсти. Готови сме на всичко, за да го направи. Защо ни е тогава да избиваме духовниците? Напротив! Искаме да ги защитим! Ако помогнеш да се разкрият убийствата, ще имаш моята и тази на императора благодарност. Както и злато, разбира се.

Климент рязко дръпна ръката си и стана от кушетката.

- Не ми трябва вашето злато! Не ми трябват византийски награди и благодарности, независимо от кого идват! Единствената ми цел е да изпълня поставената задача! Което означава много внимателно да проуча всички, имащи изгода от ставащото!

- Не се сърди, Клименте! - Атанасий също стана и приглади диплите на робата си. - Не съм имал намерение да те обидя. Като не искаш злато и благодарности, така да е. Исках само да кажа, че в случая интересите ни съвпадат. Колкото и да не ти се вярва.

Дали беше така?

Климент не преставаше да си задава този въпрос, след като се сбогува с византиеца. Любезно, с прегръдка и обещание за нови срещи той го бе изпратил чак до външната врата. Атанасий бе оставил у писаря различни чувства. Най-много го впечатли фактът, че гъркът въобще го прие. Климент не се самозалъгваше. Обикновен чиновник като него нямаше достъп до хора като Атанасий. Въпреки това той го бе черпил с грозде, без въобще да се интересува от положението му. Това говореше за две неща:

Първо - гъркът знаеше много добре с какво и по чие нареждане се занимава Климент. Което значеше, че има отлична шпионска мрежа. И второ - византиецът искаше да разбере лично какво точно е открил писарят и да се опита да го привлече на своя страна.

„Защо ли? Защо ли? - питаше се Климент. - Има ли Атанасий нещо общо с убийствата? Изглежда достатъчно безскрупулен“.

Имаше и още. Защо всъщност Павел бе посетил чужденеца? За да му иска преписи от книги, или за да му донася сведения? Беше ли Павел византийски шпионин? Ами Закарий и останалите убити? На Климент му се зави свят, като помисли за възможностите, които тази вероятност даваше. Ако те бяха шпиони на Константинопол и някой бе разбрал това, имаше чудесен мотив да ги избива. Което нямаше нищо общо с борбите на християните. Кой беше този някой?

Реши да действа като предишния ден. Първо да види къде е живял убитият и да научи колкото се може повече за него. После... после щеше да отиде да види трупа.

„Всъщност по-добре да свърша с това веднага. Неприятна работа, но поне ще мине бързо“, каза си писарят и пое към Подземния дом.

Намери Игнат седнал в тревата пред каменната постройка. Без да се притеснява от мъртъвците, от които го делеше само една стена, той си бе спретнал закуска на тревата. Като видя приближаващия писар, махна с ръка и го покани да се присъедини към него. Климент категорично отказа. Само това оставаше! Да яде сред трупове.

- Очаквах да се появите, щом научих за убийството на Павел. Докараха го сутринта - лекарят вдигна чашата си, а с другата ръка предпази лице от слънчевите лъчи. - Няма нужда да гледате група, щом това ви притеснява. Проучих го много внимателно. Добре са го наредили! Първо са го душили, след това са пронизали сърцето му с кама. Гадна работа. Не знам кой има зъб на тия хора, но се радвам, че не съм сред тях.

Климент приближи до лекаря и клекна пред него. Беше благодарен, че му е спестил неприятната гледка, но в същото време се чувстваше като страхливец.

- Свещеникът се е опитвал да се бори - продължи Игнат. - Бил е силен мъж. Но с примка на шията не е имал много шансове.

- Има ли нещо необичайно по трупа? Нещо, което да не е както трябва? - попита писарят.

- Да, има. Има нещо много странно по този труп.

- Какво?

- Белези! Същите като по тялото на Закарий. Убитият е по-млад и всичко се вижда съвсем ясно.

- Какво значи това? - Климент скочи на крака.

- Нямам представа! Някой е измъчвал Павел по същия начин, по който е измъчвал и другия свещеник. Дори бих казал, че го е правил един и същи човек. Направих някои измервания и установих, че са използвани едни и същи инструменти.

- Искам да го видя! - неочаквано каза писарят.

- Сигурен ли си? Гледката наистина не е приятна.

Климент кимна с глава. Лекарят вдигна рамене, оправи измачканата си дреха и поведе писаря в мрачното студено помещение. Без много церемонии дръпна двете парчета плат, покриващи трупа.

Павел наистина бе едър мъж. Езикът му бе изскочил от устата, лицето бе подуто и посиняло, около врата ясно личеше тънка черна ивица, мястото, където се бе впила примката на убиеца. Грозна рана обезобразяваше гръдния му кош, по съсирената кръв веднага започнаха да кацат мухи.

Цялото тяло на свещеника бе осеяно с бледи белези, едни - по-големи, други - по-малки. Някои места изглеждаха така, сякаш кожата им е била свалена и след това е израснала отново. Едва сдържащ дъха си, Климент излезе и седна на пейката до входа.

Игнат дойде до него и сложи ръка на рамото му.

- Добре направихте, че видяхте тялото! Ако човек иска да свърши нещо, трябва да го направи сам! Моите очи са тренирани и това, което казах, е съвсем точно, но след като видяхте жертвата, възприемате нещата по друг начин, нали?

Климент само кимна.

- Същото е и на бойното поле - продължи лекарят. - Колкото и да ти описват какво е там, колкото и да ти разказват какво предстои, докато не го изживееш, не можеш да го разбереш. Същото е и с любовта - сам трябва да усетиш какво е.

Писарят си спомни няколко любовни стиха, които бе чел в Константинопол. Сега му се видяха странно безчувствени.

Докато вървеше обратно към крепостта, Климент доволно се усмихна. Бе открил нещо много важно! Между двамата свещеници имаше връзка! Еднаквите белези по техните тела ясно го доказваха.

8

Не успя да намери чигата Бранко и затова се наложи дълго да разпитва стражата, докато разбере къде е живял Павел. Убитият се оказа почти съсед на Климент. Странноприемницата, в която свещеникът бе отседнал, се намираше само на няколко улици от тази на писаря. Въпреки това „Глиганът“ не бе по вкуса на Климент. Помещенията бяха мрачни, по ъглите се бяха събрали купчини боклук, по тавана имаше жълти петна.

Писарят си избра една маса в ъгъла, поръча хляб, сирене, маслини и бира и внимателно отблъсна предлаганата от момчето, обслужващо клиентите, яхния, въпреки уверенията му, че е много вкусна. Съдейки по общия вид на помещението, писарят се съмняваше, че яденето е добро.

Не се излъга в преценката си. Бирата бе разредена и кисела, хлябът - твърд, сиренето - ронливо. Единствено маслините бяха едри и вкусни, но това съвсем не бе достатъчно, за да накара Климент да промени мнението си за мястото, на което бе попаднал.

Докато се хранеше, внимателно посръбвайки от пивото, бавно огледа посетителите. Няколко войници седяха по пейките и пиеха вино, топейки в него хляба си. Трима души, приличащи на търговци, се бяха скупчили в един от ъглите и тихо шепнеха нещо. На една от масите играеха на зарове, на друга се пазаряха за цената на боен петел, на останалите седяха случайни посетители като Климент. Какво бе привлякло Павел в подобно място, писарят не можеше да си представи. Най-вероятно ниските цени.

- Значи ти си този, който не иска да яде от яхнията ми?! - рязък глас изтръгна Климент от мислите му и го накара да подскочи. Срещу него гол до кръста, с вързана на главата кърпа и скръстени на хълбоците ръце стоеше дебел човек, явно готвачът. - И защо, ако мога да попитам, не искате да я опитате? Цените са разумни, готвеното е направено сутринта, използваните продукти са съвсем пресни. Може би имате нещо против мен?!

- Не, не - побърза да увери писарят. - Не съм гладен. Дойдох малко да си почина и да се разхладя с чудесната ви бира.

- Яхнията ми чудесно върви с бира - не се даваше готвачът. - Можете лесно да се убедите.

- Наистина не съм гладен. Пък и чакам един приятел, свещеника Павел. Когато дойде, може би ще хапнем заедно.

- Павел ли? - готвачът присви едното си око. - Този дявол изчезна от вчера и никакъв не се е вясвал. Цяла нощ го чаках да се върне, но не. Не се появи. Ако не дойде до утре, ще изхвърля багажите му на боклука и ще дам стаята на друг. Желаещи има достатъчно - обяви дебелият мъж, който освен готвач, явно бе и собственик на „Глиганът“.

- Щом го няма, може ли да го почакам в стаята му? Предполагам, че няма да има нищо против - писарят бързо се изправи. Надяваше се в стаята на убития да намери нещо, което да го насочи в правилната посока.

- Да те пусна в стаята му? Ти да не си луд?! Да му откраднеш нещо от партакешите и аз да изляза виновен. Няма да стане тая! Сядай си на мястото - дебелакът натисна Климент обратно на стола. - Пий си бирата, щом не искаш яхния, и чакай тук Павел.

- Той често ли закъснява?

- Въобще не ми влиза в работата какво прави някакъв си християнски нехранимайко! Щом си плаща редовно, може да ходи където иска и да се връща когато ще! Пък и този поп е толкова потаен, че не можеш и една дума да му изкопчиш. Мисли се за много важен! Ама като е толкова важен, защо не иде да живее някъде на по-широко?

- Отдавна ли е тук?

- Ами - махна с ръка съдържателят. - Дойде има-няма преди два месеца. Спазарихме се за наема и това беше. Едва ли е обелил повече от две-три думи. Седеше ей там до прозореца, ядеше тихо и кротко и гледаше умислено. Нито веднъж не си доведе приятел или жена. Странен човек.

- Да е правил нещо необичайно напоследък? Да е изглеждал уплашен? Или нещо друго?

- Ама ти много питаш! сопна се готвачът и подозрително изгледа писаря. - Нали ти е приятел, би трябвало да ги знаеш тия работи! Какво си седнал да ме разпитваш. И какъв е тоя Павел, та Павел! Всички днес все за него питат. Досега никой не го потърси, а днес хоп - двама наведнъж.

- Двама ли? Защо двама? - учуди се писарят.

- Сутринта идва да го търси някаква жена. Веднага я изгоних. Ама след това няколко пъти я видях през прозореца, че се навърта наоколо.

Климент плати бирата и храната и побърза да си тръгне, съпровождан от неодобрителното мърморене на собственика. Спря до стената на странноприемницата и се прикри в сянката на близкия навес. Кой ли бе идвал да търси Павел в деня след убийството? И защо? Знаеше ли, че свещеникът е мъртъв?

Трябваше да разбере.

Не се наложи да чака дълго. Скоро забеляза, че също като него в тъмнината на малкия навес, където връзваха конете, се спотайва някой. Климент нямаше да го види, ако едно от животните не бе изпръхтяло и не бе привлякло вниманието му.

Реши да провери кой е. Бавно се промъкна покрай стената на странноприемницата, благодарен, че ниският й покрив и тъмната му сянка предоставят пълно прикритие. Бавно заобиколи конюшнята, приближавайки я от задната страна. За негов късмет стената не стигаше до земята. В долната й част бе оставена широка пролука, за да могат по-лесно да се почистват нечистотиите.

Писарят се сниши и опитвайки се да не вдига шум, се провря под дъските. Внимаваше да не се окаже под копитата на някой кон, защото стреснатото животно можеше да го ритне смъртоносно.

В предната част на навеса ясно различи облечен в черно приклекнал човек, който от време на време се подаваше и хвърляше бързи погледи към странноприемницата.

Разчитайки, че изненадата ще обърка противника и ще му даде предимство, Климент рязко скочи и се метна върху непознатия.

Двамата паднаха в прахта и макар да бе притиснал непознатия под себе си, той оказваше неочаквано силна съпротива, извивайки се на всички страни и опитвайки се да го удари с лакти. Писарят пробва да прокара ръка под гърлото му, но той заби зъбите си малко над дланта му.

Заслепен от болката, Климент се претърколи настрани, повличайки след себе си и своя противник, който се оказа върху него.

- Мария?! - извика невярващо писарят. - Какво правиш тук?!

Без да издава какъвто и да е звук, но не спирайки да се бори, жената се опита да удари с глава писаря.

- Мария, чакай, това съм аз, Климент! Не ме ли помниш? Срещнахме се в черквата на Закарий.

Името на убития свещеник произведе неочакван ефект върху лудата. Тя скочи на крака и преди писарят да успее да я задържи, побягна.

Климент също се изправи и се втурна след жената. По пътя си блъскаше хора, които му отвръщаха с ругатни, прескачаше купчини със смет, провираше се между сергиите, но накрая успя да настигне жената. Хвана я за ръката и я дръпна към себе си.

Мария спря, погледна писаря спокойно, все едно нищо не се е случило, и попита:

- Какво има?

Климент не знаеше как да реагира. Прегърна жената през раменете и бавно я поведе към близката сергия, на която продаваха нанизани на шиш печени парчета месо. Купи един и й го подаде. Мария лакомо се нахвърли върху него.

Климент изчака тя да сс нахрани, заведе я до близката пейка, седнаха на нея и чак тогава писарят попита:

- Какво правеше там, Мария?

- Търсех Павел - отговори лудата. Чаках го да се прибере. Питах съдържателя къде е и кога ще се върне, но той ме изхвърли навън. Спотаих се в конюшните да чакам свещеника.

- Откъде познаваш Павел?

- Идваше от време на време при Закарий. Затваряха се в неговата стая зад черквата и говореха с часове. След това си тръгваше. Един път Закарий ме прати да му донеса писмо. Затова знам къде живее. Помислих си, че може да живея при него. Както при Закарий... - не довърши жената, захлупи лицето си с длани и зарида.

- Успокой се, Мария, успокой се - Климент започна да гали косата й. - Защо не ми каза, че Закарий и Павел са се познавали?

- Ти не ме попита! Искаше да знаеш само кой е влизал в черквата в нощта на убийството. И аз ти казах - Дяволът! - отговори лудата през сълзи.

- Идваха ли други свещеници в подземната черква?

- Идваха! Още четирима. Или петима. Но тях не ги познавам. Те също стояха по няколко часа и после си тръгваха.

- Наистина ли не ги познаваш? Не знаеш ли поне как се казват - настоя писарят.

Мария поклати отрицателно глава.

- Трябва да се върна обратно при странноприемницата. Може Павел да се е върнал.

- Той няма да се върне, Мария - каза Климент със свито сърце. - Някой го е убил тази нощ. Във Вътрешния град.

- Сатаната! Предчувствах, че ще стане така! - категорично обяви жената, но за изненада на писаря не звучеше развълнувано. Явно не изпитваше към убития особени чувства. - Какво ще правя сега? Надявах се да ми помогне!

- Аз ще ти помогна! Обещах ти, не помниш ли? - отговори Климент и подкрепи жената да стане. - Ела, намерил съм ти работа в двореца.

Писарят заведе Мария в двореца. Намери един от помощник-готвачите и му предаде жената заедно със заповедта на Дукум да й намери някаква работа в кухнята. Пръстенът на кавхана бе достатъчен. Докато се отдалечаваха по коридора, лудата се обърна и махна на Климент с доволна усмивка. Той също й махна. Бе щастлив, че поне на някого в тази история животът му се бе наредил малко по-добре.

Сега вече нямаше никакво съмнение. Двамата свещеници се бяха познавали. Но кои бяха останалите? Имаха ли и те белези по телата? И къде ги бяха получили? Дали другите убити - Манасий и Юда, също имаха връзка. Реши да отиде в библиотеката. Може би приятелят му Наум щеше да открие нещо в безкрайните си регистри.

Библиотеката се намираше в северната част на Вътрешния град, близо до ханските конюшни. Помещението бе кръгло, наполовина под земята, с дълги, тесни прозорци.

В него винаги не достигаше светлина и Климент често се питаше кой ли бе избрал това място за библиотека. Предполагаше, че Първоначално е било ползвано за помещение, в което са се държали различни документи, а след това никой не е обърнал внимание, че на работещите им е нужна повече светлина.

В библиотеката освен Климент и Наум работеха още петима писари. Те изготвяха договори, попълваха регистрите, правеха сметки или пишеха писма. Напоследък се бе появил и един миниатюрист, който с множеството си глинени бурканчета с бои, тънки пера и безкрайно мърморене изнервяше всички. Въпреки това Климент можеше с часове да стои зад гърба му и да гледа как внимателно изписва с червено, черно и златно някоя заглавна буква или прецизно прерисува дадена гравюра.

Климент замислено слезе по широките каменни стълби, водещи към библиотеката. Не бе идвал тук, откак Дукум му бе възложил да разследва убийствата.

„Трябваше да кажа на Наум, той сигурно се е притеснил за мен“, помисли си писарят и се почувства виновен.

Тихо отвори дървената врата и внимавайки да не вдига много шум, влезе в кръглото помещение. Обгърна го познатата миризма на свещи, овча кожа и пергамент.

Бледа светлина влизаше през тесните прозорци, плахо осветявайки рафтовете, издигнати покрай стените. По тях грижливо бяха подредени свитъци, купчинки с пергамент или кожени кутии, в които Наум прибираше по-важните документи. Най-ценните държеше отзад, в стаята си. Използваше я едновременно за жилище и кабинет.

Библиотеката бе празна. По масите стояха парчета пергамент, гъши пера, бурканчета с мастило. Най-много неща имаше на масата на преписваните. Климент искрено ги съжаляваше. Надвесени над пергаментите по цял ден, те копираха ръкописи, които се бяха видели интересни на хана или на някого от боилите. Обикновено това бяха стари хроники, военни трактати или жития на велики личности, макар напоследък да се преписваха някои поеми, учебници по математика и строителство.

След заемането на престола Борис значително бе увеличил свитъците. Ханът, който чудесно четеше на гръцки и латински, искаше да има голяма библиотека, а в последно време бе заповядал да му препишат няколко християнски книги за неудоволствие на боилите.

Климент седна в притихналата зала. Докато чакаше Наум да дойде, се замисли. Всички писари бяха славяни, както и повечето архитекти, скулптори, дърворезбари и миниатюристи. Ковачите по традиция принадлежаха към българските родове. Въпреки че напоследък и там бяха започнали да се появяват майстори славяни, които с нищо не им отстъпваха. От друга страна, българите бяха отлични войници, стратези и конници, можеха да се бият като дяволи и никоя войска не би могла да устои на страшния им набег.

„Дали - запита се писарят, дали Борис не е прозрял това и сега се опитва да вземе най-доброто и от едните, и от другите? Какви ли битки биха спечелили славяните, ако станеха войници, и какви ли скулптури биха направили българите, ако станеха художници?“

Унесен в мисли, Климент не усети кога Наум влезе в помещението. Главният писар бе дребен, слаб човек с тънки кости, който дори в Хладната библиотека обичаше да носи широки ленени ризи, пристегнати с памучен колан, и обувки от свинска кожа. Главата му бе голяма, тялото - малко, косата - рядка и почнала да посребрява, в устата му липсваха няколко зъба. Въпреки смешния вид, Наум бе с бърза мисъл, подреден до педантичност и чудесен преводач. Знаеше седем езика, сред които и персийски.

- Здравей, Клименте! - каза библиотекарят и се усмихна. - Отдавна не си идвал.

- Здравей, Науме! - отговори Климент. - Вярно е, не съм идвал от няколко дни. Кавханът Дукум ми възложи задача, представяш ли си. Няколко пъти мислех да мина да се обадя, но така и не ми остана време.

- Не се тревожи - Наум седна на пейката до писаря. -Дукум прати хора да ме уведомят, че си зает. Явно се занимаваш с нещо важно.

Двамата писари замълчаха. Никой не знаеше как да продължи разговора по-нататък. Климент не бе сигурен дали да каже на приятеля си каква е работата му, Наум се стесняваше да попита.

„Ще ми помогне много повече, ако знае за какво става дума - помисли си писарят. - Няма защо да крия от него, той е добър човек“.

- Разследвам убийство, Науме! По-точно убийства. Може би знаеш, че през последните дни бяха убити двама християнски свещеници. Други двама са загинали преди това. Дукум иска да разбера кой е отговорен. Страхува се да не е заговор.

Наум помълча още малко, след което стана и се усмихна.

- Радвам се, че ми каза това, Клименте! Оценявам, че не си послужи с пръстена на кавхана, който блести на пръста ти. Винаги съм те харесвал и съм ти имал доверие. Сега разбирам, че и ти се отнасяш по същия начин с мен. Чух за убийствата. Всички говорят за тях. Голяма чест е, че са ти възложили да ги разследваш. За всички нас! Писар, натоварен с толкова важна задача! Другите много ще се зарадват!

Климент замълча. Едва ли останалите му колеги щяха да изпаднат във възторг, като разберат за неговата задача. Само щяха да го намразят още повече.

- Интересно какво всъщност става? Какво повече си научил от това, което се говори на пазара? Не че вярвам на тия слухове, там можеш да чуеш какви ли не глупости - продължаваше да бърбори Наум и махна с ръка. - Но едва ли си дошъл само да си приказваме. Мога ли да ти помогна с нещо?

Климент стана и сложи ръка върху рамото на по-възрастния си приятел.

- Прав си! Имам нужда от помощ. А относно това, което съм научил, то не е кой знае какво. Може би ти ще ми помогнеш да узная повече.

- Какво ти трябва?

- Убитите са четирима. Павел, Закарий, Манасий и Юда. Първото престъпление е извършено преди половин година. Искам да проверя какво пише в регистрите за тях. Кога са родени, откъде са дошли, такива работи. За Павел и Закарий знам, че наскоро са се появили в Плиска. За останалите не ми е известно нищо.

- Това може да се провери. С малко повече късмет, ще намерим твоите свещеници - кимна с глава Наум и закрачи покрай стената, оглеждайки рафтовете. - Имаме списъци на повечето живеещи в Плиска. Ханът и боилите ги използват, като стане време да се попълва войската. Подредени са по азбучен ред. Това, че знаеш имената им, ще ни улесни значително. - Наум махна с ръка на Климент да го последва - Кого търсим първо?

- Юда и Манасий.

Такааа. Юда и Манасий - повтори библиотекарят и застана пред една от библиотеките. - Ще започнем с Юда, буквата му е по-близо. Пък и имената с Ю са съвсем малко - само две кутии. Нека пробваме с по-новата. Моли се тези, които търсим, да са записани.

Наум се наведе и взе една от кутиите. Отвори я и извади няколко рула с пергамент. Внимателно разви първото и го показа на Климент.

- Виждаш ли, тук отпред записваме името. До него има обяснителни бележки за кой човек става дума, защото мнозина имат еднакви имена и може да стане объркване.

Следва датата на раждане и на смъртта - обясни библиотекарят. - Ето! - той показа на Климент друг свитък. -Оттук започват записаните с име Юда. Ковач, тъкач, войници, войници, търговец... - мърмореше си под носа той.

- А! Това трябва да е твоят човек. Късметлия си, дума да няма! Юда, свещеник. 34-годишен. Дошъл е в града преди година и половина. Пристигнал е от Дръстър. Установил се е в странноприемница „Лъвът“ във Външния град, по посока Северната порта.

- Как беше другият?

- Манасий.

- Чакай да видим продължаваше да си мърмори под нос библиотекарят. Прерови четири кутии, докато намери пергамента, който търсеше.

- Ето го! Записан е като търговец на зърно, но не е бил такъв! Виж сам - Наум показа свитъка. - Манасий, 38-годишен, търговец на зърно, колко Странно... и той е дошъл от Дръстър. Преди девет месеца! Не е оставил адрес на пребиваване. Няма друг Манасий, освен няколко войници, старци и деца, а те не ни вършат работа. Има и един ханджия, но лично го познавам. С шавливи пръсти е. Никога няма да може да спазва Божиите заповеди. Това е твоят човек. Сигурен съм!

- Аз също - Климент стисна силно ръката на приятеля си. - Но тук има нещо Странно. И двамата убити са били от един град. Сега си спомням - една луда жена ми каза, че е дошла заедно със Закарий, третия убит, от Дръстър. Какво значи това, Науме? Моля те! Бързо провери и Павел. Това е последният убит - поясни писарят.

Библиотекарят дълго се рови из кутиите, но не успя да намери нищо, което да води към последната жертва. Явно Павел не е бил регистриран, но в това нямаше нищо чудно. Голяма част от жителите на Плиска живееха, без да ги има в списъците.

Докато приятелят му търсеше, Климент не спираше да мисли. Вече бе ясно, че и между четиримата свещеници има връзка. Павел сигурно също беше от Дръстър, нищо че не можеха да го намерят. Нещо се бе случило в този град. Нещо, което бе прокудило свещениците оттам и бе пуснало убиеца по петите им. Нещо, което християнските старейшини сигурно знаеха.

9

„Агнецът“ се различаваше от всички кръчми, в които писарят бе ходил. Централното помещение бе чисто, проветрено, миришеше на свещи. Подът бе грижливо преметен, сламата по земята свежа и чиста. По масите, облечени с бели ризи, седяха славяни и пиеха медовина от големи дървени чаши. До вратата, опитвайки се да не бият на очи, стояха двама здравеняци, които внимателно оглеждаха новодошлите.

Хора идваха и си отиваха, засмени русокоси момичета прибираха празните чинии и бързо пълнеха чашите, щом се изпразнеха. Всички се усмихваха един на друг, сякаш се познаваха отдавна. Капаците на прозорците бяха широко отворени и през тях навлизаше прохладен вечерен въздух.

Климент се настани на маса в дъното до загасналото огнище, поръча си чаша медовина и печено месо. Донесоха му и панер с пресен хляб, чиято чудна миризма накара писаря да осъзнае колко е гладен.

„Трябва по-често да посещавам такива места“, помисли си Климент, докато с наслада отпиваше от чашата с медовина.

Яде бързо и лакомо, без да престава да оглежда посетителите около себе си. Въпреки царящата дружелюбна атмосфера писарят забеляза двама здравеняци, седнали до вратата. На техните колани висяха дебели, обсипани с медни капси дървени палки. Чашите и на двамата бяха пълни, но докато се хранеше, Климент не видя нито веднъж да отпиват от тях. От време на време охранителите хвърляха по някой поглед на писаря и късия му меч, но без да проявяват повече от необходимия интерес. Явно съдържателят на „Агнецът“ не беше толкова уверен в хорската добрина, колкото изглеждаше на пръв поглед.

След като се нахрани, Климент се отпусна доволно на стола, махна да му донесат нова чаша, извади няколко от сребърните монети, които му бе дал Дукум, и започна да върти една от тях между пръстите си.

- Защо не пийнеш и ти нещо? - попита кръчмарят, когато той се появи с новата медовина. - Сигурно си уморен, по цял ден обслужваш клиентите. Седни да си поговорим. Аз черпя.

- Не мога да пия, господарю - отвърна мъжът, без да сваля поглед от парите на масата. - Има много работа за вършене и пари за печелене.

- Като тези тук - усмихна се Климент и посочи купчинката пред себе си. - Слушай, кръчмарю, искам да поговоря с някой от християнските старейшини. Не бой се - побърза да добави Климент, виждайки тревожния поглед, който събеседникът му хвърли на околните. - Аз съм писар от крепостта. Не съм доносник, нито шпионин - Климент вдигна една от монетите. - Знаеш, че ханът призна християнството за равноправна религия. Аз също го знам и зачитам. Просто имам нужда от малко информация.

Кръчмарят се огледа отново, понагласи кожената си престилка и бързо прибра монетата от ръката на писаря.

- Чакай тук! - каза той и се отдалечи към една от масите в дъното. Около нея бяха насядали неколцина високи мъже с дървени сандали и широки бели ризи, пристегнати с червени памучни колани. Повечето бяха с дълги бради и мустаци и когато кръчмарят ги заговори, започнаха да хвърлят към Климент коси, гневни погледи. Накрая един от тях се надигна, прекоси стаята, понесъл чашата си в ръка, и седна на стола срещу писаря. Разговорите стихнаха. Всички наостриха уши. Двамата биячи до вратата вече не сваляха очи от масата на Климент.

- Какво искаш?! - попита безцеремонно новодошлият и в гласа му прозвуча зле прикрита заплаха.

- Аз съм Климент, писар от крепостта. Опитвам се да разбера кой е убил християните Закарий, Павел и още двама преди тях. Имам нужда от помощ.

- Значи властта се е загрижила за нас, така ли? Казвам се Заул - лицето на новодошлия се изкриви в гримаса. - Не вярвам на това, което ми казват! Не вярвам на приказките ти! Не вярвам на задачата ти! Не вярвам дори, че си писар от крепостта. По-скоро си някой, пратен да ни шпионира!

От съседните маси се дочу одобрително мърморене.

- Какво има да ви шпионирам? - попита Климент. - Всички знаят, че в „Агнецът“ се събират християни. Аз наистина разследвам убийствата. Нареди ми го лично кавханът Дукум.

- Дукум ли? Той пък какво се е заинтересувал от нашите работи? Не вярвам на нито един българин, камо ли пък на кавхана! - отсече гневно Заул.

Климент въздъхна тихо и продължи:

- Дукум е разтревожен от това, което става. Може и да не ми вярваш, но той иска да разкрие извършителите. Има си своите причини. Ханът също не одобрява случващото се.

- А-а-а, ханът! Господ здраве да му дава! - Заул се облегна назад на стола и гневното му изражение се смекчи. - Той направи много за нас. Ако беше християнин, сигурно щяха да го канонизират за светец. Но това не значи, че останалите сте цвете за мирисане!

- Кои останалите?

- Щом си от двореца, трябва да знаеш за какво става дума - заяде се Заул. - Боилите не могат да приемат новата вяра. Те са зли и покварени. Родени убийци! Не се интересуват от нищо друго освен как да заграбят повече злато и власт - славянинът се изплю на пода. - Не могат да приемат нашия Бог, защото ги е страх, че ще трябва да смекчат сърцата си!

- Страх ги е, че жените им ще ги оставят заради Христос и ще дойдат при нас - извика някой от съседната маса и всички избухнаха в смях.

- Страх ги е, че губят властта си, това е! - обобщи Заул и отпи от чашата си.

- Значи боилите организират убийствата, така ли? -попита Климент.

- А кой друг? Или боилите, или някой от доверените им хора по тяхно нареждане. Случвало се е вече. Всички те са военна каста, нали? - попита славянинът. - Как беше убит Закарий? Насечен с меч! А останалите? Кама, стрела, кинжал. Кой убива по този начин? Войниците! Което значи българи!

- Ами Сатаната? - попита неочаквано Климент. - Ако Сатаната ги е посякъл заради греховете им? Или заради нещо друго?

- Какви са тези приказки?! - Заул удари чашата си в масата, а около него се надигна гневно ръмжене. - Нима искаш да ни обидиш? Или вярваш на измислиците, които се говорят по пазара?

- Има свидетел, видял Дявола - тихо каза Климент. -Видял го е да влиза в черквата на Закарий с меч в ръка, преди да бъде убит!

- Кой ти каза това? - Заул скочи на крака и сграбчи писаря за дрехата. С мрачни погледи се надигнаха и останалите мъже. Обградиха Климент и зачакаха какво ще стане по-нататък.

- Кой твърди подобни глупости?! - попита отново Заул.

- Пусни ме! Нося пръстена на кавхана! Пусни ме, за да си нямаш неприятности! - изхриптя Климент.

Неочаквано Заул се разсмя и пусна писаря обратно на стола.

- Имаш пръстен, така значи? - попита той. - Трябва да знаеш, писарю, че тук знакът на Дукум няма да те спаси. Показвай го на слугите в крепостта, не на нас. Тук ти е нужно нещо друго, не български дрънкулки!

- Бях в черквата на Закарий. Там срещнах една жена. Казва се Мария. Свещеникът се е грижил за нея, защото е луда. Навъртала се около черквата в нощта на убийството. Тя е видяла Дявола да влиза вътре с меч и аз й вярвам!

- Знам за нея - извика някой от съседните маси. Виждал съм я и по други църкви. Добра християнка, но отнесена.

- Сатаната значи! - Заул седна на мястото си. Останалите го последваха. Напрежението в стаята започна да отслабва. - „Отмъстителите“ ходеха с маски. Те се правеха на дяволи, за да ни плашат и да ни се подиграват. Може да е бил някой от тях. Ако въобще може да се вярва на някого, на когото му хлопа дъската.

- Може да е маскиран човек, но може и да не е. Не разбирам. И моля за обяснение - каза писарят. - Кажете ми това, което знаете, и ще направя всичко възможно убиецът да бъде заловен и да си получи заслуженото.

- Обещаваш?! Много обещания сме чули и малко от тях сме видели изпълнени. Защо трябва да ти вярваме?

- Това ще бъде изпълнено! Или не искате да хванат убийците? - заяде се Климент.

- Разбира се, че искаме! - отговори Заул.

- Тогава ми помогнете! Закарий, Павел и останалите двама свещеници, убити преди тях, са свързани помежду си. Дошли са наскоро в Плиска. И четиримата са от Дръстър. Защо са напуснали града? Бягали ли са от някого? Или от нещо? От какво? От кого? Тук има друго. Искам да знам какво!

- Добре! - отговори замислено Заул. - Добре! Нека ти разкажа тогава. Младият хан, колкото и да му се иска, не може да управлява без съвета на боилите. Те са притискали всеки предишен владетел и са му казвали какво да прави и какво - не. Само Крум можеше да се справи с тях, но това са стари забравени истории. Двама ханове поред гонеха християните. Третият се правеше, че не вижда какво става под носа му. И защо? Защото боилите усещат, че славяните започват да ги изместват. Страх ги е да не изпуснат властта. „Християните са византийски шпиони“, внушиха те на старите хановете, за да ни отслабят. Изляха се реки от кръв и болка - Заул отпи от чашата си, погледът му потъмня. - Навсякъде имаше смърт, предателства, подозрения, измени. Много хора бяха убити. Други изчезнаха безследно. Борис спря всичко това. Но не изведнъж. Не се заблуждавай, писарю! Съвсем не изведнъж. „Отмъстителите на Тангра“ и другите подобни братства бяха обявени извън закона. Тук, в Плиска. Но в другите градове бе различно. Ханът още не бе стигнал до тях. „Отмъстителите“ и техните поддръжници знаеха, че им остава още малко време, и решиха да го използват! Много хора загинаха, преди Борис да наложи окончателно волята си. И нямаше да успее, ако не му бяхме помогнали. Какво мислиш, Клименте, дали сме стояли просто така и сме чакали да ни избиват като кучета? Ние също сме пратили на оня свят много от преследвачите си. Те бяха виновни, ние - невинни...

- „Невинните“! - промълви Климент в момент на прозрение. - Тайната организация на християните!

- Точно така! - потвърди Заул. - Учуден съм, че знаеш за нея. Тя беше нашият отговор на „Отмъстителите“ и другите, които ни гонеха.

- Християни, убиващи преследвачите си? Но Исус не забранява ли убийството? - попита писарят.

- Това не бяха убийства! Това беше война и ние участвахме в нея! Нападнаха ни и отговорихме на нападението. Както и да е - махна с ръка Заул, - последните, най-свирепи гонения бяха в Дръстър. Цяла седмица горяха къщи, по улиците се търкаляха трупове, на площада екзекуциите не спираха. Все християни. Лудост беше обхванала града и тези, които го управляват. Нямаше пощада за никого! Наложи се Борис да праща войска да усмири положението. Два конни отряда, командвани лично от чигата Бранко. Той се справи добре. Всичко свърши. Убийствата спряха. Но убийците не бяха наказани. Управителят на града - боилът Алзек, се размина само с глоба. Глоба! За човек, на чиято съвест тежаха стотици животи. Ханът му взе повечето злато, но ние не се чувствахме отмъстени - Заул въздъхна и отпи отново от чашата си.

- Да, било е ужасно! - съгласи се Климент в притихналата кръчма. Всички слушаха разказа на Заул и кимаха с глави. - Било е ужасно, но какво общо има това със Закарий и останалите убити?

- Малко преди да започнат кланетата, хората на Алзек арестуваха седем християнски свещеници. Бяха ги затворили в подземията на крепостта, където ги измъчваха няколко дни. Чувахме виковете им чак на пазара. След това започнаха убийствата. Нападателите знаеха точно къде да ударят. Кои са свещениците, кои семейства са приели Христа, къде са скривалищата ни. Знаеха дори къде са катакомбите. Най-тайните ни места. Знаеха всичко! И нямаше спасение за никого...

- Свещениците са ви предали? - попита тихо Климент.

- След като нещата се успокоиха, те се появиха. Всичките седмина. Казаха, че са успели да се спасят в последния момент в суматохата. Пратениците на Борис ги извели от подземията. Заклеха се пред мен, заклеха се пред всички и пред Христос, че не са ни предали. Разказаха как са ги мъчили, показаха ни ужасните си рани и счупените кости, но се заклеха, че не са проговорили - Заул наведе глава и се загледа в масата пред себе си. - Заклеха се!

„Ето откъде са белезите им!“ - помисли си Климент, а на глас попита:

- Ами ти, Зауле? Повярва ли на свещениците? След всичко, което е последвало?

Християнинът дълго мълча, гледайки чашата пред себе си. Накрая я надигна, пресуши я до дъно и погледна писаря в очите.

- Да! Повярвах им! Те се заклеха в нашия Бог! В Христос! Много нощи съм лежал в тъмното и съм се чудил, ако не от тях, откъде Алзек бе узнал всичко. Сигурно е имал шпиони сред нас. Те трябва да са ни издали. Не свещениците. Няма друго обяснение.

- И после те са се преместили в Плиска. Нали? - попита Климент. - Дошли са в Плиска и някой е започнал да ги избива един по един. Някой, който не е повярвал на клетвата им.

- Точно така! В Дръстър въпреки всичко не се чувстваха добре. Хората страняха от тях, носеха се различни слухове. Те предпочетоха да се махнат. Да отидат някъде, където никой не ги познава и могат да започнат отначало. Бяха добри духовници.

- Но някой все пак ги е познал.

Заул кимна.

- Отначало мислехме, че е съвпадение. Че „Отмъстителите“ или някой като тях е почнал пак да се забавлява. Но сега вече не съм сигурен.

- Ами вие? Не искахте ли да отмъстите? Малко преди убийството на Закарий на стената на черквата се появил надпис „Невинните“. Кой го е направил?

- Сигурно някой е искал да го уплаши. „Невинните“ не действаха така, можеш да ми вярваш. Те удряха без предупреждение и следи, за да не могат да ги преследват. Тях или другите християни. Не бяхме толкова глупави, че да дадем още поводи да ни гонят.

Писарят замълча за момент.

- Каза, че арестуваните свещеници са били седем. Къде са другите трима?! - попита след малко Климент. - Те също са заплашени. Трябва да ми кажете кои са, за да им помогна.

- Върви си, писарю! - Заул огледа бавно тихата кръчма. - Казах ти достатъчно. Трябва да си поговорим. Да поговорим като християни, като братя и да преценим какво да правим. Да решим доколко можем да ти се доверим. Името ти е славянско, но те изпраща кавханът. Трябва да го обсъдим. Може би убиецът е някой от нас? Някой, който, както сам каза, не е повярвал на клетвите. Ела утре. Тогава ще ти кажа кои са другите трима.

- Но ти трябва да ми кажеш имената! - настоя Климент. Да ми ги кажете сега! Утре може да е късно!

- Ела утре! Тогава ще разбереш! - отговори Заул и обърна гръб на писаря.

Климент постоя още, молейки събралите се да му кажат имената на останалите свещеници, но никой не проговори. Дори чевръстият кръчмар се беше скрил някъде и не сновеше между масите.

Писарят излезе бесен от „Агнецът“. Не можеше да разбере Заул и приятелите му. Какво имаше да обсъждат? Какво имаше да крият? Трима души бяха заплашени от смърт и те можеха да ги спасят. Но не искаха. Нима това беше по християнски?

Климент гневно изруга.

Знаеше много добре какво трябва да направи. Щом не искаха да му кажат имената, той щеше да ги открие сам. Щеше да провери в архива. Да види кои са хората, дошли през последната година от Дръстър. Едва ли щяха да са толкова много. Щеше да рови, ако трябва цяла нощ, докато не ги намери. Трябваше да открие кои са останалите свещеници, да ги намери колкото се може по-бързо и да ги скрие на сигурно място, преди убиецът да е ударил отново. Ако се съди по скоростта, с която бе започнал да действа, никой не можеше да каже кога ще е следващото му нападение. Може би някой от останалите трима щеше да знае нещо, което да го насочи към престъпника. Щом бяха избягали от Дръстър и се криеха, значи подозираха нещо. Или някого.

„Може и да не е един човек - помисли си Климент, сещайки се за „Невинните“. - Колко странно! И „Отмъстителите“, и „Невинните“ може да са участвали в убийствата. Въпреки че се борят едни срещу други. Тук има нещо съмнително. Защо Заул и приятелчетата му са последвали свещениците в Плиска? Защо не са останали в Дръстър, където гоненията са спрели? И защо не искат да ми помогнат? Все въпроси, на които няма отговори. Засега“.

Писарят закрачи още по-бързо, нетърпелив да стигне до архива. Наближаваше Вътрешния град, когато нещо привлече вниманието му. От една странноприемница излязоха двама мъже, които въпреки горещия ден бяха вдигнали качулките си и внимателно ги придържаха ниско нахлупени над главите си. Бяха по-високи от останалите, с кожени панталони и високи ботуши. Шпорите на единия бяха във формата на мечи лапи. Не се виждаше с какво са облечени мъжете под плащовете, но писарят бе сигурен, че освен лицата си крият и бойни колани с мечове. Докато прекосяваха улицата, Климент успя да зърне за миг лицето на единия. Беше сигурен, че го е виждал някъде.

Писарят замръзна намясто. Това бе Картак, началникът на Южната порта! Какво правеше тук? На място, населено предимно със славяни, които той откровено презираше. Защо се криеше? И кой беше човекът с него?

Климент не знаеше как да постъпи. Искаше да отиде колкото се може по-бързо в библиотеката. Или трябваше да проследи Картак и приятеля му? Или да разпита в кръчмата какво са правели там?

Съобразил навреме, че архивът и кръчмата няма къде да избягат, Климент се обърна и тръгна надолу по улицата, по посоката, по която бяха поели двамата маскирани. Опита се да ги намери с поглед, но не успя. Сред пъстрата тълпа Картак и спътникът му бяха изчезнали безследно.

Ядосан, че бе изпуснал момента, забавен от собствената си нерешителност, Климент се обърна и влезе в странноприемницата.

„Златната грива“ беше пълна противоположност на „Агнецът“. Стените бяха мръсни, подът - покрит с нечистотии. Няколко котки и едно дръгливо куче се мотаеха между масите, опитвайки се да намерят някоя годна за ядене огризка. Прозорците бяха малки и тесни, помещението тънеше в сумрак. Миришеше на развалено вино и стара храна. По масите седяха съмнителни типове, пиещи на групички от по двама-трима, тук-там се мяркаше някой дрипав просяк.

Климент приближи до съдържателя, висок, небръснат тип с мазна светла коса, и попита:

- Преди малко оттук излязоха двама души с качулки. Познавате ли ги?

Кръчмарят го изгледа от горе до долу и вместо отговор силно ритна писаря по кокалчето на левия крак. Изненадан, Климент залитна и се подпря на близката стена сред смеха на останалите посетители.

- Махай се! - нареди собственикът и тръгна срещу него в полумрака, стиснал здраво глинено шише в ръка. - Махай се оттук, докато си още цял! - след което хвана писаря със свободната си ръка за ризата и го блъсна през вратата.

Не очаквал толкова грубо посрещане, Климент се запрепъва по прашния двор. Ядът от отказа на християните да му кажат имената на останалите трима свещеници, болката в крака и унижението, на което току-що бе подложен, разпалиха в него неподозирани ярост и гняв. Писарят стисна здраво ръкохватката на меча си и тръгна обратно към странноприемницата.

- Ей! Ей! Накъде си тръгнал с тоя меч? Да не стане някоя беля? - от сенките на кръчмата се появиха двама войници.

Климент се сепна и спря. Внимателно огледа мъжете, които лениво се подпираха на своите копия и го гледаха с насмешка.

- Аз започна той, с мъка сдържайки яда си - съм Климент, писар от Вътрешния град на Плиска. Провеждам разследване, поверено ми лично от великия боил Дукум! Искам да разпитам един човек в тази дупка. Заповядвам ви да дойдете с мен и да ми помогнете!

Единият от войниците плю между краката на писаря. Другият се разсмя.

- Това! - ядно изкрещя Климент - е пръстенът на великия боил! Или идвате да ми помагате, или ще отговаряте лично пред него! С главите си! - без да дочака отговор, той тръгна отново към вратата. Видимо сепнати, войниците го последваха.

Писарят нахлу в помещението като хала. С изваден меч в ръка, злобно святкащи очи и двама войници зад гърба си той определено изглеждаше опасен. Без да се бави, приближи до собственика, който тъкмо се обръщаше с неразбиращ поглед към новодошлите, и го удари с дръжката на меча в корема.

Кръчмарят изохка, преви се надве, вдигна свитата си в юмрук ръка към писаря, но видя застаналите зад него войници и не посмя да отвърне на удара.

- Питам те отново! - Климент доближи лицето си до това на кръчмаря. - Кои бяха двамата души, които излязоха преди малко оттук, и какво правеха. Отговори или ще те арестувам и отведа в крепостта!

- Не знам, господарю! - кръчмарят бе паднал на едно коляно, прихванал корема си там, където го бе ударила дръжката на меча. - Дойдоха преди около час, седнаха, поръчаха вино. Малко след това дойде още един мъж. Поговориха и си тръгнаха.

- Къде седяха?

Кръчмарят посочи една маса в ъгъла. На нея нямаше никой.

- Как изглеждаше посетителят? Опиши ми го! - заповяда писарят.

- Висок, добре сложен, с белег на бузата. Нищо повече не зная. Тук не се заглеждаме много-много кой идва и си отива. Оставете ме, господарю! Нищо лошо не съм направил! - примоли се съдържателят без помен от доскорошната грубост.

Климент въздъхна, махна с ръка и излезе от странноприемницата. Гневът му се бе уталожил. Защо ли му трябваше да удря човека в корема? Освободи двамата войници и отново тръгна към Вътрешния град.

Този път не бързаше. Вървеше бавно, чудейки се какво ли е правил Картак в съмнителна кръчма като „Златната грива“. С кого се бе срещал? За какво бяха говорили?

Това, което най-силно тревожеше писаря, бе фактът, че той бе довел двама от подчинените си, за да го пазят. Войниците не бяха току-така до кръчмата. Какво ставаше тук? Прав ли бе Дукум, че се крои заговор? И кой беше човекът, с когото Картак и приятелят му се бяха срещнали?

10

- Науме! Науме! Къде си? - Климент влетя през вратите на библиотеката.

Няколкото писари и преписвачи подскочиха при появата му.

Изгледаха го гневно, докато прекосяваше кръглата зала, някой му извика да пази тишина. Климент не обърна внимание. Нахлу в стаята на библиотекаря и завари Наум седнал зад малка дървена маса. Пред него стояха отворени кутии с документи, които той преглеждаше.

- Какво има?! - попита стреснат библиотекарят, щом Климент застана срещу него. - Кой те е пускал да идваш тук?

- Науме! - писарят сграбчи приятеля си за ръкава, без да отговаря на въпроса му. - Трябва ми помощ. Бързо!

- Какво толкова е станало? Успокой се и ми разкажи - Наум бръкна под масата, извади глинено шише, сипа чаша вино и я подаде на Климент. - Не е като на Дукум, но върши работа.

Климент жадно изпи предложеното му вино, седна на стола срещу Наум и възможно най-бързо му преразказа всичко научено в „Агнецът“. Премълча за срещата с Картак и сблъсъка в странноприемницата.

- Разбираш ли, Науме? В момента в Плиска има още трима души, които могат да умрат всеки момент! И тези идиоти не искат да ми кажат къде да ги намеря. Но те трябва да са някъде тук, в списъците! Трябва да ги преровим спешно! Ще търсим пристигнали допреди година от Дръстър. Не би трябвало да е толкова трудно! Дори и останалите да са се регистрирали като търговци или нещо друго.

Библиотекарят погледна Климент, усмихна се широко и кръстоса крака. Явно нямаше намерение да се заема с нищо спешно.

- Е, Клименте - започна доволно Наум и вдигна чашата си, която досега бе седяла на земята до него. Един от тях се е записал като свещеник. Поне един. И знаеш ли откъде знам за това? Защото го открих!

Климент зяпна и усети как потта по гърба му изстива.

- Открих го, да! Всичко има в регистрите - засмя се отново Наум и усети как писарят срещу него се отпуска. - Когато ти си тръгна, нямаше какво да правя. Загложди ме любопитство. Знаеш как е: по цял ден се бориш с папируси, свитъци, сортираш, подреждаш, превеждаш... Не че се оплаквам, но е скучничко. И изведнъж! Убийство! Замислих се. Дали това са всички свещеници, дошли от Дръстър? Или има и други? Седнах и се порових. Е, не беше много лесно, но поне знаех какво да търся. И открих! Наум вдигна един от пергаментите пред себе си. - Керк, 27-годишен, дошъл от Дръстър преди половин година. Вярно, името не е славянско, но какво толкова? Може да се е криел или да е искал да заблуди някого. Такива неща стават често. Знаеш ли кое е най-интересното? Не пише с какво се занимава този наш Керк - Наум доволно отпи от виното. - Но е записано къде живее - новата черква „Дева Мария“, намираща се до източния ров.

Климент скочи на крака. Идеше му да разцелува по-възрастния мъж.

- Нямаш представа какво значи това! - извика развълнувано той. - Не спирай да търсиш! Трябва да намерим и другите двама. Ще дойда утре сутринта. Благодаря ти още веднъж, Науме! Няма да го забравя! - и изскочи през вратата.

С бърза крачка Климент излезе от двореца. Почти подтичваше по улиците на Вътрешния град, докато се насочваше към черквата. Без да обръща внимание на падащия мрак и прокрадващата се спасителна прохлада, писарят мислено чертаеше пътя си до черквата. Тя бе наскоро построена, малка, но спретната, дървена, както повечето нови църкви в Плиска. Християните гледаха да не бият на очи. Знаеха, че макар религията им да е разрешена, не трябва прекалено да дразнят околните.

Климент я бе запомнил, защото бе близо до странноприемницата, в която живееше, и няколко пъти бе виждал поклонници, идващи и отиващи към нея. Тя бе на хубаво място - малък хълм без други постройки наоколо.

Писарят бързо стигна до северната порта, мина през нея без проблеми и забърза в нощта. Придвижването във Външния град бе значително по-трудно. Тук нямаше удобни павирани улици, на всеки ъгъл клечаха просяци, които дърпаха минувачите за дрехите, бездомни кучета се мотаеха в краката на пешеходците, стичаха се нечистотии.

Улиците бяха пълни с хора, които се разхождаха в лятната прохлада, говореха си или бързаха занякъде. Пред пивниците вече излизаха първите подпийнали посетители, чиито неприлични песни огласяха нощта. Тук-там ставаха и леки сбивания, някой се провикна, че са му откраднали парите, женски глас весело изпищя, чуваха се смях и закачки.

Климент вървеше колкото се може по-бързо, но докато преполови пътя, нощта вече бе паднала. Най-накрая стигна „Дева Мария“. Заизкачва се нагоре по хълма, доволен, че е открил един от останалите свещеници толкова бързо. Духовникът явно беше в черквата, защото тя бе ярко осветена. От прозорците й се излъчваше ярка светлина, сякаш някое божество наистина бе влязло в нея.

„Нещо не е наред!“ - помисли си Климент и се втурна нагоре по хълма. В същия миг огнени езици излетяха през прозорците на черквата, от малката й камбанария се проточи тежък дим.

„О, не!“, помисли си писарят, закрещя: „Пожар! Пожар!“ и се втурна с всички сили към горящата сграда. Чу как зад него зазвъняха камбани, защото пожарите бяха много опасни в построената предимно от дърво Плиска.

Климент стигна до черквата и рязко отвори вратата. Кълбета нажежен въздух и дим го блъснаха на земята. Писарят се изправи и закривайки с ръкав лицето си, влезе в горящата сграда. Стените бяха в пламъци. Пушек изпълваше помещението и заедно с адската жега не оставяше много въздух за дишане. В задната част, там където би трябвало да се намира олтарът, завързан върху дървен кръст, се извиваше човек. Писъците му се заглушаваха от бумтенето на огъня, но писарят ясно видя разширените му от ужас учи и пламтяща коса.

Кашляйки и препъвайки се, Климент се опита да стигне до вързания. Намираше се на средата на черквата, когато таванът падна. Едната от гредите се строши в пода и отлетелите от нея искри запалиха края на дрехата на писаря. Той се хвърли напред, но плътна стена огън препречи пътя му. Осъзнал, че няма да може да стигне до завързания, Климент се обърна и хукна към вратата.

Жегата го стисна като с клещи, пушек пълнеше дробовете му, съзнанието му се замъгляваше. С последно отчаяно усилие писарят успя да изскочи през горящата врата. Климент усети как краката му се подкосяват, падна на земята първо на колене, а след това се люшна и се стовари по гръб. Повърна, а гърдите му жадно поемаха чистия въздух. Зад него черквата гореше, чуваше, че по хълма тичат хора. Преди писарят напълно да изгуби съзнание, видя близо до черквата ясно очертана от пламъците висока черна фигура с рога на главата.

* * *

Свести се целият мокър. Някой бе пъхнал под главата му парче дърво, от което вратът му бе изтръпнал. Явно отгоре му бяха излели поне две кофи с вода и Климент усети как започва да трепери в прохладната лятна нощ. Дали беше от студ? Или от страх?

Писарят се изправи. От усилието му се зави свят. Наведе се отново към земята и повърна за втори път. След което се заклати с олюляващи се крачки към догарящата черква. Около нея стояха и се движеха хора, изглеждащи като черни сенки в мрака. Писарят се загледа, но никоя от тях нямаше рога.

„Започвам да се побърквам“, помисли си Климент и излезе на светлото.

Веднага установи, че пожарът е овладян и няма опасност за околните постройки. Това, че черквата бе на хълм, далеч от другите сгради, се бе оказало решаващо. За щастие нямаше и вятър, който да прехвърли искри от огъня и да предизвика още по-голям пожар.

На поляната миришеше силно на изгоряло, тук-там още се изливаха кофи с вода, но пожарът бе потушен. От черквата бе останала жалка черна мокра купчина, тихо догаряща в мрака, без да представлява опасност.

Залитайки, все още не напълно на себе си, Климент разпозна Бранко, който уверено даваше команди на войниците пред себе си. Чак сега писарят си даде сметка, че по-голямата част от хората с кофи са с ризници и високи ботуши за езда. До Бранко бе застанал друг военен, висок и снажен, когото Климент не познаваше.

- Клименте! - провикна се началникът на стражата, забелязал мокрия залитащ писар. - Слава Богу, че си добре! Бях се притеснил да не си се нагълтал с прекалено много дим. Трябва да ти дадат награда! Ако не бяха виковете ти, ако не беше забелязал навреме пожара, можеше да стане голяма беля! - Бранко разпери ръце и усмихнат тръгна към Климент. - Кой дявол те накара да влизаш в горящата черква? Нямаше нужда да се правиш на герой!

- Вътре имаше човек! Какво стана с него? Какво стана със свещеника? - попита хриптящо писарят.

- Човек ли? Никого не сме видели. Намерихме само теб на поляната пред вратата, припаднал от дима. Ако е имало някой вътре, със сигурност не е оцелял.

- Аз влязох - каза писарят, седна на земята и хвана с ръце главата си, която го болеше ужасно. - Влязох вътре и го видях. Някой беше завързал свещеника в дъното на черквата върху кръст. Опитах се да му помогна, но не успях. Той викаше. Крещеше. Косата му се запали. Опитах се да му помогна. Опитах се! - раменете на писаря се разтресоха и той скри лицето в дланите си.

Бранко седна до него на мократа земя, прегърна го през раменете и тихо каза:

- Знам, че си се опитал. Ако е било възможно, щеше да го спасиш. Но ти направи достатъчно тази вечер, Клименте. Кой знае колко семейства щяха да останат без покрив, кой знае още колко души щяха да умрат, ако не беше вдигнал навреме тревога.

- Ами Дяволът? Видяхте ли Дявола, Бранко?! Стоеше точно пред черквата! Вие видяхте ли го?

- Какъв Дявол? Надишал си се с пушек повече, отколкото си мислиш, и ти се привиждат всякакви неща. Няма нито дяволи, нито ангели, само проклетата горяща черква, която можеше да превърне града в ад. Вземи, пийни си! - Бранко бръкна под пелерината си и подаде на писаря войнишка манерка.

Климент не настоя повече. Самият той почваше да се съмнява какво точно е видял до горящата черква. Но там със сигурност бе стоял някой. Ако не беше Дяволът, кой тогава?

Писарят отпи голяма глътка от манерката. Тя изгори гърлото му, накара го да се закашля, но затопли приятно корема му. Треперенето спря. Отпи пак и болката в главата понамаля. Към тях бавно се приближи другият военен.

Бранко стана.

- Да ви запозная - каза той. - Това е Грод, началникът на нощната стража. Изключителен ездач и стрелец с лък. Добре че беше наблизо, оказа ни голяма помощ. А това е Климент, писар от двореца. На него дължим своето спасение тази вечер.

Грод учтиво попита колко е пострадал писарят в опита си да загаси пожара. Климент не му отговори. Седнал ниско на земята, той не можеше да откъсне поглед от красивите му шпори във форма на меча лапа.

- Човек! На земята лежи човек - провикна се някой в тъмното и двамата военни се втурнаха по посока на гласа.

Климент остана да седи на замята, гледайки догарящата черква и пийвайки си от манерката. Когато Бранко се върна, тя бе почти празна.

Началник-стражата дойде, седна, без да каже дума, до Климент, дръпна питието от ръцете му и отпи голяма глътка. Избърса устата си с ръкав, обърна се към писаря и каза:

- Ще стане лошо! Май имаш заподозрян! Близо до запалената черква, в безсъзнание е намерен боилът Алзек. Сигурно си чувал за него?

- Човекът, избивал масово християни в Дръстър? Знам го! Всички са свързани с тоя скапан град! - отвърна леко заваляйки Климент. - Какво ще правиш сега?

- Нямам представа. Би трябвало да го арестувам като заподозрян. От друга страна, е достатъчно влиятелен и важен, за да не посмея да го направя. Наистина не знам - Бранко отново изтри лицето си с ръка. - Като начало ще го закарам при лечителите. Нека го оправят, да видим и той какво ще ни каже, като се свести. Пък после Дукум или Борис да си решават. Едно е сигурно - останалите боили ще побеснеят! Алзек е много популярен в някои среди.

- Къде го намерихте? - попита писарят.

Военният вдигна ръка и показва вляво от черквата.

- Там видях Дявола, преди да припадна - Климент се опитваше да се съсредоточи. - Но ти не ми вярваш, нали?

- Вече не знам на кого да вярвам - вдигна рамене Бранко. - По-добре иди поспи, Клименте. Много ти се насъбра за тази вечер. Ще пратя няколко войници да те съпроводят.

Писарят се върна в странноприемницата късно след полунощ. Придружаваха го стражи, които трябваше да се убедят, че ще се прибере спокойно. Леко позамаян от питието, дадено му от Бранко, Климент бе благодарен, че те са с него. На няколко пъти се наложи да го придържат, но в очите на нито един от тях нямаше насмешка. Всички знаеха какво бе направил писарят.

Кладий си глътна езика, когато Климент и малкият ескорт влязоха в странноприемницата.

- Много ти е пораснала работата. Сутрин те взимат войници, вечер те връщат! - опита се да се пошегува той. - Май трябва да ти вдигна наема.

Благодарен, че не трябва да отговаря, Климент се качи по стълбите, поклони се на войниците и се прибра в стаята си. С мъка събу ботушите, съблече мокрите дрехи, захвърли ги на купчина в единия ъгъл на стаята, легна гол в леглото, зави се през глава и потъна в тежък безпаметен сън.

11

Когато се събуди на другата сутрин, странно защо главата не го болеше. Писарят реши, че това е добър знак, и се протегна доволно. Докато лежеше в кревата и оставяше последните остатъци от съня да напуснат тялото му, Климент почна да съставя план за деня.

Най-важно бе да разбере кои са другите двама свещеници. Сигурен бе, че Заул и приятелчетата му този път едва ли щяха да се дърпат толкова много. Сега трябваше да му кажат всичко, ако не - щеше да ги арестува. Ако се бе сетил да направи това предишния ден, Керк може би нямаше да е мъртъв.

Климент стисна зъби. Трябваше да намери другите двама, да ги скрие и да ги разпита подробно. Важно беше да установи и какво е правел Алзек до запалената черква. И защо е бил в безсъзнание. Той ли беше убиецът? Трябваше да разпита Грод, да проучи боилските родове...

Климент скочи от леглото, извади нови дрехи от сандъка и бързо се облече. Имаше да върши много работа. Поизчисти, доколкото успя, ботушите си от пепелта и другата полепнала по тях мръсотия, преметна бойния колан с меча през рамо и слезе да закуси.

В общата стая го чакаше изненада. Явно решил, че на наемател, който е с връзки в двореца, трябва да се обръща специално внимание, Кладий бе приготвил отделна маса за Климент. Писарят едва не се изсмя, като видя поставеното в празна глинена бутилка цвете и чистите прибори, приготвени специално за него.

Закуси набързо бъркани яйца с наденица, които Кладий му сервира лично, докато не спираше да повтаря колко се радва, че в странноприемницата му е отседнал толкова важен човек като писаря. Съдържателят не спря да говори през цялото време, докато Климент се хранеше, от което придоби усещането, че специалното внимание няма да му се размине току-така. Безкрайните приказки на Кладий му пречеха да се съсредоточи и той бе почти щастлив, когато привърши със закуската и излезе навън.

- Ще се връщаш ли за обяд? - осведоми се Кладий, докато се усмихваше подкупващо. - Само кажи какво искаш. Можем да приготвим нещо специално за теб...

- Няма нужда! Ще ям някъде в града.

- Колко жалко - закърши ръце гъркът. - Сигурно с някого от високопоставените си приятели. Ако искаш, доведи и тях на обяд.

- Трябва да вървя - Климент се обърна към вратата.

- Разбира се, разбира се - не спираше да се усмихва Кладий. - Искам само да те помоля: дали не можеш да ме уредиш с малко жито от складовете на двореца?

- Жито ли? - писарят не разбра за какво става въпрос.

- Жито, да жито. Напоследък е поскъпнало безбожно. Само това от двореца е на по-ниски цени. Появява се понякога на пазара, контрабандно, разбира се, но докато се усетя, и то вече е свършило. Няколко чувала ще ми свършат чудесна работа.

- Контрабандно жито от двореца? В какво искаш да ме забъркаш, Кладий? Аз съм писар, не прекупвач!

- Нищо, нищо! Ти само попитай, аз ще уредя останалото - не се предаваше собственикът.

Нежелаещ да влиза в спорове, писарят обеща да провери какво може да направи, което предизвика поредица от поклони у Кладий и уверения за още пищни закуски, обеди и вечери.

„Както е тръгнал, ще вземе да боядиса и тавана в стаята ми“, засмя се наум Климент и излезе на улицата.

Доброто му настроение бързо се развали. Щом помисли за „Агнеца“ и неговите обитатели, сърцето му се изпълни с гняв, бледото му лице почервеня. Хората там бяха виновни поне за една смърт и Климент нямаше никакво намерение да им го спести. Ако бяха проговорили, ако му бяха казали къде да намери Керк, той щеше да е още жив.

Нито прекрасната утрин, нито многообразието на тълпата, нито песните на птичките успяха да разведрят настроението на писаря. Стигна до странноприемницата, блъсна силно вратата и решително влезе вътре.

Гледката, която завари, го накара да се закове намясто. Масите и пейките бяха избутани в ъглите. На пода, коленичили с лица на изток, стояха няколко души. Всички те бяха голи до кръста, с кървави белези по гърбовете и сплетени кожени бичове в ръце. По подпухналите лица, които се обърнаха към него, Климент разбра, че мъжете не са спали цяла нощ.

Щом го видяха, те с мъка се изправиха на крака и със залитане седнаха на струпаните пейки. Заул, също гол до кръста и със засъхнала кръв по гърба, тръгна към писаря, коленичи пред него, сведе глава и хвана дясната му ръка.

- Прости ми, Клименте! - каза той. - Прости ми поне ти, след като брат Керк вече не може да го направи. Цяла нощ бичуваме телата си като изкупление за това, което направихме. Но успокоението не идва.

Климент рязко издърпа ръката си и отстъпи назад.

- Няма какво да ви прощавам! Ако ме бяхте послушали, сега един човек щеше да бъде жив. Вместо да ви прощавам, помогнете ми да спася от смърт останалите.

- Прости ни, писарю! - Заул тръгна като в транс към Климент. - Моля те, прости ни!

- Какво ви става бе, хора!? - Климент сграбчи голите рамене на славянина и го разтресе силно. - Кой съм аз, че да ви прощавам! Нека Христос ви прости! Той е милостив и ще чуе молбите ви. Вместо да стоите и да оплаквате грешките си, нека предотвратим други такива.

Сякаш отърсил се от вцепенението, Заул се изправи и седна срещу писаря.

- Знаех, че ще дойдеш - каза той. - И въпреки това те моля да ни простиш. За наглостта, нахалството и високомерието ни. Ти дойде да ни помогнеш, а ние те нагрубихме и скрихме от теб истината.

Климент извъртя очи към тавана.

- Добре, прощавам ви, ако това има значение. Дано и Керк ви прости - добави ядно той, а Заул се отдръпна сякаш писарят го бе зашлевил по бузата.

- Игнатий и Никифор. Първият проповядваше близо до пазара, бе отседнал в тамошната странноприемница. Никифор бе много внимателен. Не водеше никакви служби, нито говореше по пътищата. Твърдеше, че е странстващ разказвач, той наистина умее да реди прекрасни истории. Дойде последен, преди около три седмици. Живееше в гостилницата до Южната порта.

Климент скочи на крака и понечи да излезе.

- Чакай! - спря го гласът за Заул. - Още вчера, след като разбрах какво е станало в „Дева Мария“, пратих да ги предупредят. Да ги повикат при нас, за да ги пазим. И двамата са заминали.

- Защо? - Климент почувства как краката му се подкосяват, а от яд му се завива свят. - Защо са си тръгнали?

- Сигурно са се уплашили! Досетили са се какво става и са си плюли на петите. Не можеш да ги обвиняваш, нали?

Писарят не отговори.

- Разбрахме, че сте намерили боила Алзек до черквата. С меч и факла в ръка - каза някой от останалите.

- Алзек бе намерен в безсъзнание. Засега не е ясно дали има нещо общо със случилото се - студено отговори писарят.

- Нали не си забравил, че той мрази християните. Мрази ги ужасно! Разказах ти какво направи в Дръстър! Той е убиецът! - каза Заул.

- Възможно е. Но може и да е някой друг. Да е било съвпадение. Или нещо друго. Ще проверя и ще ви уведомя - все така студено отговори писарят.

- Ще се измъкне, нали? Защото е боил и приятел на хана! Защото го поддържат останалите от съвета! Защото е богат, има влияние и власт. Какво като е убил няколко славяни! - провикна се Заул.

- Вчера видях Дявола - неочаквано отговори Климент. - До запалената черква. Стоеше и ме гледаше, докато пламъците бумтяха. Какво ще кажеш за това, Зауле?

- Не знам... започна славянинът и огледа притеснено околните.

- И аз не знам. Засега. Но не се боя от Сатаната. Боя се от такива като вас! - писарят се обърна рязко и излезе, без да обръща внимание на виковете зад гърба си.

Климент спря пред входа на странноприемницата. Обърна лице към слънцето и зачака топлите му лъчи да го сгреят и да прогонят горчилката, която се бе събрала в неговото сърце. Постоя така няколко минути, докато не усети как лицето му се затопля, доближи до каменното корито в двора на „Агнеца“, гребна с шепи и изми лицето си. Студената вода го ободри, отми част от безсилието му и мозъкът му заработи отново.

„Трябва да ида в крепостта! - помисли си Климент. - Да поговоря с Дукум. Трябва ми помощ“.

Писарят се изправи рязко и тръгна към Вътрешния град. По пътя си задаваше същия въпрос, който му бяха поставили славяните: „Беше ли Алзек убиецът?“

Влезе лесно при Дукум. Кавханът го прие веднага, макар очевидно да имаше работа. Масата пред него бе затрупана със свитъци и пергаменти, пред вратата чакаха няколко военни, които ядно изгледаха писаря.

- Какво има, Клименте? - попита Дукум с кисела физиономия на лицето. - Откакто започна да разследваш този случай, християните взеха да мрат като мухи!

- Ако мислите, че съм виновен, накажете ме и натоварете някой друг с разследването, кавхане! - отговори писарят и се поклони ниско.

- Хайде сега и ти, не ми се прави на обиден! Цупиш се като дете! Остави тия глупави поклони, седни и нека поговорим. Разбрах, че си имал интересни преживявания миналата нощ.

- И още по-интересни открития! Знаете ли кой бе намерен до изгорената черква? - писарят се изправи и пристъпи напред.

- Да! Разказвай!

- Преди това искам да направите нещо. Вчера рано сутринта от Плиска са заминали двама свещеници - Никифор и Игнатий. Не знам накъде са тръгнали, нямам представа докъде са стигнали. Пратете някой да ги потърси и да ги върне в града. Ако може - веднага.

Дукум стана и излезе от стаята. Докато го чакаше, писарят се приближи до прозореца и се загледа в града. Някъде там, под някой от сламените, дървените или каменните покриви се криеше убиецът. Дали бе доволен от стореното? Дали и в неговите гърди биеше човешко сърце, или бе демон, изпратен от ада? Дали ходеше по улиците, гледаше хората около себе си, ядеше, пиеше и дишаше спокойно? Сигурно. Нямаше да е първият. Нито последният.

- Направено е! - оповести след завръщането си Дукум, изтръгвайки Климент от унеса му. - Пратени са потери във всички посоки. Ако свещениците са още на пътя, ще ги намерят. Сега ми кажи какво става. И защо трябва да пращам войници по пътищата, без да сме във война.

Климент седна на стола до писалището на кавхана и му разказа всичко, което бе открил и преживял. Докато го слушаше, Дукум замислено се опитваше да закрепи на острието дълъг нож, който непрекъснато падаше със звънтене на масата.

- Виновен ли е Алзек? Той ли е убиецът? - попита великият боил веднага след като писарят приключи разказа.

Климент помълча, преди да отговори.

- Не знам. На пръв поглед изглежда, че е той. За това има много доказателства: мрази християните, участвал е активно в гоненията им, провел е последното голямо клане. Убитите са все от Дръстър, където е бил наместник. Бил е сам до запалена черква, което е странно за човек с неговото положение. Намерен е близо до мястото на престъплението. Единственото обстоятелство в негова полза е именно, че го открихме до черквата. По-логично е да избяга, след като е извършил убийството. Освен ако не е искал да се полюбува на своето творение в нощта и е припаднал от дима.

- Като теб - гласът на великия боил прогърмя неочаквано силно.

- Да, като мен.

- Да арестувам ли Алзек, писарю? - гласът на Дукум режеше като стомана.

Климент се сви под неговата сила, преглътна и се замисли как да отговори. Коремът го присви, ръцете го засърбяха.

- Не! Има някои неща, които все още не мога да си обясня. Къде е маската му, ако той е бил подпалвачът. Защо не е била до него? Защо не е избягал? Можел е да гледа пожара и отдалеч. Какво точно го свързва с убитите? Може би е рано да арестувате боила Алзек - писарят не смееше да вдигне глава.

- Успокой се, Клименте - подкани го Дукум и този път тонът му бе приятелски, - седни и си сипи вино. Боилът Алзек най-вероятно е бил нападнат. Лекарите, които са го прегледали, са намерили голяма цицина отзад на главата. Говорих с него сутринта. Нощта е била хубава и той решил да се разходи из Външния град. Сам. Глупаво е. И нелогично. Но така твърди. А той не е случаен човек. Видял пожара и отишъл да види какво става. Някой го е нападнал в гръб близо до черквата. Не е видял кой. Както казах, ударили са го силно отзад по главата. Свестил се е при лечителите. Ясно ли е?

- Да - тихо промълви писарят.

- Ако арестувам Алзек, ще настроя целия съвет на боилите срещу мен и хана. Ще решат, че си разчистваме сметките с тях. Един по един. Никой не може да каже какво ще стане, ако те се обединят срещу Борис. За момента ги държа разединени, но ако хвърлим Алзек в затвора, ще се уплашат и ще почнат да действат всички заедно. Разбираш ли?

- Да - още по-тихо промърмори Климент и си помисли дали Заул и приятелите му в крайна сметка няма да се окажат прави. - Разбирам.

- Нищо не разбираш! - Дукум ядосано удари по масата, от което Климент и чашата му подскочиха едновременно. - Ако Алзек е виновен, ще отговаря за престъпленията си! Никой, дори съветът на боилите, няма да може да го спаси. Но за тази цел трябва да можем ясно и без сянка от съмнение да го докажем. Можем ли да направим това сега?

- Не.

- Не! - повтори Дукум. - Не можем! Разследвай Алзек! Разпитай го! Провери къде е бил, какво е правил. Но ако го обвиниш, трябва да го обесим, без да остане и капка съмнение за вината му. Който е виновен, който наистина е виновен, трябва да отговаря пред хана! Без значение какъв ранг заема. Разбираш ли ме сега, Клименте?

Писарят кимна мълчаливо. Проумяваше деликатното положение, в което бе изпаднал Дукум, и произтичащите за самия него последствия. Трябваше да бъде много внимателен. Всяка грешка можеше да му коства главата.

- Не трябва да забравяме и маскирания, когото си видял. Едва ли мислиш наистина, че това е бил Дяволът. Ако не е бил Алзек, може би точно той го е ударил по главата.

Климент не отговори веднага. Мислено се върна отново в запалената черква, видя разкривеното лице на завързания свещеник, ужасените му очи, вика, който никой нямаше да чуе, горящите дрехи и коси.

- Той действително е Дявол! Сатана в човешки образ, сеещ смърт! Ужасна смърт! Да запалиш жив човек! Това е ужасно! Но сте прав. Наистина не мисля, че е бил Дяволът.

- Кой е тогава?

- Ако допуснем, че не е Алзек - писарят се усмихна на вдигнатия пръст на Дукум ако не е бил той, трябва да проверим няколко неща. Първо, какво свързва убиеца с жертвите. Той не ги избива случайно. Нещо е станало в Дръстър и сега свещениците плащат за това. Не трябва да забравяме и византиеца Атанасий. Той спокойно би могъл да наеме някой да извърши убийствата, стига това да помага на собствените му планове. Твърди, че целите ни съвпадат, но не мисля така. Какво пречи да е обещал подкрепа на някого, ако Борис падне, стига този някой да се съгласи да приеме християнството от Константинопол? Докато Борис още се колебае и не знае на папата или патриарха да заложи. Изглежда така сякаш убиецът е бил член на „Отмъстителите“. Знаел е как да действа, имал е необходимата информация, разполагал е с маската от старите си нападения. Но може и да е някой, който иска всичко да изглежда сякаш го правят „Отмъстителите“. Едно мога да кажа със сигурност - заключи Климент. - Убиецът е военен - служи си чудесно с кама, кинжал, стрела, лък и въже.

- Което включва по-голямата част от обитателите на Вътрешния град - промърмори Дукум.

- Той не е прост войник. Убийствата му са изобретателни. Всяко следващо е все по-жестоко от предходното. Не искам да мисля какво е приготвил за последните двама. Ако беше някой от караула, щеше да се задоволи с няколко удара с меча или копието.

- Не се бях замислял за това - Дукум бавно отпи. - И не ми харесва! - кавханът поклати бръсната си глава.

- На мен също! Но при това положение освен Алзек имаме още двама, дори може би трима заподозрени.

- Кои? - попита Дукум видимо оживен.

- Първо - Картак, началник-стражата на Южната порта. Сигурен съм, че е членувал в някое от братствата, макар да не го признава. Мрази християните. Не може да каже къде е бил в нощта на убийството на Закарий.

Дукум кимна.

- Второ Климент сви още един пръст на ръката си, -Грод. Началникът на нощната стража. Намерил е Павел, вчера също е бил близо до черквата. Чигатът Бранко ми каза, че е дошъл много бързо след началото на пожара и е помогнал за гасенето.

- Не трябва да забравяш и славяните. Този Заул ми се вижда съмнителен. Защо не са ти казали къде са другите свещеници? Обрекли са ги на гибел.

Климент кимна.

- Именно! Тях също можем да заподозрем. Имат и мотив. Може все пак да не са повярвали на клетвите на свещениците. Това обяснява защо са ги последвали в Плиска. Те биха могли да напишат „Невинните“ на черквата на Закарий, за да го изплашат.

- Добре - Дукум даде да се разбере, че разговорът е приключил. - Постарай се да действаш максимално бързо. Не ни трябват повече убити и приказки по пазарите.

- Ще направя всичко по силите си! - обеща писарят. -Аз също искам да спра този човек. Убийствата трябва да спрат.

- Прав си, Клименте! Нямаш представа колко си прав! - съгласи се Дукум. - Като оставим историята с боила Алзек настрана, из града са се понесли какви ли не слухове. Всички говорят за Дявола убиец, който преследва християнски свещеници. Още по-лошо! Шпионите ми донасят, че се чуват гласове за това как ханът не може да залови престъпника. Едни са недоволни, други - точно обратното. Трябва бързо да намерим убиеца. Колкото се може по-скоро!

- Правя всичко, което мога! - Климент сведе глава, макар да не се чувстваше виновен. - Но нещата са толкова объркани. Не знам накъде да гледам.

12

Писарят излезе от кабинета на кавхана със смесени чувства. От една страна, бе получил подкрепа и уверение, че може да разследва всеки, когото сметне за необходимо. От друга, трябваше да представи неопровержими доказателства, а това можеше да се окаже невъзможно.

Реши да приключи с неприятната част веднага. Щеше да разпита боила Алзек, независимо от всичко. Може би щеше да успее да измъкне от него нещо, което да му помогне в по-нататъшното разследване.

За изненада на писаря боилът живееше в малка къща, долепена до стената на Вътрешния град. Пред вратата не пазеше стража, както бе прието. След като Климент потропа на вратата, от вътре му отговори сърдито писклив женски глас.

- Кой се е разтропал като хала? Няма ли пощада за болните хора. Не мога вече да припкам като млада кобилка - вратата се отвори и на прага застана ниска дебела жена с мазна коса и скъпа, но доста зацапана дреха.

- Искам да говоря с Алзек. Аз съм един от писарите в крепостта.

- Не може! Господарят е болен и не приема никого! - жената понечи да тресне вратата под носа на писаря, който в последния момент успя да я хване с ръка.

- Чакай! Идвам по нареждане на кавхана!

- Как ли пък не! Виждали сме ги всякакви просяци! Я да се махаш оттук, преди да съм викнала стражата - заплаши го жената.

- Не лъжа! Виж! - Климент промуши ръката си през открехнатата врата. - Това е пръстенът на Дукум. Трябва да говоря с господаря ти за случилото се вчера.

- Няма нищо за говорене - чу се сумтене отвътре, но миг по-късно вратата се отвори. - Влизай! И ако не те е пратил Дукум, да знаеш, че лошо ти се пише. Аз съм Кона, управителката на господаря Алзек. Изчакай тук, докато го предупредя, че идваш.

Без да дочака отговор, жената се врътна и остави Климент сам в малката задушна приемна. Писарят се огледа. Очевидно бе, че Алзек имаше проблеми с парите. Жилището бе скромно. Помещението изглеждаше зле поддържано и обзаведено в оскъдица. По полиците и ъглите се бе натрупала прах, от тавана висяха паяжини.

- Какво си се зазяпал? - Кона се бе върнала, без Климент да я чуе. - Сигурна съм, че ти дори нямаш собствена къща, а си се сврял в някоя мръсна странноприемница като краставо куче! Трябва да видиш някои от нещата, които купи господарят напоследък. Ти няма да се сдобиеш с нищо такова до края на живота си! - жената го изгледа кръвнишки. - Господарят ще те приеме. Не се бави! Много е зле след вчерашното нападение. Тръгвай след мен!

Писарят послушно тръгна след управителката. По пътя не срещнаха никого. Останалата част от къщата, през която минаха, също бе бедно обзаведена и неприветлива.

„Като живеещите в нея“, помисли си Климент, докато влизаше в стаята.

Боилът Алзек лежеше на широк дървен креват. През превръзката на главата му бе избила кръв. Мършавите му крака се подаваха под края на една от най-фините ленени покривки, които Климент бе виждал. В стаята имаше малко мебели, повечето стари. Въпреки това писарят не можа да не забележи прекрасната златна чаша, поставена до леглото на ранения, и чудесния му, богато украсен меч. Явно това бяха новите покупки, за които спомена жената.

- Това е писарят, който иска да ви види, господарю. Казах му, че не се чувствате добре, но той извади пръстена на оня Дукум и нямаше как да не го пусна - разля се в усмивка Кона.

- Махай се! - злобно я отпрати Алзек. - Сам виждам с кого си имам работа. И прояви малко повече уважение, когато говориш за кавхана! Той не ти е оня Дукум, глупачке!

- Разбира се, господарю! Разбира се! - заизвинява се управителката и с ниски поклони напусна стаята, не пропускайки да погледне заплашително Климент, докато минаваше покрай него.

- Казвай направо какво искаш, писарю! Не си прави труда да любезничиш и да губиш времето и на двама ни.

- Кавханът Дукум ме натовари да разследвам убийствата на християнски свещеници, които стават в Плиска. Последният от тях - Керк, бе изгорен вчера в черквата си. Вие бяхте намерен до нея.

- И какво от това? - попита Алзек и се намести по-удобно на възглавниците. По тънките му устни се плъзна усмивка.

Писарят стисна юмруци.

- Бих искал да знам какво сте правили там.

- Вече отговорих на този въпрос. Казах на господаря ти, че бях излязъл да се разходя. Не знам в това да има нещо лошо. Някой ме издебна и ме удари по главата. Повече нищо не помня. Това е.

- Защо отидохте точно на хълма с черквата?

- А защо не? Нощта беше душна, мислех, че на върха на хълма ще е малко по-прохладно. Предполагам знаеш, че на откритите места вятърът се усеща повече.

- Не видяхте ли кой ви удари?

- Не! В единия момент седях и съзерцавах звездите, в следващия се събудих с рана на главата.

- Не видяхте ли нещо странно около черквата? Човек, група хора, каквото и да е.

- Мислих вече по този въпрос. Не видях никого, можеш да ми вярваш. Пък и гледах да съм колкото може по-далеч от постройката на християните.

Климент замълча.

- Знам какво те притеснява, писарю - Алзек се надигна и седна в леглото. Какво гложди теб и твоя господар! Чудите се дали Алзек отново не е започнал да избива християни както навремето. Няма да отричам! Аз бях един от предводителите на „Отмъстителите на Тангра“. Гонех и убивах християни! Всеки, който е верен на страната ни, трябва да го направи! Те до един са византийски шпиони, а тези, които не са, ще станат със сигурност! Те са славяни, мръсни и необразовани, без потекло и род, не заслужават да живеят! Ако не се защитим от тях, те ще превземат държавата и ще ни наложат жалкия си ревлив Бог, ще ни командват и ще ни унищожат! - очите на боила пламтяха, по бледите му бузи избиха червени петна. - Ако можех, бих продължил да ги преследвам! И да ги избивам! Докато не ги унищожа до крак! Но това време мина - боилът се усмихна лукаво на Климент. - Християните вече са приятели на хана, законът ги пази и не бих си позволил да се занимавам повече с тях, независимо какво мисля по въпроса! Огледай се наоколо! Мислиш ли, че ми харесва да живея в коптор като този и да слушам непрекъснатото оплакване на тая дърта вещица Кона? Научил съм си урока. Това можеш да кажеш на своя господар! Наказанието ми бе сурово, но сега съм се сврял в тази дупка, аз, Алзек, потомъкът на един от най-видните български родове, и не смея да направя нищо. Заради Дукум и Борис долни хора като теб могат да идват и да ме разпитват и подозират все едно съм някаква отрепка. Това не можеше да се случи преди. Щях да ти изтръгна гръкляна само за да чуя как ще ми задаваш тогава въпросите си.

- Не искате ли да си отмъстите? - тихо попита Климент. - На тези, причинили ви това?

Алзек се засмя:

- Добро куче си е намерил Дукум, спор няма! Не, писарю, не искам да си отмъстя. А и да ти кажа право, и да искам, няма как да го направя. Нямам нито средства, нито приятели, нито сили за отмъщение. Господарят ти може да е спокоен.

- Какво стана в Дръстър?

Алзек махна с ръка.

- Хайде сега и ти. Това са минали истории. Всички знаят какво стана там. Може малко да съм попрекалил, но какво толкова.

- Избили сте хиляди невинни!

- Чак пък невинни! Те бяха християни, предатели! Обясних ти вече. Пък и не действах сам. Доста от тогавашните големци бяха на моя страна.

- Как разбрахте къде се крият християните? Заловените свещеници ли ви казаха?

- Стига, Клименте, стига - Алзек се протегна. - От личен опит знам, че християнските свещеници мълчат като риби. Това е единият от символите им, знаеше ли го? А и да не мислиш, че аз съм се занимавал с разпитите? Тогава си имах много друга работа. Наистина не знам какво са казали и какво - не. Знам, че много се забавих с тях и ми се изплъзнаха. Трябваше да ги убия навреме. Но както виждам, някой по-ловък от мен се е заел сега с тази задача - боилът се изкиска.

- Какво стана все пак там? Защо започнаха гоненията?

- В Дръстър имаше много християни, Клименте. Бяха решили, че могат да ми се противопоставят. Че са достатъчно, за да ме принудят да направя това, което те искат. Станаха нагли и нахални. В края на краищата си получиха търсеното.

- Познавате ли Картак и Грод? А Атанасий?

- Византиеца всеки го знае. Не мисля, че ме харесва много. Прекрасно знае какво ще му се случи, ако ми падне в ръчичките. Другите двама не съм ги чувал никога. Какви са те?

- Военни. Предполагам, че са били членове на „Отмъстителите“.

- Нищо чудно - Алзек се прозя. - Повечето военни бяха такива. Но това не означава нищо.

- Ползвахте ли маски? Имам предвид когато...

- Маски, даааа... - боилът сложи ръцете си зад главата и се загледа в тавана. - Разбира се, че ползвахме. Всичко, което можеше да уплаши предателите. Не можеш да си представиш, Клименте, не можеш да си представиш какво изпитвах, когато повеждах колоната със запалена факла, маска и изваден меч в ръка. Всички бягаха само като чуеха стъпките ни! Никой не смееше да ни се противопостави! Наистина беше вълнуващо.

- Мога да си го представя много добре! - писарят бе станал на крака - Шайка убийци, тръгнали да тероризират тези, които не могат да им се противопоставят! Наистина има с какво да се гордеете! Все пак благодаря за отделеното време - Климент се завъртя на пета и без да каже и дума повече, си тръгна. Искаше му се колкото може по-бързо да напусне тази къща и нейния господар, от когото му се повдигаше.

Алзек остана загледан в затворената врата. Почака стъпките на писаря да заглъхнат по коридора и се отпусна на възглавниците.

„Значи така?! - помисли си боилът и стисна юмруци. - Дукум пак е решил да се бърка в работите ми! Избрал си е неглупаво куче да му върши мръсната работа. Много въпроси задава този писар. И повечето от тях са опасни! Какво токова се интересува от делата ми в Дръстър! Може би трябва да направя нещо по въпроса!“, Алзек се завъртя и стисна дръжката на поставения до леглото меч.

* * *

Климент напусна къщата на боила, съпроводен от опяването на управителката, затвори внимателно вратата след себе си и дълбоко пое дъх. Почувства, че е по-добре, и реши да се разходи до казармите. Може би щеше да намери Бранко в двора и да поупражнява малко борбата с меч. Щеше да се разтовари от напрежението и да освободи ума си. А и малко практика нямаше да му е от вреда предвид последните събития.

Климент се усмихна криво, докато крачеше по улиците. Доскоро бе смятал военната подготовка за безсмислено губене на време, сега съжаляваше, че не може да се бие по-добре. Ако останеше жив до края на разследването, може би то щеше и да му донесе някаква полза.

Бранко го нямаше в двора на казармите. Заместникът му бе нисък набит човек с вид на татарин. Той увери писаря, че началник-стражата ще се върне всеки момент. Докато го чакаше, Климент се заразхожда напред-назад, ритайки камъчета и клечки по замята и оглеждайки останалите.

Двойки си разменяха удари с мечове и копия, коняри развеждаха високи яки коне, за да свикнат с шума на битката, няколко души се бяха сплели в схватка. В единия от ъглите се бе събрала малка тълпа, която дюдюкаше, викаше и окуражаваше някого. Любопитен какво става, писарят отиде да провери.

Голи до кръста, застанали на трийсетина метра от поставени на стената сламени мишени, двама стрелци с лък провеждаха импровизирано състезание. От черните кръгове в центъра стърчаха по няколко забити стрели, доказващи майсторството на участниците. В единия от тях Климент разпозна началника на нощната стража Грод. С изпъкнали мускули, изправена стойка и самоуверени жестове, той насмешливо гледаше своя опонент.

- Не си по-добър от мен! - тъкмо казваше другият стрелец, млад висок мъж с бръсната глава и черни очи. - Двамата имаме еднакви попадения.

- Бъркаш! - тонът на Грод не търпеше възражение. - Ако не си се уплашил, да продължаваме!

Другият мъж повдигна безразлично рамене и стрелбата продължи.

Климент се учуди от бързината и точността, с която двамата войници стреляха. Едната стрела още не се бе забила в центъра на мишената, когато те изстрелваха следващата. Резултатът отново бе равен.

- Да направим играта по-интересна - предложи опонентът на Грод. - Нека се отдалечим още десет крачки назад и да стреляме отново.

Без да отговаря, началникът на нощната стража заотстъпва назад. След като разстоянието бе премерено, двамата застанаха зад новата стартова линия.

- Чакай! - Грод вдигна ръка и се обърна към противника. - Искаш да направим играта по-интересна? Нека сменим и мишените тогава. Донесете ми две копия - извика той и някой от зрителите веднага затича към казармата. След малко се върна, носейки дълги над два метра копия с железни върхове. Дебелината им не бе по-голяма от детска китка.

Грод взе копията, отиде до стената, заби ги пред мишените и се върна обратно.

- Какво правиш? - попита го противникът му. - Никой не може да ги уцели оттук!

- Уплаши ли се? Нали твърдеше, че си по-добър от мен. Глупак! Ако можеш, докажи го! - отговори с насмешка началникът на нощната стража и вдигна лъка си.

Климент никога не бе виждал подобна стрелба. Грод захапа пет стрели с уста и на пръв поглед без въобще да се цели, ги изстреля бързо една след друга. И петте уцелиха копието, забивайки се в дървото с плътен тъп звук. Писарят никога не би повярвал, че подобно нещо е възможно, ако не го бе видял с очите си.

За миг настана тишина, след което дворът избухна в овации. Насъбралите се хвалеха и потупваха по гърба Грод, дори неговият съперник дойде и му стисна ръката, признавайки се за победен. Той не се опита да стреля, явно знаейки, че не може да улучи такива мишени.

„Какъв невероятен стрелец!“, помисли си Климент възхитено, докато наблюдаваше как Грод навлича горната си дреха. Тръгна към него.

- Страхотна стрелба! Наистина сте най-добрият! - каза писарят.

- Благодаря! Този нещастник мислеше, че може да се мери с мен. Е, получи си заслуженото - Грод внимателно откачи тетивата на лъка, извади кожен калъф от пояса си и започна внимателно да прибира оръжието в него.

- Лъкът също е чудесен!

- Хубав е, нали? - оживи се стрелецът. - Това не е обикновен лък. Правен е от най-добрия майстор в продължение на 8 години.

Климент тихо подсвирна.

- Може и да не ти се вярва, но е така - вещо започна да обяснява Грод. - Направен е от няколко различни вида материал, бавно слепяни с рибен клей. Обвит е със сухожилия, киснати години в тайни смески. Не ме питай, не знам как се прави. Това е тайна, в която са посветени малцина. Истината е, че няма по-добро оръжие от това. Може да прати стрела на 450 крачки, а ако умееш да го ползваш както трябва, можеш да пуснеш 12 стрели за минута.

- Страшна работа! - възхити се Климент.

- Така е! - съгласи се стрелецът. - Но истината е, че не само лъкът е важен. Важен е и стрелецът!

- Напълно съм съгласен. Може ли да поговорим за малко? - попита писарят.

- Не, не. Не приемам повече ученици! Ако искаш да стреляш с лък, нека някой друг те обучи. Аз съм зает - отговори Грод, който явно не разпозна Климент.

- Не искам да говорим за стрелба.

Грод неразбиращо вдигна глава:

- За какво да говорим тогава? И кой по дяволите си ти?!

- Аз съм Климент, писар от крепостта. Бранко ни запозна вчера до горящата черква - представи се Климент.

- А-а-а! Да! Човекът, който първи е забелязал пожара. Браво на теб! Ако чакаш от мен някаква награда, по-добре отиди другаде.

- Не очаквам награда. Искам да поговорим за убийството на свещеника Павел. Доколкото разбрах, вие сте намерили трупа му.

Грод присви очи.

- Кой си ти, че да говоря с теб? Каквото имах, вече го казах на Бранко!

- Така е и всички са ти много благодарни. Включително и великият боил Дукум, който ми възложи да разследвам убийствата - каза Климент и показа пръстена със зеления камък.

- Великият боил ли - Грод не разбираше за какво става дума. - Нима той се е загрижил за няколко убити християни?

- Ханът също - допълни Климент и се усмихна вътрешно на притеснението, което се изписа на лицето на събеседника му. - Те не са доволни от случващото се.

- И какво общо имам аз? - попита Грод и с махване на ръка прие поздравленията за добрата стрелба от група преминаващи войници. - Не разбирам за какво искаш да говорим.

- Вие сте намерили убития Павел. Доколкото разбрах, сам, без други свидетели. Вчера сте се появили много бързо до запалената черква...

- Я чакай малко! Какви ги дрънкаш, писарушка такава! - развика се военният и погледите на всички се насочиха към него.

- Освен това - продължи невъзмутимо Климент - първият свещеник е бил убит със стрела в гората.

Лицето на Грод потъмня. За миг Климент помисли, че събеседникът му ще го удари, и премести десния си крак назад, както го бе учил Бранко, за да има по-добра опора.

- Обвиняваш ли ме в нещо, писарю? - изсъска стрелецът.

- Не. Просто си задавам въпроси. Всичко това съвпадения ли са, или не? - Грод изръмжа. - Или е случайност и фактът, че заедно с началника на Южната порта Картак, според мен бивш член на братството „Отмъстителите на Тангра“, провеждате срещи, след които трябва да криете лицата си?

Грод пребледня и отстъпи крачка назад.

- Не разбирам за какво говориш! Намерих Павел случайно! Проверявах караула и затова бях сам. До запалената черква вчера се оказах случайно и реших да помогна. Не трябваше ли да го правя?

Климент предпочете да не отговаря.

- Нищо не знам за убити свещеници! Със или без стрели! Нямам нищо общо с това! - продължи военният. - С Картак се познавам, както и с повечето останали военни в Плиска, а и извън нея. Не съм се срещал с него в никакви странноприемници, не знам и не ме интересува кой в коя организация е членувал. Ясно ли е?! - Грод се врътна, метна на рамо лъка и колчана със стрелите и гневно тръгна към казармата.

- Не съм казвал, че срещата е била в кръчма - каза Климент, загледан в масивния гръб на военния.

В този момент някой го дръпна за ръкава.

- Май доста поразтърси нашия стрелец шампион, а? - срещу писаря бе застанал византиецът Атанасий, облечен в дълга синя туника, и усмихващ се благо. - Ако съдя по начина, по който си тръгна, ще трябва да си по-внимателен да не те уцели някоя заблудена стрела.

- Вие какво правите тук? - поинтересува се Климент.

- О! Нищо особено. Обичам да гледам как се подготвят българските войници. Нали трябва да има какво да докладвам в Константинопол - отговори Атанасий, без да сваля усмивката от лицето си.

- Или да шпионирате как върви разследването! - не му остана длъжен Климент.

- Но разбира се! - византиецът разпери широко ръце и дългите ръкави на робата му се развяха като крилете на прилеп. - Нали това се очаква да правя? Няма защо да се притесняваш от мен, Клименте. Няма да ти преча. Дори напротив - искам да помогна. Даже вече го направих.

- Така ли? И как по-точно?

- Разбрах с кого се е срещнал Павел, преди да дойде при мен. Както сигурно си се досетил, бил е при един от славяните във Вътрешния град. Доста важен славянин, бих казал, християнин при това. Смилян - ханският наместник на складовете. Познавам го добре, няколко пъти сме правили сделки с него. Не, не, не е това, което си мислиш - този път направо се разсмя Атанасий, виждайки съмнението, изписано по лицето на писаря. - Всичко беше официално, търговия между двете държави, така да се каже. Не е сбъркал хан Борис! Смилян е чудесен уредник и търговец.

- И защо ми казвате всичко това? - поинтересува се Климент.

- По няколко причини. Първо ми е неприятно, че върху мен пада подозрение. Това е нелепо! Второ, както казах, в Константинопол искаме тази история да бъде разкрита и убиецът - наказан. Ако нещата се проточат, не се знае какво може да стане. По-големи беди са пламвали от по-малки неща. Не искаме да губим Борис. Той е на път да приеме християнството, което, няма да те лъжа, ще ни зарадва много.

- За да ни командвате по-лесно, нали?

- Не мога да те разбера, Клименте - нацупи се Атанасий. - Аз ти правя услуга, а ти ми се подиграваш. Но нека отдадем това на слънцето, което взе да напича. Тръгвам си. Повече нямам какво да ти кажа!

Византиецът обърна гръб и величествено се понесе през казармения двор. Писарят остана загледан в гърба му. Казваше ли му истината Атанасий? Или се опитваше да го манипулира за свои цели? Чудно какво точно правеше гъркът на това място. Дали бе дошъл наистина да погледа мъжете, или имаше среща с някого? Не бе тайна, че тук могат да се наемат войници за една или друга работа. Дали Атанасий не ги ползваше, за да организира убийствата?

Климент не повярва на думите, че византийците харесват хан Борис и искат да му помогнат да се задържи на трона. Сигурно играеха някаква своя, далеч по-сложна игра, заплитаха различни нишки и само те знаеха къде ще ги отведат накрая.

Все пак Климент имаше за какво да е благодарен на Атанасий. Византиецът му спести доста работа, като откри с кого се бе срещнал свещеникът преди него. Дали наистина искаше да помогне, или целеше да отхвърли подозренията от себе си?

Реши, че ще е най-добре, ако сам поговори със Смилян.

Славянинът бе известен като бързо издигнал се търговец, с усет за политиката и печелившите сделки, както и с няколкото добри съвета, които бе дал на Борис. Какви точно бяха те, Климент не знаеше, но явно Смилян бе достатъчно ценен, щом живееше в двореца. Не само живееше. Бе назначен за домакин на ханските складове - задача, която напълно му прилягаше. Само за две години новият хански домакин показа завидни размах и усет. В складовете бе въведен ред, зорко се следеше какво се купува и продава, кражбите бяха намалени до минимум. Последният добър ход на славянина бе да се запаси предвидливо с големи количества пшеница, преди цената й да се вдигне.

Издигането на Смилян със сигурност дразнеше останалите. Някои от съвета на боилите виждаха в него заплаха. Скоро новият фаворит на Борис можеше да поеме и грижата за хазната. Боилите правеха всичко възможно това да не се случи, защото тогава щяха да станат зависими от славянина. Фактът, че той бе оцелял в това свърталище на интриги и заговори, говореше още веднъж за качествата му.

Климент трудно намери жилището, което, макар и в дворцовия комплекс, беше в задната му, пострадала от пожарите част. Въпреки това къщата, в която живееше Смилян, бе спретната, чиста и подредена, с гоблени по стените, излъскани подове и чист пясък, нахвърлян върху малкия вътрешен двор. Прозорците бяха широки и чисти, стаите - облени в светлина.

Усмихнат прислужник с чисти дрехи пресрещна Климент на прага и след като разбра къде отива и видя пръстена на кавхана, учтиво помоли посетителя да изчака, докато уведоми господаря си за присъствието му.

Не след дълго писарят бе въведен в широк кабинет. В центъра стоеше ханският домакин. Енергично крачеше напред-назад, диктуваше едновременно на трима секретари и говореше с непрекъснато влизащите и излизащите от стаята хора.

Славянинът бе около трийсетгодишен, висок почти колкото Климент, значително по-масивен, с високо чело, открито лице, чуплива кестенява коса и топчест нос. Бе облечен с кожени панталон и риза, елек и високи ботуши. Най-силно впечатление правеха очите му - тъмносини, непрекъснато скачащи от едно нещо към друго, сякаш оценяващи кое колко струва.

Щом видя писаря, тръгна към него, подаде му ръка и сърдечно я раздруса.

- Винаги се радвам да приема пратениците на кавхана Дукум! С какво мога да бъда полезен?

- Климент, писар от крепостта - представи се новодошлият. - Разследвам убийствата на християнски свещеници. Предполагам сте чули за тях?

- Разбира се! Разбира се! Това е основна тема за разговор от няколко дни. Свежи клюки, които да си разменяме на пазара. Не може да се говори само за цени и пари. Предполагам вашата работа е по-интересна. Да търсиш убиец! Но с какво мога да помогна аз? - Смилян се спря за миг и щракна с пръсти. Павел! Той бе убит в деня, в който се видя с мен. Искате да знаете повече за посещението му, нали? Изчакайте за момент.

Климент кимна, впечатлен от бързата мисъл на своя събеседник, макар да имаше чувството, че той не е съвсем искрен. Домакинът бе имал достатъчно време да си даде сметка, че е свързан поне с едно от убийствата, и нямаше нужда да се прави на изненадан. Дали не бе подготвил тази малка сценка предварително?

Докато Климент си задаваше такива въпроси, Смилян довърши писмата, подпечата няколко свитъка, даде наставления на трима души, след което помоли всички да напуснат стаята и да не го безпокоят.

- Извинявайте, но нямам много време. Затрупан съм с работа. Ще трябва да побързаме. Но за сметка на това ще ви кажа всичко, което поискате - обеща той.

- Всъщност познахте. Интересува ме Павел и разговорът ви с него. Какво обсъждахте?

Смилян въздъхна, седна зад дългата маса в средата на помещението, стана отново и започна да се разхожда.

- Аз съм християнин. Това едва ли ви учудва. Майка ми бе християнка, баща ми, всичките ми роднини. Преживяхме трудни времена. Но сега нещата се променят. Ханът призна вярата ни, дава ни права, дори се говори, че мисли да се покръсти. Исках да обсъдя с Павел възможностите, които новата политика очертава пред нас. Борис е благосклонен към християните, но ако дойде някой друг? Трябва да използваме неговото благоразположение. Да направим така, че каквото и да се случи, повече да няма опасност за вярата ни. Да построим бързо църкви - големи и каменни, от които да не могат да ни прогонят лесно, ако нещата се обърнат. Да намерим повече проповедници, които да покръстят колкото се може повече хора. Обсъждахме възможността в Плиска да се построи голяма базилика. Струва ми се, че Борис ще се съгласи. Поговорихме около час. Изпратих го до вратата и той си тръгна. След това написах няколко писма, инспектирах един от складовете със зърно и се върнах обратно тук. Много хора могат да потвърдят думите ми.

- Не се и съмнявам! - каза Климент и се усмихна. - Как ви се стори свещеникът? Държеше ли се необичайно? Изглеждаше ли притеснен?

- Не забелязах нищо необикновено - отговори веднага Смилян. - Държеше се съвсем спокойно. Колебаеше се дали трябва да се възползваме от ситуацията, или да изчакаме да видим окончателно накъде ще отидат нещата. Според него трябваше да направим всичко възможно Борис да се покръсти, а след това да мислим за останалото. Понякога се чудя как хората като него могат да са толкова бавни и нерешителни. Направо ме изкарват от нерви със своите недомлъвки и обмислянето на всяка дума! В крайна сметка бе принуден да приеме моята теза. Борис днес е тук, утре може да го няма. Както се казва, неведоми са пътищата Божи! Построяването на големи църкви и базилика в Плиска щяха да бъдат от много по-голяма полза.

- Откъде го познавате?

- Както казах, съм християнин. Познавах Павел от служби, на които съм присъствал. Харесваше ми как говори. Беше добър оратор. Умееше да увлича хората в това, което казва. От амвона беше много по-убедителен и решителен, отколкото в личните разговори.

- Говорихте ли за убийствата?

- Не! Въобще. По това време не бях чул нищо за тях. Всички заговориха за престъпленията едва след смъртта на Павел. Преди това никой не знаеше, че е имало и други убити свещеници.

Климент кимна.

- Стана ли дума за нещо друго освен за религия? Казахте ли си нещо друго? - попита писарят.

Смилян се замисли.

- Нищо повече. Говорихме за новата базилика и къде може да се построи. Обсъждахме цените на земята и откъде да намерим пари. И той, и аз познаваме достатъчно богати християни, готови да финансират подобно начинание.

- Много ли пари щяха да ви трябват? - попита писарят.

- Много! Но по-важното беше как да убедим хана. И как щяха да реагират боилите на строежа. Те никога нямаше да се съгласят да строим големи църкви. Говорихме си какво може да се направи и кой как би реагирал.

- И какво решихте?

- Нищо! Разбрахме се да се видим след около месец. През това време трябваше да опитам да говоря с хана, а Павел да организира останалите християни.

- Защо точно той? Толкова ли бе популярен?

- Павел ли? Не! Тъкмо обратното. Точно това не му харесваше. Все повтаряше, че другите не го приемали, че имало далеч по-достойни хора от него, че не искал всички да разберат, че той се занимава с новите църкви. Предполагам, че скромничеше.

- Или го е било страх?

Смилян се намръщи:

- Не бях се замислил за това!

- Не стана ли дума за нещо друго?

- Не - домакинът се замисли, чукна главата си един-два пъти с пръст. - Друго няма. Или поне не е съществено. Сигурно сме си казали нещо за жегата, за живота в двореца. Нищо важно.

- Как вървят работите ви напоследък?

Славянинът се усмихна:

- В общи линии добре. Имахме някои проблеми с продоволствието, но всичко ще приключи успешно. Както знаете, тази година реколтата не е добра. В момента се продава доста по-скъпо от миналия сезон - Смилян бе видимо доволен. - Зърното на хана е по-евтино от всички останали, а и най-качествено. Имаме достатъчно и продаваме с голяма печалба. Борис е много доволен - щастливо завърши домакинът.

Климент кимна с глава.

- Предполагам, че поддържането на складовете не е лесна работа. Разбрах, че сте организирали нещата много добре - любезно каза писарят, макар да мислеше за съвсем други неща. - Имате ли много кражби?

Смилян се намръщи:

- Значи и вие сте чули? Няколко склада бяха обрани. Крадците действат много хитро. Взимат отвсякъде по малко, за да не личи. Трябваше да мине месец, за да се усетя какво правят! Явно действат с вътрешни хора, но още не мога да ги пипна! Засега смених ключалките и правя неочаквани размествания.

- Били ли сте в Дръстър? - смени рязко темата Климент.

- В Дръстър ли? - славянинът бе искрено учуден. - Никога. Но познавам няколко човека оттам. Предимно търговци. Купувал съм оттам грозде, вино, кайсии и мед. Преди няколко години там имаше големи гонения срещу християните - Климент кимна, - градът бе почти опожарен, което попречи на търговията, но след това нещата тръгнаха нормално - Смилян се изправи и разпери ръце. - Ако има с какво друго да ви помогна - явно времето бе изтекло.

- Да - отговори писарят. - Чудех се, чудех се - повтори той - защо ви е трябвало да викате Павел в двореца? Можело е да се видите някъде другаде. Идването тук едва ли му е било приятно.

- Нямах достатъчно време - отговори Смилян.

- Едва ли е само това. Имали сте възможност да говорите с него след някоя проповед, която, както казахте, е разпалвала душата. Черквата е по-подходящо място за богословски разговори.

Смилян погледна развеселен събеседника си.

- Явно този разговор няма да приключи толкова бързо. Дукум е избрал съобразителен човек.

Климент изчака мълчаливо събеседникът му да продължи.

- Добре, истината е друга: поканих Павел да дойде в двореца, за да подразня останалите от боилския съвет. Исках ясно да им покажа накъде вървят нещата и че няма връщане назад - славянинът най-накрая седна на кожения си стол. - Допреди няколко години щяха да го убият още на вала на Външния град. А сега? Християнски свещеник в двореца - Смилян се разсмя. - Представям си как са скърцали със зъби от яд и злоба, докато са го следели да върви по улиците. Нещата се променят, писарю - скочи на крака славянинът и широко напълни гърдите си с въздух. - Нещата се променят! Ханът ще подкрепи християнството! Ще ни даде да издигнем базилика! В центъра на Плиска! Дори той ще стане християнин! Войната му с боилските родове е неизбежна. И двете страни знаят това. Те ще отидат в миналото. Ние ще победим! Няма друг начин!

- И затова изложихте един човек на риск? Някой очевидно не е погледнал с добро око на вашата провокация.

Смилян слисано погледна писаря.

- Какво значи пък това?

- Това значи - натърти Климент и също се изправи - че ако не бяхте повикали Павел в крепостта, ако не бяхте задоволили суетата си да подразните останалите, той може би щеше да е още жив! Можели сте поне да му осигурите охрана, докато се прибере вкъщи. Но за вас това не е важно, нали? Използвате хората като пионки, стига да задоволяват интересите ви!

- Убиец ли ме наричате? - Смилян гледаше все пообъркано.

- Може и така да се каже! - Климент усещаше как не може да потуши надигащата се в гърдите му ярост. Сигурно не бе избрал най-подходящия човек, върху когото да излее гнева си, но трудно се сдържаше. - Може да не сте нанесли фаталния удар, но определено имате вина за смъртта на свещеника. Благодаря ви за отделеното време.

Писарят се обърна, прекоси стаята и излезе, затваряйки внимателно вратата след себе си. Този деен, красив, умен и пресметлив мъж му беше неприятен.

Докато вървеше обратно по улиците на Вътрешния град, Климент усети някаква суетня. Чуваше се чаткане на копита, даваха се заповеди, любопитни зяпачи извръщаха глави и се питаха един друг какво става.

Писарят бе стигнал до високата порта на изхода, където цареше необичайно оживление. Преди да успее да попита какво става, чу да го викат по име. Един от служителите в крепостта задъхано тичаше към него, махайки с ръка.

- Ти си Климент, нали? - попита мъжът, когато дойде по-близо.

Писарят кимна с глава.

- Дукум те вика! Незабавно трябва да отидеш при него!

- Какво се е случило? - попита Климент, докато двамата с пратеника забързаха обратно по улицата към двореца.

- Нямам представа! отговори мъжът. - Преди малко дойде отряд войници, после още един. Водеха човек със себе си. Не разбрах нищо. Кавханът нареди веднага да те намерим и заведем при него.

„Какво ли е станало?“, питаше се писарят, докато вървеше по високите коридори. След това му просветна. Потерите се бяха върнали! И водеха някого със себе си! Климент се затича. Но защо само един? Къде беше другият?

Писарят влетя в покоите на Дукум. Слугата го бе придружил само до вратата.

Кавханът седеше спокойно зад масата и четеше някакъв документ. Ако Климент бе очаквал, че ще намери отряд с войници и безпорядък, остана излъган.

Дукум погледна новодошлия, махна с ръка и посочи стола срещу себе си. Климент седна, като трудно сдържаше своето вълнение.

- Както вероятно си разбрал, потерите се върнаха -започна Дукум. Намерили са и двамата свещеници...

- И двамата ли? - прекъсна го писарят. Разбрах, че са водили само един човек.

- Така е - отговори боилът. - Само един е - Дукум се изправи в цял ръст и се надвеси напред, опирайки юмруци в масата. Една вена туптеше на слепоочието му. Чак сега Климент си даде сметка колко е ядосан кавханът. - Единият свещеник - Игнатий, е намерен на около 15 левги от града в посока север. Убит! Уцелен е със стрела в окото. Трупът му е бил стъпкан след убийството с боен кон -Климент потръпна. - Другият, Никифор, е бил застигнат в Източна посока. Опитал се да избяга, но е бил заловен. Тук е, макар и силно уплашен. Не е искал да повярва, че войниците го търсят за добро. Изпаднал е в истерия. Наредих да го затворят в Западната кула. Пазят го хората на чигата Бранко.

- Трябва да говоря с него! - Климент скочи на крака.

- Ще говориш! - извика Дукум, който вече с мъка сдържаше гнева си. - Ще говориш, и то веднага! Ханът е недоволен. Много недоволен! Иска да знае какво става? Кой избива поданиците му наляво и надясно, сякаш е някой бог. Аз също искам отговори, писарю! И то бързо! Искам да намериш убиеца и да ми го доведеш, за да мога да му отрежа главата.

Климент скочи на крака, поклони се сковано и излезе от стаята. Къде беше Никифор? В Западната кула! Намери пътя дотам лесно.

По посока на кулата непрекъснато сновяха войници, някъде в далечината се чуваше и високият глас на Бранко.

„Той обеща да ми помогне, а не направи нищо!“, помисли си писарят и внезапно изпита яд към чигата. Задмина го, без да се обади, и изкачи извитата стълба. Пръстенът на кавхана караше стражата да го пуска без никакви въпроси.

Климент се възхити от решението, което бе взел Дукум, пращайки Никифор точно тук. Никой не можеше да стигне до свещеника, освен ако нямаше крила. Дори и тогава щеше да му се наложи да се справи с дебелите решетки на единствения гледащ към небето прозорец.

Другият път беше през стражите, поставени много нагъсто и в пълно бойно снаряжение. Явно и Бранко също бе изпитал гнева на Дукум и не искаше да поема рискове.

Преди да влезе в стаята, приличаща повече на килия, Климент надзърна през процепа на вратата. Никифор седеше на леглото, обхванал главата си с ръце. Загърнат бе с широко избеляло пътническо наметало, на врата му бе провесена обикновена връв, на която имаше дървен кръст. До лявото си бедро бе оставил изваден кинжал, чието острие меко светеше.

Климент натисна дръжката и влезе в стаята. Свещеникът рязко скочи, грабна кинжала и опря гръб в стената.

Дишаше тежко и писарят видя зачервените му скули и подпухналите очи. Никифор беше красив мъж, с дълъг тънък нос и високо чело, но очите му гледаха безумно, косата му бе мазна, а ръцете му трепереха.

- Кой си ти? - попита свещеникът и изви гръб като котка.

- Спокойно! Спокойно! Аз съм Климент, писар от крепостта. Идвам да ти помогна - писарят протегна напред двете си ръце, за да види Никифор, че са празни. - Искам само да ти задам няколко въпроса - Климент придърпа трикрак стол и седна максимално далеч от свещника. Не искаше да го плаши.

- Да ми помогнеш?! Не можеш да ми помогнеш! Той ще ме намери! Той ще ме убие! Не искам да умра!

- Никой няма да умира! Тук си на сигурно място! Кажи ми кой ви преследва? Защо?

Никифор погледна невярващо писаря и седна отново на леглото. Цялото му тяло се тресеше.

- Ще умра! Знам го! Той ще дойде да ме вземе! Ще дойде да ме накаже за греховете!

- Кой? От кого се страхуваш?

- От него! От Сатаната! - свещеникът вдигна глава и започна да пищи.

Затиснал уши с ръце, Климент излезе от тясната килия. Нагоре по стълбите затичаха войници. Искаха да се уверят, че всичко е наред. Дотича и Бранко, който изпрати да доведат доктор.

- Какво му наговори, Клименте? - ядно попита той.

- Нищо особено. Просто го попитах кой се опитва да го убие - студено отвърна писарят.

Наложи се няколко войници да държат Никифор, докато го прегледат. Лечителят насила изля в гърлото му тъмна миришеща течност. Малко по-късно свещеникът заспа в леглото си.

- Преуморен е и изплашен до смърт. Дадох му малко настойка от мак. Ще се наспи и ще се почувства по-добре. Тогава ще може да го разпитате на спокойствие - обяви докторът и си тръгна.

Климент не знаеше какво да прави.

Крачеше напред-назад пред килията на Никифор и час по час поглеждаше през процепа с надеждата, че свещеникът се е събудил. Той обаче продължаваше да спи. Бранко постоя малко, хвърли загрижен поглед към Климент и си тръгна.

След като се убеди, че Никифор няма да се събуди скоро и е пазен достатъчно добре, писарят също слезе по стълбите. Беше разочарован и нетърпелив. Единственият човек, който най-вероятно знаеше отговора на загадката, не бе в състояние да каже нищо.

„Тогава ще си помогна сам!“, опита да се ободри Климент и тръгна към Южната порта на Вътрешния град. Бе решил да поговори отново с Картак.

13

Жегата го удари като чук. Каменните стени на двореца бяха задържали слънчевите лъчи, но навън топлината ставаше непоносима. Слънцето бе прогонило дори търговците и продавачите на вода от улиците. Тук-там притичваше някой слуга, който гледаше колкото се може по-бързо да се прибере. Капаците на къщите бяха спуснати, бе необичайно тихо и спокойно. Каменният град бе нажежен, задушен и топъл.

Климент опита да се движи в сенките, но когато стигна до караулните на Южната порта, бе плувнал в пот.

Там го очакваше ново разочарование. Помещенията бяха празни. От войници при вратата научи, че останалите са в казармите на крепостта. Климент прати единия от войниците да викне Картак, а той влезе да го изчака в празната караулна.

Усетил приятния хлад в помещението, с облекчение приседна на една от пейките и заоглежда наоколо. Нямаше особени промени от последното му идване. Сламата на пода бе станала още по-мръсна. През бойниците проникваше оскъдна светлина, на стената бяха подпрени различни оръжия. Масата беше отрупана с мръсни чинии и чаши. В ъгъла на огромна купчина бяха нахвърляни различни боклуци. Миризмата бе все така неприятна.

Чудейки се колко ли ще чака началника на Южната порта, писарят бавно тръгна из помещението. Поигра си с някои от оръжията, разбута нахвърляните в ъгъла празни чували. Извади изпод тях дъски от изпочупени сандъци и се опита да закрепи на върховете им един стар щит. Накрая взе от масата една чаша, която му изглеждаше сравнително чиста, доизбърса я с края на ризата си и я напълни с не особено студена бира от една от бъчвите в дъното на помещението. Допиваше второто си питие, когато влезе Картак. Зад него подтичваше войникът, който Климент бе изпратил да го търси. Военният изглеждаше ядосан. Изгони подчинения с груба ругатня и сърдито се отпусна на пейката срещу писаря.

- Какво искаш?! - ядно попита Картак. - И по-бързо, че имам работа за вършене!

- Да се наливаш по кръчмите ли? - попита го Климент.

Военният премигна.

- Не е твоя работа какво правя в свободното време! Нито на теб, нито на когото и да било! Мога да се напия като свиня, ако искам! - началникът на Южната порта не беше в настроение.

- Така е, така е, прав си - вдигна помирително ръка писарят. - Особено ако пиеш в добра компания. Каквато без съмнение е началникът на нощната стража Грод. Чудя се кога ли спи тоя човек, след като денем пирува с теб, а нощем е на работа?

- Какъв Грод? - попита Картак и ядът, изписан на лицето му, се смени с безпокойство.

- Вчера ви видях в една странноприемница във Външния град. „Златната грива“, ако не се лъжа. Чудя се защо ли се криехте.

- Припознал си се! Не съм ходил в никаква „Златна грива“! - Картак се дръпна назад и скръсти ръце пред гърдите.

Климент внимателно сложи ръце пред себе си на масата. Зеленият камък от пръстена на Дукум проблясваше ясно в сумрака.

- Хайде, хайде, Картак! Защо криеш? Та ние с теб почти се сблъскахме пред вратата. Не ме ли видя? Странно, защото аз разпознах теб и приятеля ти съвсем ясно, въпреки спуснатите качулки - гласът на писаря стана остър като бръснач. - Едва ли кавханът ще се зарадва, като научи колко си потаен. Да не кроите заговор?

- Какво толкова ще научи Дукум? - начумери се началникът на Южната порта. - Сега се сещам за какво говориш. Беше ми изхвърчало от главата. Пийнахме с Грод по няколко бири и това беше. Къде е казано, че двама военни не могат да обърнат една-две чашки заедно?

- Разбира се, разбира се - отговори Климент, взирайки се в кавханския пръстен, докато го въртеше на пръста си.

- Въпросът е, кой е бил третият човек, с когото сте пийнали. Да ти го опиша ли - висок едър мъж с руса коса и белег на лявата буза.

Картак примлясна и се изправи. Лицето му се наля с кръв, ръката му посегна към колана. Климент скочи, ритайки пейката зад себе си, извади късия си меч и опря гръб в стената.

- Не прави глупости, Картак! - каза задъхано той. -Много хора ме видяха да влизам тук.

Началникът на Южната порта беше стиснал дръжката на кинжала на пояса си, гледаше в пода, а жилите на врата му се издуваха.

- Стават нещастни случаи - тихо промърмори той, но не извади ножа.

- Никой няма да ти повярва, Картак! Всички знаят, че съм под личната закрила на Дукум.

- Какво искаш? - тежко попита военният и бавно премести ръка от дръжката на кинжала и бавно седна до масата. - Какво искаш, Тангра да те убие?!

- Чудя се - започна Климент, накланяйки меча си към земята, но без да го прибира в ножницата. - Какво сте правили там тримата? И си мисля следното: в нощта, когато е убит Закарий, не си бил на пост. Казваш, че пак си пил с приятели, но никой не те е видял. Приятелят ти Грод намира Павел, втория убит свещеник, и виж ти, колко странно, съвсем случайно се озовава съвсем близко до мястото, където е изгорен Керк. Другите двама свещеници тръгват да бягат, отново случайност - убит е точно този, който е изчезнал през Южната порта. Твоята порта, Картак!

- Това са глупости! - каза пребледнял военният. - Не можеш да ни припишеш тези убийства! Нямаме нищо общо с това!

- Нямате, така ли? - попита Климент и се приближи към масата. - Казваш, че нямате. Мисля, че не е така. Смятам, че ти, Грод и непознатият, с когото сте разговаряли в кръчмата, сте били от „Отмъстителите“. И сега сте почнали отново да избивате свещениците. Не е ли така?!

- Това са пълни измислици!

- Не бяхте ли от „Отмъстителите“? Кажи! - Климент се бе надвесил над едрия началник на Южната порта и говореше в лицето му. - Ти и приятелчетата ти не гонехте ли християните? Не ги ли избивахте като пилци? И сега не започнахте ли отново?!

- Не! - по бузите на Картак се стичаха тесни вадички пот. - Не! Не сме убивали никого!

- Не лъжи! - кресна писарят и гласът му подплаши няколко гълъба, които излетяха от гредите под покрива.

- Не лъжа! - Картак сякаш се отърси от транса, в който беше изпаднал. - Добре! Добре! Бяхме от „Отмъстителите“. Аз и Грод. Какво от това?! Повечето военни и боили бяха в тази или някоя подобна тайна общност! Тогавашният хан ни беше предводител! Хвалеше ни за делата ни! Даваше ни награди! След като Борис обяви „Отмъстителите“ извън закона, се разотидохме. Виждаме се от време на време с Грод или някой от другите, но само пием и си припомняме старите времена. Не ни е лесно, повярвай ми! Много кръв се проля тогава. Кръв, която не е ясно върху чии плещи лежи.

- Кой друг беше с вас? Бранко? Дукум? Алзек? Ами византиецът Атанасий? - Климент не сваляше поглед от началник-караула.

- Алзек - да. Това всички го знаят. Беше деен участник. Той мрази християните в червата. Нямам представа защо. Бранко не! Майка му е славянка. Дукум - да. И той беше „отмъстител“. Но само колкото да се хареса на хана. Никога не идваше с нас. Не участва в нито едно убийство или палеж. В нищо. Не одобряваше преследванията, но нямаше какво да прави, защото здраво се бе залетял нагоре по стълбичката. Да не мислиш, че лесно се става кавхан, а? - Картак се изсмя. - Византийци не познавам. Освен мъртви!

- И сега се събрахте отново. Старите дружки пак убиват свещеници! Нали? - Климент отново бе вдигнал меча все едно ще съсече опонента си. - Не харесвате, че Борис признава вярата им, че им дава власт. И решихте да ги избиете! Да покажете кой командва! Нали?! Не ме лъжи, войнико!

- Не! Не! Не сме убивали никого! - Картак удари с юмруци по масата - Защо да го правим? Защо?

Климент прибра меча в ножницата. Обърса потното си лице, вдигна преобърнатата пейка и седна. В думите на военния имаше смисъл. Защо му трябваше на Картак да върви срещу закона? Той очевидно беше доволен от получената власт. Взимаше рушвети, имаше пиене и забавления, защо му трябваше да рискува? Ако убиецът бе Картак, защо убиваше християни от Дръстър? Нещо не се връзваше. Или някой използваше услугите на старите членове на тайната общност за собствени цели? Това Климент можеше да си представи. За кесия злато Картак и неговите приятели едва ли биха се поколебали да прережат чието и да е гърло.

- Служил ли си в Дръстър, Картак? - попита писарят.

- Никога! Роден съм в едно село близо до Плиска. Израснах в града. Ходих няколко пъти на походи на север, но никога не съм стъпвал в този град.

- Сигурен ли си? - уморено настоя писарят.

- Абсолютно! Ако не ми вярваш, може да провериш. Останалите ще потвърдят.

Писарят кимна с глава. Бе сигурен, че поне този път Картак казва истината.

- Кой е човекът с белега от „Златната грива“? - попита той.

- Търговец. Стар приятел. Срещнахме го случайно.

Климент не повярва на отговора, но замислено кимна и се изправи.

- Тръгвам си, Картак - обяви той. - Засега няма да предприемам нищо срещу теб или Грод. Но внимавайте какво правите! И забравете „Отмъстителите“. Тяхното време свърши!

Писарят се обърна и излезе от кулата. Жегата отново го блъсна с пълна сила, но докато вървеше замислен към двореца, той не й обърна внимание.

„Дукум е бил от „Отмъстителите! Защо не ми е казал?!“, разсъждаваше Климент, вървейки из Вътрешния град.

Имаше ли причина кавханът да крие членството си в тайната организация? Дали не използваше Климент за някакви собствени цели, нямащи нищо общо с Борис.

„Та аз така и не видях хана нито веднъж - помисли Климент. - Дукум само ми разпорежда това или онова от негово име, но дали заповедите са истински? Вече не знам какво и на кого да вярвам!“

Трябваше да отиде в Северната кула, да събуди Никифор и да го разпита. Достатъчно дълго си бе играл на добър и изпълнителен. Беше сигурен, че свещеникът знае какво става. Там някъде назад в сенките се криеше ключът, който ще разреши загадките.

Пред вратата на кулата нямаше нито един войник. Никой не пазеше и по стълбите.

Изненадан, Климент хукна към върха, викайки Бранко и стражата. Не получи отговор. Задъхан и с разтуптяно сърце, писарят стигна до последната площадка. Вратата на килията зееше празна. От свещеника нямаше и следа.

Защо нямаше войници? Къде бе изчезнал Никифор? Какво се бе случило през времето, в което бе отсъствал?

Климент се обърна и затича обратно. Може би Дукум, Бранко или някой друг бяха преместили Никифор на още по-сигурно място.

Но къде? Северната кула бе отлично защитена.

Хрумна му, че някой бе викнал свещеника да го разпита лично. Това се стори на писаря единственото логично обяснение.

„Дукум!“, помисли той и се затича към неговия кабинет.

Но кавханът го нямаше. Беше излязъл внезапно заедно с чигата Бранко, разбра Климент от един от войниците, пазещи пред вратата на великия боил. Къде са отишли, стражът не знаеше.

- Защо са излезли? - попита объркано писарят. - Случило ли се е нещо?

- Разбира се! - отговори войникът. - Някой е убил затворения в кулата. Стана голяма разправия!

- Убит? - Климент почувства как краката му се подкосяват и се облегна на стената. - Как така? Там беше пълно със стражи?

- Улучили са го със стрела през прозореца - обясни войникът. - Майсторски изстрел. Бранко влязъл да провери дали спи и го намерил мъртъв. Кавханът страшно се ядоса, като разбра какво е станало. Само да го бяхте чули как крещеше - важно добави стражът, обърна се и тръгна към другия край на тесния коридор.

„Стрела през прозореца?! Не бях помислил за това!“, каза си писарят и като пиян се залута из коридорите на двореца.

Какво щеше да прави сега? Дукум със сигурност щеше да е побеснял от гняв. Това далеч не бе най-лошото! Последната брънка, която можеше да го насочи към убиеца, бе откъсната. Какво щеше да прави сега? Откъде да тръгне? Накъде да продължи?

Олюлявайки се, Климент се блъскаше във високите колони и каменните стени, без да усеща острите им ръбове. Дрехата му се скъса на ръкава, по страните му се стичаше пот, която се смесваше с прахоляка и бързо засъхваше. Продължаваше да си мърмори като луд под носа. Хората, които го срещаха, със страх се отдръпваха далеч от него.

Накрая стигна до най-вътрешната част на двореца. Тук, ограден от красиви бели стени, украсени със злато, се намираше главният храм на Тангра. Сърцето на хана и всички български родове. Центърът на двореца. Центърът на Плиска. Центърът на държавата. Може би дори центърът на Вселената.

Писарят никога не бе идвал тук. Бавно мина през красиво обкованата с желязо врата и приседна на една от пейките в малкия парк около светилището. Не знаеше дали има право да е тук и да смущава покоя на властелина на небето и светкавицата - великия безлик бог Тангра, първообраз на всичко.

Краткият престой на пейката изпълни душата му с покой. Подобно спокойствие беше усещал и в християнските църкви, които посети в Константинопол.

„Дали е така, защото мястото е свещено и около него витаят боговете? - запита се писарят. - Или когато идват тук, хората стават или се правят, че са станали по-добри? Или мястото е пропито с молитвите на вярващите? Или просто е тихо, прохладно и приятно?“

„Все едно! Хубаво е да има места като това. Боговете, които ги обитават, едва ли знаят колко жертви им принасят хората, защитавайки един или друг от тях - помисли тъжно писарят. - Но градината е чудесна, пейката - удобна, водата на фонтана - успокояваща. Трябва да реша какво да правя - Климент въздъхна тежко. - Истината е, че се провалих! Провалих се с гръм и трясък! Не открих нищо! Само се щурах насам-натам, задавах въпроси и не свърших това, което трябваше да направя. Защо ли въобще се захванах с тази история? Исках да блесна, да се избавя от скуката, да направя впечатление. Ако бяха натоварили някой друг с разследването, може би свещениците щяха да са живи, а убиецът - отдавна заловен. Ще отида при Дукум и ще му кажа, че се отказвам. Ще му кажа, че не мога да се справя!“

Писарят стана и бавно тръгна към изхода. Намираше се в края на малкия парк, когато чу, че някой го вика. На стълбите пред храма бе застанал мъж, облечен с дълги бели дрехи, който му правеше знаци с ръка.

Решил, че го викат, за да го порицаят, че е влязъл където не му е мястото, Климент се върна обратно.

Жрецът отдавна бе прехвърлил средната възраст, но въпреки това стоеше изпънат като струна. Дълга посивяла коса обгръщаше кръглото му лице с прав нос и сини очи. Бе обут с меки кожени сандали, на колана му висяха кожени кесии, в ръката си стискаше малък жезъл.

- Кой си ти? Какво правиш тук? - попита той и от тона, с който бяха задени въпросите, Климент разбра, че няма за какво да се притеснява.

- Аз съм Климент, писар от крепостта - представи се той и се поклони. - Съжалявам, че наруших покоя ви и покоя на Тангра. Тръгвам си веднага.

- Гледам те от известно време, Клименте, писарю от крепостта - каза жрецът с усмивка. - Не изглеждаш много щастлив. Бих искал да ти помогна. Аз съм Баян, главният жрец на Тангра.

- Много ви благодаря, но не можете да ми помогнете -отговори писарят и се поклони още по-ниско, хиляди пъти съжалявайки, че бе влязъл в светилището на Тангра. -Забърках се в неща, в който не трябваше да се забърквам. Поех задача, която не мога да изпълня.

Баян се усмихна.

- Няма неизпълними задачи! Има изпитания, които трябва да се преодоляват. Някои - по-големи, други - по-малки - жрецът се усмихна и протегна ръка към Климент. - Дори да мислиш, че си загубил, може би си спечелил. Това знае само Тангра - жрецът се поклони, след като произнесе името и Климент несръчно го последва. - Не ни ли учи той, че светът няма граници?

- Но има хора, които биха се справили по-добре от мен. Ако Дукум бе избрал някой друг...

- А-а-а, Дукум - върховният жрец на Тангра слезе по стълбите, подхвана Климент за лакътя и го поведе към същата пейка, на която бе седял преди това. - Щом кавханът ти е възложил нещо, значи със сигурност можеш да го направиш. Той много рядко греши в преценките си!

Климент мълчеше.

- Всеки човек е неповторим, Клименте, писарю от крепостта! Така ни е сътворил великият майстор на Вселената - Тангра. Или Христос. Или някой друг, ако изповядваш различна религия. Щом Дукум е избрал теб, значи ти си човекът, способен да се справи с възложената задача. Другите хора са за други неща. Ти си тук и сега имаш работа за вършене. Единственото, което ти трябва, е малко повече вяра в себе си.

- Но аз не знам как! Не знам какво да направя! Не знам откъде да започна!

- Разбира се, че знаеш! - жрецът стана. - Поседи още малко на пейката, разходи се из градината, послушай водата на фонтана. Може Тангра да ти проговори. Или сам да намериш отговори на въпросите, които си задаваш. Ако не, поне ще поотпочинеш. А сега ме извини, но ще те оставя. И двамата ни чака работа.

Климент остана на пейката, загледан в отдалечаващия се жрец. Дали ако знаеше каква е неговата задача, Баян пак щеше да е толкова настоятелен да му помага? Да подкрепя хора, заплашващи неговия Бог? Дали ако знаеше това, първожрецът на Тангра щеше да се отнесе с разбиране към човек, който помага на враговете му?

Климент се засрами от мислите си.

Едва ли Баян не знаеше какво се случва в Плиска. Засрамен от подозренията си към мъжа, искащ да му помогне, Климент се запита какво ли би направил на негово място. Представи си, че разказва историята за своите премеждия на великия жрец. Как Дукум го е извикал, как му е възложил задачата. Усмихна се, като се сети как си беше купил меча на пазара. Разказът се обърна към самия него, припомняше си случки и разговори, спомняше си ситуации и думи, на които не бе обръщал достатъчно внимание досега.

Климент дълго крачи из двора на храма. Не усети как денят си отива, въздухът се разхлажда, а небето се обсипва със звезди. Накрая спря, обърна се към храма и се поклони. След което бързо напусна градината.

* * *

Великият боил Дукум бе ядосан, изнервен и притеснен. На главата му се струпваха все повече неща, които не вървяха в добра посока. Неспособността да се справи бързо и категорично с убийствата, след като лично се бе ангажирал с тях, можеше да окаже сериозно влияние върху положението му в двореца. Останалите боили от съвета вече открито му отправяха въпроси. Засега те звучаха закачливо, но Дукум много добре знаеше колко бързо нещата могат да се обърнат. Ако не се справеше с няколко християнски убийства, как щеше да се справи с държавата и водената от младия хан политика?

Боилите в съвета не обичаха кавхана. С радост биха видели как пада, за да може някой от тях да заеме мястото му на втори човек в държавата. За да стане това, той трябваше да покаже сериозна слабост, да отвори пробойна, през която да го атакуват. И точно това се случваше сега.

Дукум примлясна ядно и разтърка бръсната си глава.

След смъртта на Пресиян мнозина очакваха Дукум да се противопостави на Борис, дори може би да поиска да стане хан. Имаше всичко необходимо за това - и власт, и влияние, и сила. Имаше и прекрасен повод, който никой нямаше да оспори. Всички охотно щяха да застанат зад него, ако се бе обявил против младия хан и неговото увлечение по християнството.

Но великият боил бе избрал друг път. Предпочиташе да дърпа конците в сянка, да направлява страната и политиката, без да е на първа линия. Засега се бе справял успешно.

Засега!

Убийствата все повече подкопаваха почвата под краката му. Последното - вътре в крепостта, щеше да предизвика много неприятни въпроси. Въпроси, на които Дукум не искаше да отговаря.

„Трябва да заловим убиеца колкото се може по-бързо! - повтори си той за кой ли път. - Дали не сбърках, като натоварих писаря с тази задача?“

Въпреки че бе ядосан на Климент, Дукум знаеше, че няма за какво да го вини. Той бе постигнал неочаквано много за кратко време, въпреки липсата на опит. Откритието, че има връзка между убитите, както и между Картак, Грод и може би Алзек, сигурно щеше да доведе до разкриването на престъпника.

„Но кога? Кога?!“, недоволстваше Дукум.

Дразнеше го и фактът, че Климент е изчезнал. Никой не знаеше къде е проклетият писар! Дукум бе пратил да го търсят, но засега без успех.

„Само да не са убили и него! Ще е ужасно неприятно! Всичко ще трябва да започне отначало, а нямам никакво време. Дано е жив! Ще му сложа охрана! Трябваше досега да съм го направил“, ядоса се сам на себе си кавханът и продължи нервно да обикаля стаята.

Най-накрая вратата се отвори и без да спазва никакво приличие, Климент влетя в стаята.

- Клименте! Къде, по дяволите, ходиш!? - развика се от облекчение Дукум. - Свещеникът, когото пазехме, е убит! Не знам дали ти е известно това! Вместо да се мотаеш напред-назад и да си губиш времето, можеше да свършиш някаква работа! Вече почвам да съжалявам, че ти възложих тази задача!

Климент седна на един стол, точно срещу гневния боил, погледна го с блеснали очи и каза:

- Знам кой е убиецът!

- Какво? - не можа да повярва Дукум. - Кой?

- Не искам да обвинявам никого, без да съм напълно сигурен. Както ми поръчахте - отговори усмихнато Климент. - Трябва да проверя още няколко неща, но съм уверен, че съм на прав път.

- Какво мислиш да правиш? - попита кавханът.

- Искам да отида до Дръстър. Утре.

14

На другия ден Климент стана рано. Слънцето още не бе изгряло, но писарят се чувстваше бодър и изпълнен с решителност. Дори предстоящата езда не можеше да помрачи настроението му. Бранко бе обещал да намери някоя добродушна кобила с широк гръб, върху която да се чувства удобно.

Горящ от нетърпение да докаже теорията си, писарят излезе на двора. Нощта бе ясна, хладна и приятна. От изток вече се виждаше наближаването на новия ден. Тук-там от съседните дворове се чуваше пеенето на петли.

Климент изми ръцете и лицето си със студена вода от кладенеца, загърна се с наметало и зачака.

Не след дълго по улицата се дочу чаткане на копита. Двама войници, водещи трети кон, бавно се придвижваха, оглеждайки околните сгради на светлината на факли, които всеки един от тях държеше в ръка.

И двамата бяха в пълно бойно снаряжение. Мечове висяха на хълбоците, колчани със стрели се поклащаха на гърбовете им, извити лъкове бяха закачени отстрани на седлата, заедно с две копия - дълго и късо. Кръгли дървени щитове завършваха въоръжението.

- Насам! Насам! - размаха ръце писарят и изскочи от двора на странноприемницата.

Войниците спряха и го загледаха внимателно.

- Ти ли писарят Климент? - попита единият от тях, като леко подръпваше юздите на третия кон.

- Аз съм - отговори той и вдигна ръката с пръстена на Дукум. - Този кон трябва да е за мен. Помогнете ми да се кача.

Войниците се спогледаха учудено, леки усмивки заиграха по устните им, но не казаха нищо.

- Няма да се правя на важен. Нищо че нося пръстена на кавхана - каза Климент. - Не мога добре да се крепя на седлото, мразя да яздя и е сигурно, че ще създам много ядове както на вас, така и на коня под мен. Моля ви предварително за извинение. Пътуването ще е бавно и аз ще съм причината за това - писарят погали кобилата по муцуната и й даде предварително приготвена ябълка.

- Хубаво е, че ни казваш това! - усмихна се единият от войниците и скочи от коня.

- Ако и нас почерпиш с нещо, няма да обърнем внимание на бавната ти езда - засмя се и другият. Тримата спътници внезапно почувстваха близост помежду си.

- Ще ви почерпя, но нека първо стигнем Дръстър - обеща Климент.

- Праща ни Бранко. Аз съм Кубер, а това е Кумер. Братя сме - поясни първият войник.

- Конят ти, или по-скоро кобилата ти, е спокойна и добра. Върху нея ще се чувстваш като в кревата си - добави Кумер. - Качвай се спокойно, аз ще държа юздите. Ако трябва, подпри се на мен. Не се притеснявай за нищо. От този момент нататък си под наша закрила.

- Със сигурност ще ми трябва - измърмори Климент и сложи крак в едно от стремената.

Качването бе лесно. Язденето също не представляваше проблем. Кобилата бе доверчиво животно, с голям плосък гръб. След като преминаха рова, ограждащ Външния град на Плиска, Климент рискува да я удари леко с пети и тримата конници се понесоха в галоп.

Пътуването бе приятно. Кубер и Кумер се оказаха забавни събеседници, които, почувствали веднъж, че писарят няма да се прави на важен, му разказаха забавни казармени истории и случки. Климент от своя страна ги позабавлява с разкази от времето, когато бе учил в Магнаурската школа, и със солени шеги от стаята на писарите.

След около час и половина Кумер обяви почивка, скочи от коня и извади от дисагите хляб, сирене, осолено месо и маслини.

- Бяхме я приготвили за себе си, но нямаме нищо против да споделим закуската с теб - каза той, докато брат му кимаше уверено.

Разделиха си продуктите, насядаха на земята и започнаха да закусват под лъчите на изгряващото слънце. Климент никога не се бе чувствал толкова спокоен и доволен. Искаше му се да заплаче от радост и някакво непознато облекчение, но не преставаше да се усмихва, загледан в своите спътници.

След като приключиха с храната, Кумер се изправи и запя весела песен. Качиха се отново на конете, подкачайки го за фалшивото изпълнение, и продължиха пътя си.

Малко след като бяха тръгнали отново, Климент неочаквано изпита усещането, че някой ги наблюдава. Спря и се огледа от гърба на кобилата. Слънцето отдавна бе изгряло, Плиска се бе стопила в далечината. Тримата конници стърчаха самотни в полето. Докъдето стигаше погледът, не се виждаше никой.

Въпреки това усещането не напускаше Климент. Той го сподели с двамата братя, които го възприеха на шега, но все пак започнаха да се оглеждат по-често. Не сваляха ръце от дръжките на мечовете си. Кубер извади своя лък и го постави със заредена стрела на седлото.

„За всеки случай!“, каза той, но опитът за шега не се получи. Разговорът естествено се прехвърли върху това кой би могъл да следи писаря. Климент разказа на придружителите си всичко, което знаеше за убитите свещеници. На няколко пъти братята се споглеждаха един друг и кимаха утвърдително с глава.

- Кой в каквото ще да вярва, но тези неща не са хубави. Не е редно хората да се избиват помежду си заради боговете, на които се кланят. Аз съм последовател на Тангра, но не бих се бил с някого заради това, че почита друг бог. Ако все пак реша, ще го направя честно - човек срещу човек, меч срещу меч - каза Кубер, след като Климент свърши разказа.

Брат му мрачно поклати глава в знак на съгласие. Първоначалното настроение се бе изпарило. Тримата яздеха мълчаливо, всеки погълнат от собствените мисли, и внимателно оглеждаха околността.

Постепенно гледката се промени. Полетата се смениха с нагънати хълмове, тук-там се виждаха малки горички. Планината идваше все по-близко. Стигнаха до тясна каменна клисура, покрай която растяха гъсти дървета, хвърлящи тъмни сенки върху тримата ездачи. Конете не харесаха мрачното място, неспокойно зацвилиха и почнаха да въртят глави.

„Идеално място за засада - помисли си Климент. - Ако някой ни следва, за да ни нападне, тук е идеално!“

- Добре ще е да минем по-бързо! От другата страна на клисурата има малък гарнизон с войници. Те ще дойдат с нас до Дръстър - обяви Кубер.

- Аз ще те водя - Кумер прокара коня си пред този на Климент и го хвана за юздите. - Ти просто се дръж за седлото и внимавай да не паднеш - нареди войникът и тримата бавно навлязоха между скалите.

Камъните на няколко пъти накараха кобилата да се подхлъзне и Климент рязко политаше в една или друга посока, а веднъж щеше да се претърколи назад през гърба на животното.

Това го спаси.

Стрелата, която трябваше да го уцели в гърба, само одраска ръката му и падна на земята. Несъзнаващ какво точно става, писарят се обърна към спътниците си.

Кумер нямаше късмет като него. С тъп звук между плешките му се заби стрела с дълго паче перо. От устните на войника бликна кръв, той се наклони напред, но не падна от коня, здраво задържан от стремената и седлото.

Усетила миризмата на кръв, кобилата на Климент наведе глава, запръхтя и препусна с всичка сила напред, без да следва командите на ездача. Писарят с неуспех се стремеше да спре животното, правейки отчаяни опити в същото време да извади меча си.

- Бягай! Не спирай! - извика му някъде отзад Кубер.

Войникът бе видял посоката, от която дойде нападението, пусна една стрела натам и прикрит зад щита си, атакува с изваден меч.

Сатанински вик проехтя в клисурата и накара Климент да се обърне назад въпреки бясно препускащата кобила. Преди животното да го отнесе между скалите, писарят видя галопиращия Кубер. Към него, вдигнала високо дълъг меч в ръка, се носеше загърната в черно фигура. Лицето й не се виждаше добре, но дори отдалеч Климент ясно различи извитите, пробождащи небето рога.

Писарят остави кобилата сама да избира пътя. Бе сигурен, че няма да може да направлява животното при тази скорост, затова се вкопчи колкото се може по-силно в гривата и призова всички богове на небето да спасят него и останалия назад войник.

След няколко минути бясно препускащият кон излетя от клисурата и се втурна между хълмовете, ширнали се пред него. Свободното пространство и свободата, която й даваше Климент, успокоиха кобилата и тя позабави ход. Писарят се осмели да подръпне юздите и животното послушно се подчини.

Стараейки се да не забавя ход, Климент се устреми към очертаващите се в далечината постройки. Това без съмнение беше гарнизонът, за който му споменаха двамата братя.

Изпотеният кон и крещящият му ездач не смутиха особено стражата на твърдината. Виждайки отдалеч, че писарят е сам и няма оръжие, от малкото укрепление към Климент се насочиха няколко ездачи, които с лекота биха могли да се справят с него.

Писарят бе въведен в казармата. Около него веднага се образува тълпа от развълнувани мъже. Убеждавайки се, че е приятел, войниците с любопитство изслушаха какво ще им каже. След като разбраха, че двама техни другари са в беда, няколко от тях се метнаха на конете и полетяха обратно по пътя да проверят какво се е случило. Климент изяви желание да отиде с тях, но бе спрян меко и категорично от началника на гарнизона.

- Явно ти си бил целта на атаката - изтъкна му безупречната си логика той. - Не мога да рискувам да ти се случи нещо, ако се върнеш обратно. Не искам и да си помисля на какви мъчения ще ме подложи Дукум. Не, писарю, ти ще изчакаш завръщането на хората ми, а дотогава бъди мой гост. Ела да се подкрепиш с глътка вино.

Разбрал, че е безсмислено да спори, писарят последва началника на гарнизона в малката му чиста и оскъдно подредена канцелария. Там получи чаша вино, която изпи с благодарност, и мек хляб, току-що изпечен в казармените пещи, сирене и маслини. Въпреки че бе закусвал скоро, Климент изяде всичко под одобрителния поглед на домакина, който мълча, докато писарят се хранеше.

- Кажи ми какво точно се случи, след като излязохте от Плиска до нападението - попита началникът на гарнизона, когато Климент приключи със закуската.

Писарят послушно му описа всичко от тръгването от столицата. Разплака се, докато разказваше как бе убит Кумер. Само час преди това двамата си бяха разменяли шеги и се бяха смели с глас на фона на изгряващото слънце.

Военният замислено изслуша разказа, потърка брадичката си с юмрук и каза:

- Който и да ви е нападнал, трябва да ви е проследил от Плиска. Наоколо няма разбойнически банди. Още преди година се погрижихме за последната от тях. Ако е бил съгледвач на куманите или печенегите, е щял да се върне да извика своите, вместо да рискува да ви нападне сам. Макар да е бил в изгодна позиция, той е бил един, а вие - трима. Със сигурност е някой, който ви е проследил. Някой, който, прости ми, че ти го казвам, писарю, много иска да те види мъртъв!

Климент потрепери и кимна с глава. Вече сам бе стигнал до същия извод. Дяволът, който избиваше свещеници в Плиска, сега бе взел него на мушка.

Войниците се върнаха малко след обяд. Дойдоха бавно и по унилите им физиономии писарят разбра, че нещата в клисурата едва ли са се развили добре след неговото бягство. Заедно с началника на гарнизона слязоха да ги посрещнат на двора.

Използвайки копията като пръти, войниците бяха направили походни носилки между конете. Стиснал зъби, Климент видя мъртвите тела на двамата братя, които бе срещнал рано сутринта.

Стрелата бе извадена от гърба на Кумер, кръвта му се беше съсирила. Лицето на Кубер беше жестоко разсечено през челюстта, но Климент не отвърна глава, въпреки че му се гадеше от грозната гледка.

Пристъпи напред, взе окървавения меч на убития, който войниците бяха поставили в носилката до тялото, свали ножницата от кръста му, прибра оръжието вътре и го закачи на собствения си колан.

- Заклевам се да отмъстя за теб, Кубер! - каза тихо писарят. - За теб също, Кумер! Заклевам се да отмъстя!

Климент се обърна и срещна одобрителния поглед на началника на гарнизона. Военният се приближи, стисна го за рамото и каза:

- Постъпи правилно, писарю! Днес ще останем тук, ще си починем и ще се подготвим за похода. Утре ще тръгнеш заедно с 20 от хората ми, които така или иначе отиват в Дръстър за провизии. След това още толкова от войниците ми ще те придружат обратно по пътя до Плиска. Тази нощ ще удвоя постовете, така че да можеш да си почиваш спокойно. Не се притеснявай от нищо. Оттук нататък си под моя закрила!

Писарят кимна с глава, стисна силно устни, припомняйки си, че същите думи бяха използвали и двамата братя. Благодари на домакина, отиде до отредената му стая, легна в кревата и не стана до сутринта. Не излезе дори когато чу пращенето на погребалните клади, на които изгаряха доскорошните му другари.

15

Пристигнаха в Дръстър без произшествия. Войниците, които бяха приели задачата си присърце, охраняваха писаря дори в пределите на града. Част от тях го съпроводиха до двореца на ханския наместник и привлякоха множество любопитни погледи.

Климент прекара целия ден в библиотеката на крепостта. Внимателно разглеждаше подредените в кожени кутии свитъци от изтеклите години, докато намери това, което търсеше.

Потвърждението на подозренията му не успя да промени потиснатото настроение. Слънцето продължаваше да свети, птичките - да пеят, над града подухваше приятен бриз, идващ от Дунав, но Климент усещаше всичко това през призмата на собствената си болка.

Като че ли някой бе изгасил светлината в неговата душа, бе седнал на гърдите му и му пречеше да диша свободно. Същият някой, който бе убил християните, двамата весели братя Кумер и Кубер, а заедно с тях и част от душата на писаря.

„Дали ще продължи така цял живот? - питаше се Климент, докато крачеше обграден от войниците из улиците на Дръстър. - Дали ще чувствам болката, докато умра? Дали ако разоблича убиеца, слънцето пак ще почне да свети? Едва ли! Чувствам се толкова слаб. Искам само да легна и да спя“.

Внимателно отклони поканата на ханския наместник за вечеря, прибра се в казармата, където бяха разквартирувани войниците, зави се през глава с наметало и веднага заспа. Събуди се след няколко часа. Усетил настроението на Климент, началникът на укреплението го заведе да се изкъпе, докато конете си отпочинат. След това двамата седнаха да обядват в мълчание, пиейки разредено вино.

На тръгване писарят благодари сърдечно на добрия си домакин. Обеща да го похвали пред Дукум, което накара военния да се изчерви от удоволствие, и пое обратно към Плиска. Връщането бе бавно и отегчително.

Не си го бе представял по този начин. Беше мислил, че ще е зареден с енергия, сигурен в разкриването на убиеца, готов да действа, преливащ от радост.

Сега беше изпълнен само с тъга, но колкото повече наближаваха столицата, толкова повече усещаше леденото спокойствие, с което щеше да се изправи пред убиеца, пред Сатаната, и да го разобличи.

- Време е да си платиш, убиецо! Време е да си платиш! - повтаряше тихо Климент, докато отрядът влизаше в крепостта.

Дукум, разбира се, го чакаше с нетърпение.

Не се впечатли, когато Климент разказа как са загинали двамата му спътници. Кавханът бе недоволен само от факта, че писарят е предприел рискованото начинание, без да каже какво подозира.

- Сърцето ми изтръпна, като разбрах какво се е случило. Не можах да мигна, докато не ми казаха, че си невредим. Какво щеше да стане, ако те бяха убили? Кой щеше да разреши загадките? Кой щеше да хване убиеца? - питаше раздразнено Дукум.

От тези думи Климент разбра, че самият той е без значение за кавхана. Беше важно само да изпълни поставената задача, да разреши проблема. Какво костваше това на тези, които бяха въвлечени в разиграването на историята, нямаше значение, щом в крайна сметка Дукум постигаше своето.

Климент не се разсърди. Преди няколко дни щеше да се чувства пренебрегнат от подобно отношение, да се цупи и нервничи, но сега не беше така. Писарят разбираше и се съгласяваше с Дукум. Той не можеше да постъпва по друг начин. Климент трябваше да разкрие истината. Кавханът трябваше да се грижи за реда в държавата. И двамата вършеха това, за което бяха отговорни. С цената на всичко.

- Е? - очите на Дукум горяха от нетърпение.

Климент кимна с глава:

- Предположенията ми се потвърдиха. Знам кой е убиецът!

- Кой?

- Ще кажа името след час, в тази зала. Пред ханския съд. Сега искам да си почина и да се освежа от пътя. Моля ви да извикате Алзек, Картак, Грод, Заул и Наум. Вземете им оръжията и подредете войници да пазят. Няма да е лошо чигатът Бранко да ни пази вътре в стаята.

- Почнал си да издаваш заповеди дори на мен, Клименте - Дукум понечи да се противопостави на писаря, да му заповяда да говори, но се овладя навреме. Не бе станал кавхан и председател на съвета на боилите с нетърпение. Махна с ръка и обяви. - Така да бъде! Нека да са два часа! Подготви се и си почини добре. Аз ще имам грижа за останалото. Имам само една молба: Ползвай моите покои и не напускай пределите на двореца.

Климент се поклони и напусна стаята.

Пред входа го чакаха двама войници, които мълчаливо го съпроводиха до стаята му. Дукум се бе подготвил предварително за всичко.

Писарят се изтърка внимателно в банята, изми се и се преоблече. Хапна малко плодове и съпровождан от двамата охранители, излезе да се поразходи из двореца.

Този път знаеше къде точно отива. Насочи се към центъра на двореца, там където бе срещнал върховния жрец. Може би той щеше да разсее неговите тревоги, да разведри душата му, както бе успял миналия път.

Завари градината празна и седна на същата пейка, на която бе стоял и преди. Погледа старателно окосената трева, послуша ромона на фонтана и песента на птиците. Загледан в малкия спретнат храм, който се издигаше в средата на градината, Климент се запита дали боговете знаят какво правят хората от тяхно име на земята. Дали, ако излезеха за малко от светилищата си, нямаше да се ужасят от това, което се случва. Дали хората се избиваха, за да защитят Боговете или себе си? И имаха ли те нужда от защита, след като бяха богове?

Климент се замисли за убиеца и се почувства още по-потиснат. Човек като всички останали, той бе извършил ужасни неща.

„Само ако имаше някакъв белег, нещо, по което подобни хора можеха да бъдат различавани от останалите“, мислеше мрачно писарят. Но знакът бе дълбоко в душите им, под повърхността. Налагаше се да бръкне там, за да го извади и покаже на всички.

Разбрал, че жрецът на Тангра няма да се появи, Климент стана и напусна светилището.

„Така може би е по-добре! - помисли си той. - Решението за това, което предстои, ще е само мое“.

* * *

В кабинета на Дукум го очакваха.

До стените бяха наредени столове, а на тях седяха извиканите по желание на писаря хора. Масата бе преместена в един от ъглите, свитъците и пергаментите ги нямаше.

Липсваха и оръжията, които Дукум обикновено държеше около себе си. За сметка на това на стената, пред която седеше кавханът, бяха окачени сребърен щит със знака на Тангра и две кръстосани копия с конски опашки. От двете страни на Дукум, на високи столове, заметнати с кожи, седяха други двама боили. Климент не ги познаваше. На гърдите им висяха тежки златни огърлици, показващи, че са членове на ханския съд, по пръстите им проблясваха пръстени.

Прав зад тях, с ръка върху меча, се извисяваше чигатът Бранко. Той свойски намигна на Климент при влизането му. Останалите бяха невъоръжени.

Тук беше Алзек, с превързана глава и кръвясали очи, който гледаше пренебрежително останалите.

Главният библиотекар Наум уплашено се озърташе, несвикнал да се намира в подобна компания.

Картак и Грод си шушукаха нещо, но млъкнаха щом писарят се появи и го загледаха с неприкрита омраза.

Смилян седеше спокойно, очите на Заул зорко следяха всичко наоколо. Славянинът подръпваше брадата си, чудейки се откъде може да дойде бедата.

Тук бе дори византиецът Атанасий. Пременен в дълга зелена роба, той гледаше усмихнато, сякаш е поканен на вечеря.

„Откъде ги намира тия грозни дрехи?“, запита се Климент, докато сядаше на единствения останал незает стол.

Дукум вдигна ръка и всички погледи се приковаха в него.

- Събрали сме се тук - започна той, - за да изслушаме Климент, писар от двореца. По мое нареждане той разследва убийствата на християнски свещеници, случили се през последните дни в Плиска. Ако бъде доказано кой е виновникът, той ще бъде съден от намиращия се тук съд -Дукум посочи с ръка другите двама боили, които кимнаха мрачно от мястото си. - Писарю, слушаме те!

Климент пое дълбоко въздух, стана и пристъпи напред.

- Както вече бе казано - започна той, - бях натоварен от кавхана Дукум да разследвам убийствата. Първо на християнския свещеник Закарий. След него бяха убити още петима свещеници и двама войници. Дукум предполагаше, че това е заговор, имащ за цел да насъска славяните срещу българите и да отслаби позициите на хана. Заговор, ръководен от някой достатъчно високо във властта, който да има изгода от него. Като Алзек. Или Атанасий. Или друг.

- Ха-ха! - изсмя се византиецът.

Алзек не каза нищо.

- И двамата могат да извлекат полза от убийствата и отслабването на Борис. За Византия България ще бъде много по-лесна мишена, ако е разединена. Алзек мрази хана още от времето, когато е бил наместник на Дръстър. И, което е много важно - ненавижда и християните. Организирал е последните големи гонения срещу тях. Членувал е в тайната организация „Отмъстителите на Тангра“, избивали християни и техните свещеници. Съвсем лесно е било за него да използва старите си връзки и да започне отново.

- Това са глупости! - изсъска Алзек и понечи да скочи на крака, но Дукум го спря. - Не само аз съм против християните! Бях разследван за случилото се в Дръстър и се установи, че заповедта на хана не е дошла навреме. Бях наказан и изтърпях наказанието. Глобата ме разори! Няма да оставя някакъв писар да ми отправя нелепи обвинения!

- Мълчи! - заповяда Дукум. - И остави Климент да говори! Ако си виновен, ще отговаряш наравно с всички останали! Никой в тази стая не се ползва с привилегии, независимо какъв ранг има!

Стиснал силно юмруци, почервенял от гняв, Алзек се облегна назад.

- И така - продължи Климент, - Алзек бе намерен много близо до черквата, в която изгоря Керк. Боилът бе открит с меч и факла в ръка. Какво е правил там? Каза, че е изчезнал да се разхлади през нощта и някой го ударил по главата. Това едва ли е вярно. Никога не съм виждал аристократ да се разхожда сам, камо ли нощем. Едва ли човек като него би извършвал убийствата лично. Имал ли бе помощници Алзек? Разбрах и друго: началникът на Южната порта Картак и приятелят му от нощната стража Грод са били членове на „Отмъстителите“. Грод бе намерил друг от убитите свещеници - Павел. И отново го бе намерил сам, въпреки че е трябвало да бъде с някого от войниците си. Картак е напуснал своя пост в нощта, когато е бил убит Закарий. Не помни кръчмата, в която е бил. Приятелите, с които се е срещнал, много удобно са напуснали Плиска на другия ден. Тримата се познавали от членството в „Отмъстителите на Тангра“. Били са близо до мястото на престъплението. Не знаех само какъв мотив имат да убиват проповедниците. Тогава открих нещо друго. Убитите имаха връзка помежду си. Познавали са се в миналото. Всеки един от тях бе дошъл от Дръстър. Там Алзек е бил наместник на хана! Там е ръководил последните големи гонения на християни.

- Защо ми е да избивам християни тук, в Плиска?! Този човек не знае какво говори! - Алзек се бе изпънал на стола, видимо пребледнял. Картак и Грод гледаха писаря като в транс, устите им се затваряха и отваряха, без да могат да кажат нищо, кокалчетата на пръстите им бяха побелели от силата, с която стискаха облегалките.

- Алзек мрази християните. Не обича хана, защото го е наказал за извършеното в Дръстър с глоба, а тя, както сам ни каза, го е разорила. Познава членовете на „Отмъстителите“ и може много лесно да ги организира под своя команда. Алзек вижда в Плиска изплъзналите му се навремето в Дръстър свещеници. Не може да устои. Хем ще ги избие, хем ще си върне на хана. Свързва се с Картак и Грод и убийствата започват. Причакват първите двама свещеници, без никой да обърне внимание. Картак отива до черквата на Закарий, намираща се близо до Южната порта, и скрит под маската на дявол, го съсича с меча си. Грод убива Павел, като го пресреща на излизане от двореца. Заедно причакват Керк, завързват го и Алзек запалва черквата. Няколко от жертвите са пронизани със стрели. Началникът на нощната стража е изкусен стрелец с лък. Убедих се в това с очите си. Последният свещеник, Никифор, който бе затворен в кулата на двореца, бе убит след майсторски изстрел с лък. Едва ли някой друг освен Грод може да направи нещо подобно.

Внезапно Грод скочи и преди някой да успее да реагира, се хвърли към великия боил.

- Не съм аз! Не съм аз! - повтаряше неистово той, опитвайки се да хване ръката на Дукум. - Не съм убивал тези хора. Кажете им! Не съм аз! Трябва да ми повярвате!

- Тях ли обвиняваш, Клименте? - попита кавханът, като отблъсна военния. Леденият му глас прокънтя из помещението. - Обвиняваш ли Алзек, Картак и Грод?

- Няма никакво доказателство за предположенията си! Само голи приказки! - обади се неуверено Алзек.

- Не обвинявам никого - отговори тихо Климент. -Засега. Казвам ви как се подреждаха мислите ми. И какви изводи си правя. Вие сте ханският съд.

- Върни се на мястото си, Грод! - заповяда Дукум. - Следващия път, в който се намесиш, без да бъдеш поканен, виновен или не, ще бъдеш жестоко наказан.

Кълнейки се, че е невинен, началникът на нощната стража се върна обратно и седна на стола си. Седящият до него Картак гледаше встрани.

- От друга страна, смути ме фактът, че кавханът Дукум също е бил член на „Отмъстителите на Тангра“. Нещо, което не бе споделил с мен. Защо?

- Какво?! - викна Дукум и скочи на крака. - Внимавай какви ги дрънкаш, Клименте!

- Никой в тази стая не се ползва с привилегии, независимо какъв пост заема - припомни му ехидно Алзек и развеселено погледна писаря.

- И така, Дукум не ми каза, че е бил член на „Отмъстителите“. Защо? - повтори въпроса Климент. - Той би могъл да извлече много от убийствата и създалата се обстановка. Би могъл да свали хана под претекст, че настройва християните срещу българите и заплашва държавата. За него би било още по-лесно да организира Картак и Грод.

- Аз ти възложих разследването! Аз ти дадох пръстена си! Защо ми е притрябвало да го правя? - лицето на Дукум бе потъмняло от гняв.

- Именно! За да можете да ме контролирате. Мен, неопитния писар. Това е чудесно обяснение на странния факт, че за толкова важно разследване избрахте мен, а не някой по-опитен. Да не говорим за респекта, който изпитвам. С мен нямаше да имате проблеми! Щяхте да знаете докъде съм стигнал, да ме контролирате и да ме насочвате както пожелаете!

- Ако това са твърденията ти, Клименте, значи си глупак! - Дукум бе възвърнал своето спокойствие.

- Установих и още нещо - продължи невъзмутимо писарят. - Заедно с „Отмъстителите на Тангра“ е съществувала друга организация, християнска, която й противодействала. Казвала се е „Невинните“, а седящият тук Заул е бил неин член и един от ръководителите й.

Славянинът мрачно кимна.

- Това беше самозащита. Водеше се война и ние трябваше да се предпазим.

- „Невинните“ не винаги са били толкова невинни -продължи писарят, - те също са убивали, отначало като защита, след това по своя преценка. Странното в случая е, че Заул също е дошъл от Дръстър. Всичко започва там. С последните кланета. Заул ми разказа, че преди тях няколко християнски свещеници са били арестувани и измъчвани в подземията на двореца. След това Алзек и хората му ударили и знаели точно къде и кого да търсят. Били избити мнозина. След появата на Бранко и усмиряването на града арестуваните свещеници се заклели, че не са предали никого. Заклели се с най-тежки клетви, че са невинни. Повярвали им. Или поне така им било казано. Но след това същите свещеници са избити в Плиска. Не е ли странно това съвпадение, Зауле? Може би все пак не сте им повярвали. Или по-късно сте открили нещо, което ги уличава?

Славянинът тежко поклати глава.

- И аз си мислех за същото. Когато ми каза, че Дяволът е по петите им и ги избива, се замислих дали не е някой от нашите. Някой, който не им е повярвал. Съвпадението бе прекалено голямо, за да е случайност. След това размислих и се отказах от тази идея. Наистина, ние ги подозирахме, но само заради това не бихме убили. Вярно е - отнасяхме се по-хладно с тях и ги избягвахме, но те си намериха други последователи. Не бихме ги убили. Освен ако е някой луд.

- Не е луд. Престъпленията са прекалено внимателно планирани, за да са родени от болен мозък. Можеше да е Алзек или Картак и Грод, също и Заул, дори кавханът Дукум. Но имаше някои притеснителни несъответствия. До запалената черква, където намериха Алзек, точно преди да припадна, видях фигура с маска на дявол. Това не бе Алзек. Маскираният беше много по-висок и широкоплещест от него. Човекът, който подготвя труповете в Подземния дом, ми каза, че убийствата са извършени от висок и силен мъж. Боилът не е такъв. При първите две убийства Картак и Грод са били в гарнизоните си. Проверих и го установих със сигурност. Заул трудно би разбрал, че свещениците са дошли в Плиска. Скоростта, с която бяха извършени последните убийства, ме наведе на мисълта, че те са извършени от някой, който разполага със съвсем точна информация за набелязаните жертви. Той е знаел дори кога Павел ще дойде в двореца, за да го причака на връщане. Тънех в пълно неведение и догадки, не знаех по кой път да поема.

- Ами съвпаденията - Дукум нервно се надигна от стола си. - Сам каза, че не може да има толкова много съвпадения.

- Съвпаденията, да. Картак, Грод и Алзек наистина са извършвали престъпления, но не убийства. Реколтата е лоша през последната година. Цената на зърното, както ме уведоми дори собственият ми ханджия, се е вдигнала главоломно. В същото време на пазара периодично се появява зърно на по-ниски цени. Смилян, който управлява складовете, ми каза, че няколко от тях са били обрани. Това са правели Картак, Грод и Алзек. Обирали са ханските складове, за да забогатеят. Схемата им е действала перфектно. Алзек е имал нужда от пари, защото глобата, платена за извършеното в Дръстър, го е разорила. Картак и Грод са нямали нищо против да участват, още повече под закрилата на толкова високопоставена личност. Познавали са го от времето на „Отмъстителите“ и са му имали пълно доверие. Алзек им е осигурявал информацията и ги е прикривал. В къщата на боила има няколко скъпи предмета, появили се, както разбрах, напоследък. Трябва да видите какъв меч има! Всички те са били купени с парите от откраднатото зърно. За Грод, натоварен със задачата да пази зърнените складове, не е представлявало никакъв проблем да ги изпразни малко по малко заедно с приятеля си и още няколко посветени войници. След това са препродавали стоката на спекуланти на зърно. Самият аз замалко се разминах с един от тях при срещата им в „Златната грива“.

- Срещнахме се случайно! - Картак се обаждаше за първи път. - Казах ти вече - срещнахме стар приятел, когото не бяхме виждали отдавна.

- Така е! Просто пийнахме и си поприказвахме - подкрепи го и Грод.

- Тогава защо старият ви приятел внезапно се е сдобил с петдесетина чувала зърно, които е продал с добра печалба на пазара? Няма смисъл да отричате! Войниците на Бранко го издириха - чигатът учудено погледна писаря иззад стола на великия боил, но не каза нищо. - Вашият едър рус приятел с белег на бузата си каза всичко. Но дори и да не го бяха намерили, чувалите, които видях в караулните на Южната порта, са достатъчно доказателство. Станали сте достатъчно нагли и самонадеяни. Решили сте, че никой няма да ви заподозре, и не сте си направили труда да изхвърлите ханските чували. Те са още там - в караулното. Знакът на Борис ясно се вижда на тях!

- Ти си идиот! - извика Грод и скочи на крака, забравил предупреждението на Дукум. - Трябваше да ги изгориш!

- Мълчи, глупако! - ревна насреща му Картак. - Няма никакви чували! Не виждаш ли, че писарят ни подвежда!

- Няма чували, така ли? - объркано попита Грод, обръщайки се към Климент.

- Разбира се, че има! Бяха нахвърляни в един от ъглите заедно с други боклуци. Вероятно Картак е смятал да ги изгори, но е отлагал заради жегата. Можеш да ми вярваш, Грод! Не лъжа. Още преди няколко дни взех един от тях. Играта ви свърши! По-добре признай и моли за милост!

Грод гледаше като обезумял.

- Те ме накараха! Заплашиха ме, че ако не участвам, ще ме убият. Трябваше им човек при складовете. Всичко е точно така, както казва писарят. Алзек ни намери. Познавахме се от времето на „Отмъстителите“. Беше разорен и озлобен. Непрекъснато ругаеше хана и боилите, дори се заканваше да ги избие...

- Жалки измислици! - извика Алзек.

- Аз не исках да участвам, но Картак ме убеди. Боилът ни плащаше добре. Аз само отварях складовете и се грижех наоколо да няма никой от нощната стража. Нямаше пострадали.

- Не знам какво говори този човек, но нямам нищо общо с това! - Алзек също бе станал и пискливият му глас се извиси в каменното помещение.

- Тишина! - Дукум също се бе изправил. - Тишина! -кавханът трябваше да изчака, преди всички да млъкнат. -Кажи ми, Картак, прав ли е писарят? Много добре знаеш какво те очаква за кражба от хана. Ще бъдеш бичуван, душен, давен, след което тялото ти ще бъде разкъсано на четири. Или ще те побият на кол. Признай и ти обещавам бърза смърт. На теб и на приятеля ти. Ти си войник и не заслужаваш да умреш като крадец. Кажи истината! Прав ли е писарят?

- Прав е! - Картак гледаше пода, няколко жили се издуваха на врата му. - Непрекъснато имах чувството, че съм забравил нещо. Проклетите чували! Трябваше да ги изгоря веднага - военният вдигна поглед и огледа помещението. -Надявам се да удържиш на думата си, кавхане!

Дукум кимна.

- Това са лъжи! Лъжи! Лъжи! - Алзек бе възвърнал спокойствието си. - Как смеят двама войници да ме обвиняват мен, боила, участник във върховния съвет и бивш хански наместник?! Това, което казват, е лъжа! Моята дума срещу тяхната!

- Това ще решим по-късно! - намеси се за първи път един от двамата седящи до Дукум и тежкият му глас изпълни стаята. - Нека първо разберем дали на съвестта ти не тежат и други престъпления! Слушамете, писарю.

Климент, който по време на скандала беше седнал, стана отново. Изпитваше задоволство, че е успял да разобличи Алзек, Картак и Грод. Не се притесняваше от дребната лъжа за заловения прекупвач на зърно, която бе използвал. На съвестта на тримата тежаха множество ненаказани престъпления.

- Повечето неща бяха казани - продължи той. - Избитите свещеници са свързани помежду си с нещо, станало в Дръстър. Най-вероятно с разпитите преди последните гонения. Убиецът ги е познавал. Имал е мотив да им отмъсти. Начинът, по който ги е избил, показва, че ги е мразел много. Знаел е за „Отмъстителите“ или е бил свързан по някакъв начин с тях. Това обяснява маската, която е носил. Но кой е бил той? - Климент изгледа един по един насядалите. - Всеки можеше да е свързан с престъпленията. Накъдето и да погледнех, виждах възможности и варианти. След като разбрах, че убитите са свързани помежду си, се опитах да ги издиря. Надявах се някой от тях да ми каже къде да търся извършителя. Нямах успех. Убиецът ме изпревари. Керк беше изгорен в черквата си. Игнатий - застрелян, докато се опитва да избяга от Плиска. Никифор - улучен от стрела в кулата на крепостта. Никой от тях не успя да ми каже в коя посока да търся. И все пак един успя.

- Това е невъзможно! Мъртвите не говорят! - Смилян изрази мнението на останалите.

- Напротив! Говорят! След смъртта на Никифор в кулата разбрах кой е убиецът. После открих и мотивите му.

- Не съм аз! Признах за кражбата на зърното, но не съм убивал никого! Не само аз съм добър стрелец с лък - проплака отново Грод. - Има и други.

- Не съм казвал, че Никифор е бил убит с лък! - Климент огледа изумените физиономии на присъстващите.

- Дълго мислих какво се е случило в кулата. Опитвах да си представя момента на убийството. Но не можех. Нещо не беше наред. И накрая ми просветна. Осени ме озарение. Невъзможно е човек в стаята на върха на кулата да бъде улучен с лък отвън! Прозорецът е много нависоко. От него се вижда само небето. Няма място, от което да е пусната стрелата. Дори някой, който се цели напосоки, случайно да уцели прозореца, ще забие стрелата си в тавана.

- Тогава как... - попита Дукум.

- Много просто! Стрелата не е била изстреляна от лък. Убиецът я е държал в ръка, когато е пронизал с нея Никифор като с кинжал. В това няма нищо сложно, още повече че свещеникът е бил упоен и е спял. Убийството е извършил човек от двореца. Някой, който е посетил Никифор в килията му и го е убил! Някой, който го е мразел достатъчно, за да рискува да го премахне по този начин. Чигатът Бранко!

- Ти чуваш ли се какво говориш, Клименте! Мислех, че сме приятели! - военният бавно започна да пристъпва иззад столовете, стиснал дръжката на меча си.

- Бяхме, вярно е. Но вече не сме. Само ти си влизал онзи ден при Никифор. Само ти си можел да го пронижеш. Няма друг начин.

- И това ли са ти доказателствата? - засмя се Бранко. -Та ти нищо не разбираш от стрелба с лък.

- Но разбирам от физика и математика! Мога да изчисля траекторията, необходима на стрелата, за да мине през прозореца и убие Никифор! Това е невъзможно!

- И защо ми е да го правя? Та аз не го познавах - сърдито попита Бранко.

- Защото си го мразел! Мразел си Никифор и останалите свещеници от Дръстър. Мразел си ги с цялата сила на своето сърце, обвинявал си ги и си искал да ги видиш мъртви!

- Това са нелепости! Защо да мразя свещениците?

- Защото са убили майката ти!

Бранко пребледня и още по-силно стисна меча.

„Какво ли щеше да се случи, при положение че само той е въоръжен? - чудеше се писарят. - Всъщност нямаше значение. По-важното бе да се каже истината“.

- Убили са майката ти! - повтори Климент. - Жената, която ти си боготворял. Не помниш ли? Сам ми го каза на пазара на ковачите.

- Как така са я убили? Свещениците не убиват! - попита Дукум, местейки поглед между писаря и чигата.

- Майката на Бранко е била славянка и християнка. Живеела е в Дръстър. Загинала е при гоненията, организирани от Алзек. Но Бранко не е обвинявал боила за смъртта й. Бил се е погрижил майка му да бъде добре скрита в катакомбите. Но палачите са я намерили и там. И са я убили.

Свещениците наистина са проговорили. Не знам на какви мъчения са били подложени, но са казали всичко. Кой е християнин, кой къде се крие, всичко. Разпитите им са записани. Пазят се в архива в Дръстър. Открих ги в тамошната библиотека. Бранко е предвождал отрядите, пратени от Борис да усмирят Дръстър. Но е закъснял. Когато е пристигнал, майка му е била вече мъртва. Той се е справил с положението, спрял е гоненията, дори е освободил свещениците, които все още са били в подземията. Едва ли после е можел да си намери място, че го е направил. След което е разбрал истината. Свещениците предали майка му и останалите християни. За разлика от Заул, само подозиращ предателство, Бранко го е знаел със сигурност. Прочел е свитъците с разпитите и е разбрал всичко. Тогава решил да си отмъсти. Загубили доверие сред паството си, свещениците се преместили в Плиска. Така сами попаднали в лапите на врага си. За Бранко е било детска игра да се сдобие с една от маските на „Отмъстителите“ още в Дръстър и с нея да плаши жертвите си. Кой бе проверявал стражата на Южната порта в нощта, когато близо до нея бе убит Закарий? Бранко! Кой дойде невероятно бързо да помага за гасенето на пожара, в който изгоря Керк? Бранко! Кой е знаел, че Павел е в крепостта и го е причакал на връщане? Бранко! Кой единствен е можел да убие Никифор в кулата! Бранко! И го е направил. Дано сега - Климент се обърна към доскорошния си приятел. - Дано сега, когато всичките ти врагове са мъртви, най-после да намериш покой.

- Вярно ли е това? - Дукум изглеждаше поразен. - А аз ти се доверявах! Споделях с теб своите планове!

- Вярно ли? Що за глупости! Казах ви да не поверявате толкова важна задача на толкова неопитен човек. Както виждате - няма никакви доказателства! - Бранко бе измъкнал наполовина меча си и бавно отстъпваше назад към вратата.

- Доказателства? Казах вече - само ти си можел да убиеш Никифор! Няма как по друг начин да е било направено! Сигурен съм, че ако претърсят къщата ти, ще намерят и маската с козите рога. Искаш още доказателства? Ще ти ги дам!

Когато отивах за Дръстър, бях нападнат по пътя от засада. Някой уби двамата ми спътници, а аз се разминах по случайност със смъртта. Само аз, ти и Дукум знаехме кога и къде отивам. Но има и още! След като уби единия от войниците, които ме съпровождаха, със стрела, брат му те нападна, за да ми даде възможност да избягам. Ти си го посякъл. Но преди това той те е ранил. Видях кръв по меча му. Меч, който мога да представя като доказателство. Съблечи се, Бранко, и ми покажи, че греша. Покажи на всички, че нямаш рана по тялото.

- Разбира се, че нямам! - Бранко се облиза и извади меча от ножницата. - Нима ще повярвате на това нелепо бръщолевене? - той посочи Дукум и колегите му с острието.

- Прибери меча и покажи, че нямаш рани и всичко ще бъде наред! - каза Дукум.

- Нищо няма да показвам! Нищо! Ясно ли е! - чигатът бе стигнал до вратата, държейки стабилно меча пред себе си - Нищо не разбирате! Може да сте боили, но ви бива само да седите и да се правите на умни. Някой друг трябва свърши истинската работа. Някой трябва да въздаде справедливост. Искате да ме съдите? Казвате, че съм предател? А какви са свещениците, издали собствените си последователи? А?! - кресна Бранко. - Какви са те? Не са ли предатели, сто пъти заслужаващи да умрат!

- Щяхме да ги съдим! Всеки от тях щеше да си получи заслуженото - отговори тихо Дукум и понечи да стане.

- Стой си на мястото, старче! - викна Бранко. - Всички си стойте на местата! Щели сте да ги накажете, така ли? И как щяхте да ги накажете? Да ги изселите от Плиска? Да ги пратите в изгнание? Да ги глобите, както глобихте това чудовище Алзек? Трябваше да те ударя по-силно там до черквата. Мислех, че съм ти светил маслото, но главата ти излезе по-здрава, отколкото трябва! Заради тях умряха толкова невинни! Убиха майка ми! Заслужаваха смърт!

- Не и по този начин! - извика Климент и се хвърли към убиеца.

С умение, придобито по време на стотиците сблъсъци, в които бе участвал, Бранко се извъртя, удари писаря с дръжката на меча по главата, отвори вратата на стаята и побягна.

В стаята настъпи хаос. Всички наскачаха от местата си, започнаха да крещят и да се блъскат. Видели своя шанс, Грод и Картак също хукнаха през вратата. Алзек се сви на стола, смеейки се истерично. Заул се втурна след бегълците. Дукум летеше като хала, крещейки команди на стражата, чуваше се дрънчене на стомана.

„Значи това е краят! Не е толкова лошо!“, помисли си писарят, преди мракът да го обгърне.

Епилог

Климент отвори очи и се огледа. Лявата страна на лицето, където го бе ударил Бранко, го болеше чак до челюстта. Мястото бе отекло, меко и болезнено на пипане. Писарят лежеше в голямо дървено легло, завит с бели пухкави чаршафи. Под главата му бяха подпъхнати няколко възглавници. Стаята бе просторна, през широките прозорци нахлуваше светлина, вятър леко подухваше пердетата.

На стола до голямата маса Климент видя грижливо сгънати дрехите си. До тях бяха положени двата му меча - този, който си купи от пазара с Бранко, и другия, взет от убития Кубер.

Някой внимателно бе изчистил ботушите му и ги бе подпрял до вратата. В ъгъла на стаята разпозна своя сандък, неизвестно как озовал се тук.

„Къде съм? - запита се писарят. - Това определено не е странноприемницата на Кладий“.

Пресегна се към масичката до леглото, взе една от медните чаши на нея, наля си вино, поизправи се и бавно отпи. Случилото се през последните дни внезапно нахлу в главата му.

Климент остави чашата, седна в леглото и извика. Искаше някой да дойде и да му каже къде се намира.

Наложи се да повика още малко, преди да му обърнат внимание. Вратата се отвори и в стаята влезе Дукум.

Климент веднага забеляза промяната. Кавханът бе усмихнат, ходеше по-изправен, от масивното му тяло се носеше старото усещане на сила и мощ.

- Казах да ме извикат веднага щом се събудиш, Клименте - обясни появата си той и енергично разтърси ръката на писаря.

- Къде съм? - попита Климент.

- В стаите в моето крило на двореца. Е, покоите ти не са кой знае колко големи, но за сметка на това са във Вътрешния град и са включени в канализацията.

- Как така покои?

- Ами така! Не е нормално личният ми писар да търка нара в някаква съмнителна странноприемница. Да, да - засмя се Дукум. - Вече си мой личен писар, с всички произлизащи от това облаги. Заплатата ти се повишава, ще се занимаваш само със задачи, които аз или ханът ти поставим. Може да не са непременно свързани с писане.

- Ханът ли?

- Да - примлясна Дукум. - Борис следеше отблизо разследването. Много е доволен от работата, която свърши. Така че почини си и се успокой. Всичко приключи.

- Какво се случи с Бранко и останалите?

- Картак и Грод се опитаха да избягат. Картак успя. Някак си открадна кон и се изплъзна в общата лудница. Грод бе с него, но докато минавали през вала на Външния град, го уцелили смъртоносно със стрела. Каква ирония, нали? Най-добрият стрелец с лък да умре по този начин. Но поне обещанието ми бе изпълнено - намери бързо смъртта си. Като войник в битка. В момента се извършва претърсване, но едва ли ще намерим Картак. Ако е имал поне малко акъл в главата, вече е минал Дунав и е я при куманите, я при печенегите, я някъде другаде. Те да му мислят. На Алзек му се размина. Продължава да твърди, че не знае нищо, а обратното няма как да се докаже. Но не бих залагал много на него в бъдеще.

- А Бранко?

- Да-а-а, Бранко - проточи великият боил. - Ти се оказа напълно прав. В къщата му беше намерена животинска маска с извити рога. Няма съмнение, че той е бил убиецът. Чудя се само дали щеше да спре, след като отмъсти за своята майка. Съмнявам се. Сигурно щеше да продължи да раздава правосъдие. Алзек може да ти е благодарен. Странно все пак - можеше да те убие, но предпочете да не го прави. Беше добър войник. Много добър.

- Беше? Значи е мъртъв?

- Мъртъв е! И слава Богу! Беше убит при изхода на двореца. Няколко стражи го набучиха с копията си. Не беше приятна гледка! Но пак леко се отърва. Ако го бяхме хванали жив, щеше да умира цяла седмица.

Дукум стана от леглото и плесна с ръце.

- Приеми и моите благодарности, Клименте! И прощавай, ако съм те обидил с нещо, не е било нарочно.

- Няма за какво да се извинявате - Климент свали пръстена със зеления камък и го подаде на Дукум. - Ето, повече няма да ми е необходим.

- Така е - каза весело кавханът и наниза украшението на пръста си. - Сега ще имаш собствени пръстени. Ставаш важна личност, Клименте!

Внезапно през прозореца долетя чаткането на бясно препускащ кон. Дукум и писарят се хвърлиха към прозореца. На площада пред двореца, едва сдържайки коня си, стоеше потънал в прах, пот и кръв войник.

- Загубихме войната със сърбите! - изкрещя той. - Армията е разбита. Престолонаследникът Расате и 12 боили са пленени!

- Проклятие! - изруга кавханът. - Това ще ми отвори много работа! Трябва да вървя, Клименте! - каза Дукум и напусна стаята.

Писарят се върна в леглото. Легна, избута завивките настрани и се загледа в тавана. Всичко бе свършило. Отпусна се, затвори очи и се заслуша в болката в гърдите си. Бе почнала да намалява.

Дали някога щеше да изчезне напълно?

Николай Пенчев

Главата на хана

(книга 2 от "Старобългарски загадки")

Пролог

Никифор Геник седеше мрачен в шатрата си.

Нощта изсветляваше, но той не можеше да заспи. Византийският император нервно въртеше в ръката си висока златна чаша, пълна с вино, и се вслушваше в шумовете, идващи отвън. Продължаваше да се надява, че най-после ще чуе тръбите на пристигащите от Константинопол подкрепления. Тръбите, които щяха да известят избавлението му.

Не чу нищо.

Никифор бе направил няколко непростими грешки и сега бе в капан. Пред него бяха проходите, запречени с високи дървени стени. Зад него бе българската армия, която го притискаше все по-отблизо. Още като бе финансов министър при императрица Ирина, Никифор обичаше да си прави добре сметките. Но този път те се бяха объркали.

Императорът потърка дебелия си корем и му се прииска никога да не се бе покръствал, а да си бе останал арабин, какъвто се роди. Но за това отдавна бе късно. Сега бе тук, заседнал пред проходите, а тръбите на подкреплението нямаше да се чуят никога.

Дълбоко в себе си Никифор знаеше, че е обречен.

„Дори да имахме криле, не бихме се спасили!“ - бе казал по-рано вечерта императорът на офицерите си и наистина го вярваше.

Никифор стана от кожения си походен стол, отпи от чашата, която продължаваше да стиска в ръка, и бавно се заразхожда из шатрата. Макар да бе лято, прониза го студ и императорът се заметна с дългата си мантия, поръбена с хермелин. Тънка струя мъгла влезе през платнищата на входа, завихри се около краката му за миг и се стопи във въздуха.

А всичко бе започнало толкова добре!

Никифор бе преминал тържествено през проходите, същите, където сега го чакаше гибелта му, бе разбил няколко български части и уверено бе поел към столицата Плиска.

Никой не му се противопостави. Крум бе избягал в планините след няколко сражения, оставяйки успокоението, че най-накрая проклетите българи са победени.

Никифор бе завладял Плиска без съпротива. Бе я ограбил, запалил и опитал да я разруши до основи. Бе раздал на войниците си намереното в избите вино и пирува заедно тях в столицата на врага си.

Тук допусна първата си грешка.

Бе се забавил непростимо дълго в Плиска. Вместо да тръгне незабавно обратно, подсигурявайки си пътя за отстъпление, той се бе оставил ласкателите му да го убедят, че е неуязвим, че българските войски са разбити и не съществуват, че е най-великият пълководец в историята и трябва да се отдаде на почивка след славната победа.

Лесно бе да им повярва.

Все пак бе първият, превзел столицата на врага.

Десет дни Никифор бе пирувал в шатрата си заедно с приближените си.

Десет дни, през които българите бяха събрали войските си, бяха се прегрупирали и бяха затворили проходите в планините с ровове и високи дървени огради.

Когато виното от избите на Плиска бе изпито, а времето изтече, Никифор най-после разбра какво се случва.

Но вече бе късно!

Императорът притеснено се озърна в шатрата си. Въпреки запалените мангали с благовонни билки по ъглите се струпваха тъмнина, мъгла и страх. Той размаха чашата си срещу тях.

„Проклет да е Крум!“ - помисли си Никифор и се загърна още по-плътно в наметалото си.

Въпреки забавянето императорът се надяваше, че все ще успее да се измъкне.

И допусна нова грешка. Надявайки се по този начин да заблуди преследвачите, раздели войските си на три.

Левия фланг повери на стратега Лъв, десния - на сина си Ставракий. Той тръгна по средата. Не че беше страхливец, но там бе най-сигурно.

Скоро отстъплението се превърна в бягство.

Дългите военни колони станаха лесна мишена за бързите български конници. Те се появяваха изведнъж, засипваха византийците с дъжд от стрели и изчезваха, преди да могат да им отговорят. Много достойни ромеи намериха смъртта си по този начин в полетата на Плиска.

Но най-лошото дойде, когато навлязоха в планините. Между високите дървета и отвесните скали ги чакаше само смърт!

Някъде избуха бухал.

Никифор се стресна и изпусна чашата на пода. Ръцете му трепереха. Червеното тесалийско вино, най-доброто, което можеше да се купи със златни монети, се разля и заискри по дебелите кожи като капки кръв.

Войниците на Лъв бяха изклани до един, докато се опитваха да преминат през една от преградите. Българите бяха изкопали от другата страна на високите над 5 метра дървени стени ровове и тези, които успееха да се прехвърлят, падаха върху дебелите заострени колове в тях.

Самият Лъв бе намерил смъртта си по този начин - пронизан на няколко места въпреки красивата броня, която носеше.

Българите се бяха разправили без капка жал с хванатите в капана византийци. Бяха ги изтребили безмилостно със стрели от близките възвишения. Малкото оцелели бяха избити в ръкопашен бой. Никой не беше оставен жив.

Ставракий се бе опитал да запали дървените прегради. Планът му бил, както разказа на Никифор един покрит с ужасни струпеи и рани войник, преди да издъхне, да събори оградите върху рова и да мине по тях.

Българите бяха подготвени и за това. Бяха хвърлили върху византийските войски мехове с ленено масло и скоро цялата войска на Ставракий се бе превърнала в огромна огнена топка.

Последното, което императорът чу за сина си, бе, че е тежко ранен, но по чудо е успял да избяга.

Никифор потръпваше от ужас, представяйки си, че и той може да умре по този начин - с разпран от някой дебел кол корем или в огъня.

Как само съжаляваше, че не бе приел мирните предложения на Крум! Българският владетел няколко пъти бе поискал да прекратят военните действия. Вместо да се вслуша в разума, императорът надменно бе отхвърлил молбите на варварина. И сега береше плодовете на необмисленото си поведение.

Никифор избърса с ръка студената пот от челото си и стана да си налее нова чаша вино. Може би то щеше да отпусне измъчената му душа и да му вдъхне кураж и надежда.

Може би все пак подкрепленията щяха да дойдат и да ги спасят.

Вдигаше красивия златен бокал към устните си, когато мощен боен вик разцепи тишината. Спокойната лятна нощ внезапно се изпълни с крясъци, дрънчене на оръжие, конски тропот и писъци.

Забравил дори да вземе меча си, Никифор като зашеметен излезе от шатрата си. Потърси телохранителите си, но те бяха изчезнали.

Тъмни сенки тичаха между палатките. Подсвирквания и непозната реч се носеха из въздуха, миришеше на кръв и желязо.

Нямаше никакво съмнение.

Най-накрая Крум беше нападнал.

Изпаднал в паника, забравил задълженията си на пълководец, Никифор затича между палатките. Трябваше да избяга колкото се може по-бързо, колкото се може по-далеч от това прокълнато място!

Мантията му се закачи за нещо, той се освободи от нея и продължи да тича. Спъваше се в труповете по земята, прескачаше молещи за помощ войници. Красивата му бяла туника се разкъса, позлатените му сандали се изцапаха с кал и кръв.

Задъхан, с излизащ на пресекулки дъх, императорът се огледа, чудейки се накъде да побегне.

„Господи, помогни ми да избягам! Ще ти запаля най-дебелата свещ с червени панделки в църквата „Света София“ - молеше се Никифор, побягвайки отново. - „Помогни ми, Господи! Помогни ми!“

Господ не му помогна.

От мрака изскочиха нечии сенки, нечии ръце се опитаха да го задържат.

Обладан от свръхестествен ужас, Никифор изкрещя, успя да се отскубне и затича още по-бързо към края на лагера. Зад него се понесоха викове и грохот на тичащи хора.

Императорът се обърна да види къде са преследвачите му, когато неочаквано усети силен удар. Дебела стрела с черни пера се бе забила в корема му.

Никифор изхриптя и падна на едно коляно на земята. Стисна стрелата с две ръце и се опита да я изтръгне. Пръстите му станаха лепкави от собствената му кръв, лицето му се изкриви от болка.

Виковете го настигнаха. Мъже с факли, кожени ризници, подковани ботуши и извадени мечове бързо го наобиколиха.

- Аз съм императорът! Не можете да ме убиете! - извика Никифор и се свлече на земята. - Не можете да ме убиете! - повтори тихо той, усещайки как кръвта му изтича.

Никой не му отговори. Сред внезапно настаналата тишина се чуха нечии приближаващи стъпки.

Никифор вдигна очи и позна врага си.

Огромен, облечен в желязна ризница и наметнат с цяла мечешка кожа, Крум се бе изправил над него с бойната си секира в ръка. Дългите му черни коси се вееха в нощта, звездите грееха ярко в небето над него, лицето му бе изпръскано с кръв.

- Аз съм императорът! Не можеш да ме убиеш! Ние сме избрани от боговете. - Никифор вдигна умолително ръце срещу страшния си преследвач.

Крум не отговори.

- Ще ти дам злато! Ще ти дам кожи и скъпоценности! - Никифор обгърна коленете на врага си. - Ще ти дам всичко, което поискаш!

- Искам главата ти! - извика Крум, вдигна брадвата си и я стовари върху поваления византийски император.

Главата на Никифор отхвръкна в тъмното, завъртя се няколко пъти във въздуха и падна на земята.

Крум бавно се приближи до нея, хвана я за косата и я вдигна високо към смълчаното се мнозинство.

Отвърна му мощен победен рев.

1

Писарят Климент изтри ръце в кожените си панталони. Обедното слънце напичаше черния му елек и го караше да се поти обилно. Бе забравил да си сложи шапка и докато внимателно оглеждаше наоколо, се чудеше дали няма да слънчаса.

Ставаше повече от час, откакто заедно с няколко стражници се бяха притаили около вратите на хана „Златната кокошка“.

Всъщност цялата сграда бе обградена. След като помощник-чигатът[1], когото дебнеха, се появеше и влезеше в стаята си, нямаше да има откъде да избяга.

Климент погледна към палещото слънце, което се бе издигнало високо в небето, и се опита да се отдръпне по-навътре в сянката на стрехата, под която се криеха.

Останалите войници измърмориха сърдито, но отстъпиха. Откакто бе станал багаин[2] и храненик на хана, положението му значително се бе променило.

Макар постът му да изглеждаше несъществен - главен писар в държава, където на почит бяха военните, той разполагаше с много власт. Частните разследвания бяха заменени с важни държавни задачи, някои от които с особена важност. След решаващата роля, която бе изиграл в разрешаването на мистериозните убийства в Сърбия и спасяването на първородния син на хана Расате, Борис бе гласувал пълно доверие на Климент. Бе го допуснал в най-близкото си обкръжение, искаше и ценеше съветите му.

Което не бе останало незабелязано. Мнозина боили[3], най-вече от Великия съвет, не харесваха новата му роля. Климент на няколко пъти бе виждал злобните им погледи и силно стиснатите им зъби, когато се наложеше да общуват с него.

Бързото му издигане, близостта му с хана и нежеланието да се съобразява с никого, когато водеше разследванията си, бяха трън в очите на мнозина. Писарят знаеше, че трябва да е много внимателен. Една погрешна стъпка и противниците му щяха безмилостно да се разправят с него.

Затова сега се печеше под обедното слънце и се молеше Аеций да се прибере по-скоро.

Когато преди половин година от една от оръжейниците бяха изчезнали няколко копия, никой не обърна внимание. Главният библиотекар Наум, който отговаряше и за инвентаризацията на складовете, бе уведомил Климент за несъответствието, но писарят сметна, че става дума за грешка в документите. Не за първи път някой по-невнимателен преписвач щеше да стане причина за объркване на сметките.

Месец по-късно се оказа, че има и други липси. Вземайки съвсем по малко, за да не бие на очи, някой крадеше шлемове, брони, мечове, лъкове и стрели. Всичко необходимо, за да се въоръжи малка армия. Или за да ги продава с добра печалба.

След дискретно разследване Климент с учудване бе установил, че оръжейниците не се пазят добре. Вероятно никой не предполагаше, че е възможно да се краде от ханското оръжие в столицата. Но се бе случило.

Не бе трудно да се открие кой е извършителят. Кражбите ставаха винаги в дежурствата на Аеций. Самият той бе започнал да си купува вещи, които не можеше да си позволи със заплатата на помощник-чигат. Последната му придобивка - меч с позлатени ножница и дръжка, прилягаше по-скоро на хана, отколкото на един от нисшите военни.

Търговецът, от когото Аеций бе купил оръжието, обясни на Климент, че клиентът му въобще не се е пазарил за цената, а платил от тежка, пълна със златни монети кесия.

- Развали ми цялото удоволствие от продажбата - намусено бе казал търговецът, след което бе се ухилил. - Но пък му взех добри пари! Дори ханът не би дал толкова.

Аеций се бе перчил с новия си меч, бе водил буйни компании по кръчмите, бе забавлявал момичетата по цели нощи.

Сега бе дошло време да си плати.

„Никой не може да краде от хана безнаказано! Камо ли оръжия“ - помисли си Климент и се намръщи.

Лошото бе, че Аеций бе син на Шун. Едър, набит и с остър поглед, Шун бе член на Великия съвет. Умен и подозрителен, той не криеше презрението си към писаря. Няколко пъти той и приятелите му се бяха опитвали да попречат на Климент в разследванията, вярвайки, че по този начин ще се изложи в очите на Борис и ще заеме полагащото му се място - сред другите презрени писари в библиотеката. Да арестува сина на великия боил, нямаше да е приятна задача.

- Трябва да сме много внимателни при ареста на Аеций - за кой ли път повтори Климент на стражниците. - Не искам никакви проблеми! Просто влизаме в стаята, казваме му, че е арестуван, връзваме го и го завеждаме в крепостта. Оттам нататък други ще се занимават с него.

- Страх те е от татенцето му, нали? - намигна му един от войниците. - И мен би ме било страх! Ако си мислиш, че като го заведем в подземията, Шун няма да те държи отговорен за ареста на синчето му, дълбоко се заблуждаваш. Надявам се нас да не ни закача. В крайна сметка ние изпълняваме само заповеди. Твоите! - обобщи войникът. Колегите му, мърморейки, закимаха с глави в знак на съгласие, а писарят се притесни още повече.

- Какво име само му е дал - Аеций - добави друг войник. -Правят се на много важни, а забравиха откъде са тръгнали. Не мога да разбера тази мода да кръщават децата си с гръцки имена. Ние българи ли сме или какво?

Писарят мислено се съгласи с казаното от войника. В последните няколко години Плиска и най-вече висшите кръгове на аристокрацията бяха залети от модата да дават на наследниците си гръцки или латински имена. Не един и двама Лъвове, Флавиевци, Агрипи и Романовци се разхождаха по Площада на победата под ръка с Антигони, Теодори и дори Клеопатри.

Климент въздъхна. Нямаше как културата на великата Византийска империя да не дава отражение върху порядките в по-малката и млада България.

- С модерно име или не, ще го тикнем в затвора, където му е мястото! Аман от недосегаеми крадци! - заяви първият войник. -Пък после писарят да мисли как ще се оправя с баща му!

Климент знаеше, че стражникът има право. Шун със сигурност щеше да го обвини, че е арестувал сина му, и доказателствата, с които писарят разполагаше, едва ли щяха да смекчат гнева му. От друга страна, ако излезеше победител от битката с него, останалите може би щяха да разберат, че да се закачат с главния писар, не е добра идея, и може би най-после щяха да го оставят на мира.

Климент разтриваше потния си врат и мислеше как точно да представи случая пред хана, когато се чу уговореният сигнал -вой на куче. Бездомните псета бяха често срещани в Плиска и на помощник-чигата звукът не би трябвало да направи впечатление.

Аеций се прибираше.

Той се зададе забързано по улицата, без да забележи скритите в сянката войници. Аеций бе младеж на около двайсет години, с късо подстригана кестенява коса и внимателно подрязана заострена брадичка. Високите красиви сандали, скъпата наметка и лъскавата ножница показваха, че е конте, което обича да е в центъра на вниманието и да привлича чуждите погледи.

„Такива не оказват много-много съпротива. Повече ги е страх да не си счупят някой нокът, отколкото да повалят противника“ помисли си злорадо Климент, който се почувства като прост селянин в протрития си черен елек.

Писарят изчака Аеций да влезе в хана и бавно тръгна след него. Имаше вероятност помощник-чигатът да остане да обядва в странноприемницата на първия етаж, но Климент се надяваше, че изискан младеж като него вече е хапнал на някое значително по-изискано място.

Писарят бавно закрачи през двора, придавайки отегчен израз на лицето си. Никога не бе срещал Аеций в двореца, но не искаше да рискува. Някой можеше да го е показал на помощник-чигата. Без да се ласкае, Климент знаеше, че бе станал доста популярен след историята в Сърбия. Все пак бе спасил престолонаследника и бе предотвратил войната.

„Кой друг може да се похвали с подобно нещо?“ - гордо си помисли той, изпъчи гърди и смело влезе в странноприемницата.

Собственикът стоеше зад тезгяха и сънено наблюдаваше малкото посетители. Аеций не беше сред тях. Предишния ден, представяйки се за евентуален наемател, Климент внимателно бе проучил обстановката. Стаята на помощник-чигата бе в дъното на коридора на втория етаж, прозорецът й гледаше към задния двор. За всеки случай писарят бе поставил хора и там.

Собственикът се оживи, като го видя, и чевръсто излезе иззад тезгяха. Изтри ръце в престилката си и попита с угоднически глас:

- Решихте ли? Ще наемете стаята, нали? По-добра и на такава ниска цена няма да намерите никъде другаде във Външния град. Още един човек се интересува от нея, но му казах, че съм я запазил за вас. Но ще трябва малка предплата. Пет златни монети като начало...

Климент махна с ръка и бавно тръгна към стълбите.

- Четири... Четири... - не се предаваше ханджията. - Е, добре, за вас ще направя отстъпка. Ще ви дам стаята за три златни монети, ако ми платите веднага! - мъжът явно бе решил, че може да направи добра сделка, и се вкопчи в рамото на Климент.

Писарят се обърна.

- Не искам стаята ти! - каза той. - Аз съм Климент, главният писар. Дошъл съм да арестувам един от наемателите ти. - Климент се усмихна вътрешно на слисаното изражение на кръчмаря. - Ако не искаш да арестувам и теб, стой тихо, не прави нищо и за в бъдеще недей да се опитваш да мамиш хората! Стаята, която ми предлагаш, едва ли струва и една златна монета!

Кимайки енергично с глава, съдържателят бавно заотстъпва. Настани се зад тезгяха си с пребледняло лице и усърдно започна да го чисти.

Климент леко се качи по стълбата на втория етаж, увери се, че няма никой, подаде се през един от прозорците на коридора и махна с ръка на войниците.

Скоро тежките им стъпки и груби ругатни отекнаха в помещението заедно с дрънченето на оръжие и брони.

„Дотук с тайното промъкване“ - с въздишка си помисли писарят, приближи до вратата на Аеций и потропа.

- Казах ти, че не искам от манджите ти, Итак! Вече съм обядвал, по-добре ги продай на някой отровител. Може да му свършат работа - чу се глас отвътре.

Климент изчака войниците да се съберат около него, почука отново и рязко отвори вратата.

- Този път прекали, кръчмарю! Казах ти... - Аеций се обърна и замръзна на място с отворена уста.

Климент бързо огледа помещението за възможни опасности. Стените бяха чисти, наскоро измазани с вар. Широко легло с копринено покривало заемаше едната част на стаята, в другата имаше висок шкаф за дрехи, маса с калаена кана и леген, няколко чаши. На куките по стените висяха скъпи дрехи, други бяха нахвърляни по столовете.

Гол до кръста, Аеций стоеше пред прозореца и държеше в ръце красивия си меч. Явно му се бе наслаждавал миг преди Климент и войниците да нахлуят в стаята.

Помощник-чигатът бързо си възвърна самообладанието.

- Кои сте вие?! С какво право нахлувате в стаята ми?! - лицето на Аеций се зачерви от обзелия го гняв. Мъжът стисна меча и красивата играчка се превърна в опасно оръжие.

- Аз съм Климент, главният писар! Тук съм, за да те арестувам! По-добре да го направим мирно и тихо! - представи се Климент.

- Главният писар, а? - насила се засмя помощник-чигатът, но лицето му пребледня. - Чувал съм за теб. Баща ми ми е разказвал. Знаеш кой е баща ми, нали?

- Знам! - отговори писарят. - Но това в момента няма значение! Дошли сме да те арестуваме! Странноприемницата е обградена, няма откъде да избягаш!

Въпреки това Аеций хвърли бърз поглед през прозореца. Видя застаналите под него войници и лицето му се сгърчи в злобна гримаса.

Мъжът стисна още по-здраво меча си и отстъпи към стената, подсигурявайки гърба си. Мускулите заиграха под кожата на младото му тяло. Климент помирително вдигна ръка.

- Няма смисъл да се съпротивляваш! Само ще утежниш положението си! Предай се и да приключваме без излишни разправии.

Помощник-чигатът трескаво се огледа на всички страни и облиза устни. Мускулите му се свиха на топка.

- Не прави глупости, Аеций! - предупреди го Климент и отстъпи към войниците зад себе си.

„Все пак ще ни нападне! Ще атакува всеки момент“ - помисли си писарят и прокле необуздания нрав на противника си.

С див крясък Аеций вдигна меча, но вместо да се хвърли към писаря и хората му, заби искрящото острие дълбоко в стомаха си.

Кръв опръска белите стени на стаята, докато помощник-чигатът бавно се свлече на пода.

Климент скочи напред, издърпа оръжието от раната и я притисна силно с ръце. Усети, че му се повдига.

- Защо направи това, Аеций? Защо? - попита той, търсейки потъмняващия поглед на мъжа под себе си.

- Няма да позволя баща ми и великият ни род да пострадат заради мен! Никога! - изсъска помощник-чигатът. Главата му се люшна настрани и застина.

Аеций беше мъртъв.

- Не трябваше да стане така! Бяхме дошли само да го арестуваме! - Климент огледа войниците, търсейки подкрепа.

Отвърнаха му безразлични погледи.

- Лошо ти се пише, писарю! - каза един от тях, докато си тръгваше заедно с останалите. - Не искам да съм на твое място, когато баща му разбере какво се е случило.

2

Заметнат с дълго червено наметало, мъжът, който наричаше себе си Неуязвимия, бавно вървеше през помещението. Дрехите му бяха изрисувани с древни руни, в средата на плаща му със злато бе избродиран символът IYI. В ръката си Неуязвимия държеше дълъг нож.

Пламъците на поставените на земята свещи потрепнаха, когато мъжът премина покрай тях, след което огънят се изви под неестествен ъгъл след него.

Бе пълнолуние.

До полунощ оставаха точно три часа.

Някъде зави куче, избуха бухал.

Всичко бе готово.

Вперил очи в олтара пред себе си, Неуязвимия вдигна ръце към ниския таван и започна бавно да припява с тих плътен глас. Мускулите му се стегнаха, избръснатата му до голо глава хвърляше странни отблясъци по стените.

Мъжът стигна до олтара и коленичи. Точно пред него, до изрязания от кост знак IYI, стояха две високи, обковани със сребро чаши. Едната бе празна, другата пълна с вино. Без да спира да припява, мъжът хвана ножа за острието с лявата си ръка. Дръпна рязко и от дланите му покапа кръв.

Неуязвимия положи прорязаната си ръка над чашата с вино и изчака седем капки да паднат в нея. Въпреки раната на дланта, не чувстваше никаква болка. Внимателно изтри дланта си с бяла ленена кърпа, по която кръвта остави тъмни следи, хвана здраво бокала с две ръце и го вдигна над главата си.

„Дай ми от силата си, Татко мой,

така както аз ти давам кръвта си!

Лай ми от орендата си, Татко мой,

напълни я отново в тази чаша!

Направи ме по-силен от врага ми!

Направи ме по-могъщ от неприятеля ми!

Направи ме непобедим!“

Неуязвимия рязко се повдигна на едно коляно, така че лицето му да застане точно пред олтара, и без да изпуска от очи символа срещу себе си, бавно изпи смесеното с кръв вино. Изправи се, затвори очи и почувства как орендата се приближава.

Неочакван порив раздвижи въздуха в подземното помещение, раздвижи пламъците на горящите свещи и премина през тялото на мъжа. Той се сгърчи за миг, пое дълбоко въздух и го изпусна от дробовете си с мощен вик, който отекна между стените.

Свещите угаснаха.

Силата се бе вляла в тялото на Неуязвимия.

Без да бърза, отлично ориентиращ се в пълната тъмнина, той намери огниво и прахан и запали малко, полюшващо се над олтара кандило. Изтри отново кръвта от ръката си и бавно се огледа.

Бе по-силен отвсякога! Достатъчно силен, за да може да доведе започнатото до успешен край.

Усмихвайки се на тъмнината около себе си, мъжът вдигна двете чаши от олтара и ги постави в плитка ниша в стената. Бавно и педантично започна да облича униформата на стражник от крепостта. Накрая нахлупи тежкия, обкован с метални пластини шлем и вдигна дългото копие.

Беше готов.

Макар орендата да се бе вляла във вените му, тепърва предстоеше да стане още по-силен.

Много, много по-силен!

Неуязвимия огледа отново помещението, кимна доволно и духна кандилото.

Всичко щеше да започне тази нощ!

* * *

Византийският пратеник в Плиска - логотетът[4] Атанасий, и помощникът му Григорас замислено гледаха двореца на хана.

- Чувствам, че сме съвсем близо до целта, господарю! - каза Григорас и облиза устни.

Атанасий кимна и бавно закрачи из широката, обзаведена с вкус стая. Две декоративни колони в делфийски стил подпираха заключената врата, красива мозайка, пресъздаваща бойна сцена, красеше едната стена, разкошни столове със зелени драперии и резбовани облегалки бяха поставени върху дебелия килим, в който бяха потънали краката на Григорас.

Атанасий обичаше лукса и удобствата, но нямаше нищо против да ги споделя с подчинените си. Стига да му бяха верни, да не искаха прекалено много и да му се подчиняваха безпрекословно.

Възпълен, висок и добродушен, византиецът бе заблуждавал мнозина с вида си. Макар да обичаше да се смее и шегува, да бе щедър и разточителен, под пухкавата маска на Атанасий се криеше лукав, хитър и умен човек, с твърд като скала характер. Малките му сини очи, разположени дълбоко на едрото му лице, бързо се стрелкаха напред-назад, без да пропускат нищо. Когато се наложеше, той можеше да действа по-бързо и енергично от мнозина не толкова дебели като него.

- Разбра ли ханът за похода на императора? понита Атанасий.

Григорас кимна с глава.

- Негово Величество е действал точно според плана. Оставил е българските съгледвачи да видят войската му, преди да се установи в лагера си в Маркели. Шпионите ни в двореца докладват, че преди около час Борис е разбрал за приближаващата армия!

- Как е реагирал?

Григорас се усмихна широко:

- Как може да е реагирал? Уплашил се е! Всеки би се уплашил, ако срещу него тръгне цялата византийска армия, предвождана лично от императора! Борис се е оттеглил в покоите си и е наредил никой да не го безпокои. Чудно как още не е пратил да ви извикат, господарю!

- Наистина чудно - замислено потри ръце Атанасий. Но ако сме изиграли картите си както трябва, няма да има нужда от мен. И сам знае какво да направи!

Византиецът бавно закрачи из стаята. Борис нямаше повече накъде да отстъпва. Бе водил няколко неуспешни войни, бе загубил част от подкрепата на старите български родове във Великия боилски съвет и голяма част от авторитета си. За капак последните две години се бяха случили сушави и гладът бе надвиснал като черен облак над всички. А празният стомах не е добър съветник.

Атанасий подробно бе описал на Фотий какво е положението. Наскоро избраният патриарх, който ръководеше и шпионската мрежа на императора, бе видял своя шанс. Ако натиснеха още малко хана, щяха да постигнат това, към което се стремяха от години - покръстването на българите!

Борис щеше да се съгласи с условието, което Михаил носеше на върха на копието си - вричането в Христос вместо война, която не можеше да спечели. Ханът не бе далеч от идеята да се покръсти. Макар и неумел пълководец, Борис бе превъзходен дипломат и прекрасно разбираше предимствата, които щеше да му даде прекланянето пред Исус. Нужна му бе просто още малко мотивация. Затова императорът бе тръгнал към проходите начело на войската си.

Атанасий се усмихна. Дълго бяха затягали примката около българския владетел и най-накрая бе дошъл моментът да смажат досадните българи! След като Борис се покръстеше, в страната щеше да започне гражданска война. Логотетът бе сигурен в това и щеше да помогне още, ако има нужда.

Боилските родове нямаше да допуснат слабия в очите им хан да ги лиши от Бога на предците им. Славяните, повечето от които бяха християни, щяха да се вдигнат в защита на Борис. След което за армиите на Константинопол нямаше да е трудно да се справят с противниците си.

„Разделяй и владей!“ беше стара тактика, която винаги работеше успешно.

Добър план бе това! Хитър и добър.

Дано само в Константинопол не забравят кой бе в основата му, когато започнат да раздават наградите за успеха.

Атанасий се усмихна отново. Нямаше да ги остави да го забравят!

Но преди това трябваше да се справят с пророчеството.

* * *

Миникът[5]  Вардан бутна вратата на кръчмата и излезе. За миг улицата се изпълни със светлина и гълчава, след това всичко утихна.

Тътрейки бавно сакатия си крак, Вардан потърси някое от по-тъмните места. Беше пил прекалено много вино и мехурът му се бе издул до пръсване.

Миникът обичаше да си пийва още от времето, когато със стария хан Пресиян бяха превзели Охрид.

„Славни времена бяха!“ - помисли си облекчаващият се Вардан, докато гледаше звездите над себе си.

Миникът се бе отличил в боя. Пръв се бе прехвърлил през стените на крепостта, увличайки останалите след себе си за последната, решителна атака. Вардан се бе бил храбро и мъжки. Накрая лично бе съсякъл стратега на крепостта Флавий Тракиеца, за което получи похвала и златен ритон от хана. След това бяха оплячкосали града, както си му е редът, и пили цяла нощ сред пожарите на запалената крепост.

„Добре си поживяхме!“ - пиянски се ухили в нощта Вардан, докато завързваше кожените връзки на панталона си.

Славата му на майстор на меча се бе увеличила стократно след победата в Охрид. Посеченият от него Флавий Тракиеца минаваше за един от най-добрите фехтовачи в империята. А Вардан го бе победил!

Като награда Пресиян го направи свой храненик и учител на сина си Борис.

За нещастие на миника на връщане към Плиска той и отрядът му попаднаха на засада. Вардан бе ранен лошо в крака, окуця и трябваше да напусне войската. Въпреки това Пресиян не се бе отказал от услугите му. Още няколко години бившият военен бе учил сина му да върти меча, преди окончателно да се пропие и ръцете му да почнат да треперят прекалено, за да може да държи оръжието както трябва.

Въпреки това, след като стана хан, Борис не забрави да се погрижи за стария си учител. Отпусна му пенсия, която стигаше за храна и вино, което да си поръчва по кръчмите, докато разказва старите си бойни подвизи.

Миникът премлясна отново, изтри с ръкава носа си и тръгна обратно към кръчмата. Бе близо до вратата, когато усети нечие друго присъствие в уличката.

Вардан не се смути. Бе свикнал да става обект на всякакви нападатели и друга паплач, която, подведена от хромия му крак, мислеше, че ще е лесна плячка. Макар и остарял, макар и пиян, Вардан си оставаше един от най-добрите майстори на меча в Плиска и всички нощни разбойници, които се бяха изпречвали на пътя му, горчиво съжаляваха, че са го срещнали.

- Кой е там?! - извика миникът, олюля се и посегна да извади меча си. - Не се крий в сенките! Ако си истински мъж, излез и покажи лицето си!

Висока тъмна фигура изплува от тъмнината и прегради пътя на миника. Напрягайки очите си в оскъдната светлина, Вардан различи фигурата на стражник.

- Откога патрулите почнаха да стряскат порядъчните хора?! -войнствено попита той, но не получи отговор. - И откога са почнали да се разхождат сами по улиците? Мислех, че вие, нехранимайковци, ходите винаги по двама!

Непознатият не отговори. Вместо това приклекна и издаде дълъг смразяващ писък, който разцепи нощта.

Стреснат, Вардан отстъпи крачка назад. Мечът в ръката му внезапно натежа. По гърба му мина ледена тръпка. Въпреки че бе разгарът на лятото, отнякъде повя студ и обгърна бившия военен. Светлината избледня, мракът се сгъсти, шумовете от кръчмата и улицата изчезнаха.

- Кой си ти? Какво искаш? - пелтечейки, попита Вардан, изпитвайки за първи път от много време насам истински страх. Аз съм миникът Вардан! Най-добрият фехтовач в Плиска! Внимавай с кого си имаш работа! - опита се да сплаши врага си той, докато, разколебан, отстъпваше към близката стена.

Непознатият се изправи и без да обръща внимание на думите му, бавно тръгна напред. Колкото и да се взираше в тъмното, Вардан не можеше да види лицето на мъжа пред себе си. Чертите му се размиваха в сгъстилия се мрак, правейки движенията му незабележими.

- Каквото и да си ти, човек или демон, няма да се дам без бой! - извика Вардан и усети как гласът му разваля част от магията. Звездите отново проблеснаха за миг, но след това тъмнината ги скри отново.

Миникът зае бойна стойка, обърна се настрани, така че по-здравото му ухо да е към нападателя, и бавно пристъпи към него.

Бе решил да атакува пръв - прийом, който често се оказваше изключително успешен и бе обръщал мнозина в бягство. Може би щеше да помогне и сега.

Въпреки това дълбоко в себе си Вардан знаеше, че непознатият няма да избяга. Знаеше, че обгърнатият в сенки мъж го превъзхожда и дори и най-изкусните му финтове няма да помогнат. Знаеше, че този път няма да победи. Че часовете му са преброени.

Миникът стисна здраво ръкохватката с две ръце, вдигна високо острието като в най-добрите си години и с вик се хвърли в мрака.

Не бе направил и крачка, когато в гърдите му се заби дълго тежко копие.

Вардан политна назад, падна на земята, мечът му се търколи встрани. Миг преди да умре, очите му се отвориха широко и той отново видя звездите над себе си. Между тях съсеченият в Охрид Флавий Тракиеца му махаше с ръка.

Убиецът леко се приближи и приклекна до жертвата си. Извади копието от гърдите на миника и го подпря внимателно на близката стена. Огледа се предпазливо, преди да изтегли остър дълъг меч. Без да се колебае и секунда, го стовари върху врата на мъртвеца.

- Това беше третият! - изхриптя гласът на убиеца в мрака. - Остават още четирима!

3

Климент нервно крачеше по коридорите на двореца. Не обръщаше внимание на украсените с мозайки стени, нито на красивите подове с цветни керамични плочки. Около него притичваха слуги, военни с пълно снаряжение влизаха и излизаха през вратите на залите. Боили, багаини и чигати с изпънати лица се събираха на групички по ъглите и шушукаха, обсъждайки последните новини.

Из Вътрешния град[6] се бе понесъл слухът, че византийският император Михаил Ронгове е нахлул в българските земи и бързо напредва към проходите начело на огромна армия. Никой не знаеше какво смята да предприеме Борис и къде въобще е ханът.

Мрачните лица на всички, които срещна по пътя си, пораждаха у Климент убеждението, че слухът в крайна сметка ще се окаже верен. Въпреки че имаше подписан мирен договор между България и Византия, в миналото имаше достатъчно случаи, когато той бе нарушаван без причина и предизвестие. Ронгове бе млад император, който искаше да докаже качествата си. Явно за сметка на северните си съседи.

Климент преглътна притеснено и закрачи още по-бързо. Дългите коридори, извитите стълбища и преходни зали вече не го затрудняваха както в началото. Писарят се чувстваше като у дома си в двореца, макар да не бе далеч времето, когато живееше под наем близо до Западната стена на Външния град и гледаше двореца само отдалеч.

Писарят изкачи последните стъпала почти тичешком, кимна на двамата войници, пазещи пред вратата, и влетя в покоите на великия боил, кавхана[7] Дукум. Климент му дължеше издигането си, за което щеше да му бъде вечно благодарен.

Именно Дукум бе възлюжил преди две години на писаря да разследва хвърлилите целия град в ужас убийства на християнски свещеници. Климент се бе справил блестящо, разкривайки убиеца и показвайки, че и за в бъдеще може да му се има доверие. Оттогава между него и по-възрастния кавхан се бе зародило приятелство, основаващо се на взаимно уважение и почит.

Дукум се бе надвесил над голяма карта на Балканския полуостров. Кавханът вдигна за миг очи, за да види кой влиза, махна с ръка на Климент и му посочи с дълго пауново перо един от проходите, отбелязани на картата.

- Ронгове се надява да мине през Ришкия проход до два дни. Само чудо би могло да го спре! - направо, без никакво въведение каза кавханът.

- Значи е вярно? Византийците ни нападат? - попита Климент.

- Вярно е! - Дукум захвърли перото на масата. - Събрали са най-добрите си войски и напредват насам. Чудно как никой от съгледвачите ни не докладва навреме за подготовката им. А и проклетите араби са се успокоили на изток и сега императорът може да съсредоточи повече войски тук.

Климент седна на стола с отворена уста. Ако казаното от Дукум бе истина, това можеше да се окаже краят на българската държава. Никога досега Византия не бе нападала с цялата си мощ. Поне половината й войска винаги бе заета с арабите, които напираха по източните граници на империята.

Ако византийците бяха обединили войските си и идваха към Плиска, това вещаеше катастрофа. Още повече че българската армия бе разпръсната и отслабена след последните неуспешни кампании. Борис бе водил четири войни с далеч по-слаби противници и бе загубил и четирите. Едва ли щеше да успее да се справи с империята.

По гърба на Климент се стече студена пот. Ако нещата не бъдат овладени бързо, смърт чакаше хана и всичките му приближени. В това число и писаря му.

Усетил мрачното настроение на Климент, Дукум седна на един стол срещу него и се вторачи в лицето му.

- Няма какво да те лъжа, положението е много лошо! - каза кавханът. - Не ни стига слабата реколта, а сега и това. Трябва ни чудо, за да се спасим!

- Не можем да си позволим война! Ще ни избият! - простена писарят.

- Не можем! - съгласи се Дукум и отново стана.

- Какво ще правим?

Кавханът дълго гледа през прозореца, преди да отговори.

- Както ти казах, необходимо ни е чудо. И Борис отиде да го сътвори!

- Отиде да го сътвори ли? - премигна Климент. - Как така?

- Много просто! Веднага щом разбра, че византийците са тръгнали насам, ханът се метна на коня и с малък отряд отиде да пресрещне Ронгове!

- Ще се предаде ли? Ще избяга във Византия ли? - попита уплашено Климент. Не за първи път български владетел, чийто трон се клати, щеше да търси спасение в Константинопол. Ако Борис избягаше, положението на Климент щеше да стане много опасно.

- Не знам какво смята да прави! - сърдито отговори Дукум. - Но не спомена нищо за предаване. Предполагам, че ще се опита да води преговори. Досега те никога не са му изневерявали. Това, което ме притеснява повече - натърти Дукум, - е организирането на похода. Макар и със закъснение, шпионите ни в Константинопол докладваха, че Фотий е бил този, който е накарал императора да тръгне на бой. Патриархът със сигурност иска нещо от тази война. Дано на Борис не му се налага да се разправя с тази подла пепелянка!

Фотий!

Името отекна в главата на Климент и го накара да се изпоти отново. От всички възможни врагове на света Фотий бе най-страшният!

Блестящ логик, философ и учен, Фотий бе преподавал в Магнаурската школа, където никой не можеше да се сравни с ерудицията и ума му. Учени от цял свят бяха идвали да спорят с него само за да си тръгнат посрамени и с наведени глави.

Климент си спомняше добре силния мъж с дълга посребрена коса и брада. Помнеше пронизващия поглед на очите му, от който не можеше да се скрие нищо, помнеше желязната му воля и твърдия характер, от които толкова се бе възхищавал. Ако някой можеше да превърне войната в математическо уравнение и след това да намери решението му, това бе Фотий!

И сега този човек се изправяше срещу тях!

- Няма какво да се притесняваш, Клименте - Дукум познаваше писаря и настроенията му по-добре от всеки друг. - Няма спор: Фотий е опасен противник, но и той е човек като теб и мен. А щом е човек, значи прави грешки! И има слабости. От което трябва да се възползваме. Както и от факта, че не навсякъде го обичат особено. Няма от какво да се притесняваме. Ако действаме бавно и внимателно, имаме шанс да го победим.

Фотий наистина имаше могъщи противници. Папата в Рим не можеше да го понася и го беше анатемосал заради дръзкия му език и най-вече заради начина, по който стана патриарх.

Въпреки сериозността на положението Климент се усмихна при спомена. Макар да се страхуваше от Фотий като противник, не можеше да не уважава дързостта и смелостта, с която действаше бившият пръв философ на Магнаурската школа, който внезапно се бе издигнал до най-висшите селения на светата православна църква.

Предшественикът му, старецът Игнатий, не се бе оказал на висотата на римския папа Николай I в спора коя църква е по-истинска и младият Михаил бързо го бе свалил от престола. Това бе поне официалната версия. Истината бе, че Игнатий се бе сдушил с майката на императора Теодора, която управляваше вместо сина си. За да отхвърли волята на майка си, Михаил бе почнал да отстранява от двора един по един поддръжниците й. Игнатий бе от първите, усетили истинската сила на императора. След това 19-годишният Михаил бързо назначи на поста доскорошния си любим учител от Магнаурската школа, най-изтъкнатия философ и учен на Византия - Фотий. Верен на императора, прочут по целия свят, умен, начетен и кален в битките, философът бе прекрасен избор.

За беда Фотий не беше духовник. Патриарх можеше да бъде само човек, преминал всички степени на църквата. Такъв беше канонът. И никой не можеше да го промени.

Дори и императорът.

Точно когато Михаил бе изпаднал в отчаяние, а майка му доволно потриваше ръце, очаквайки завръщането на Игнатий обратно на патриаршеския престол, Фотий й доказа, че неслучайно е най-изтъкнатият мислител в империята. За една нощ той направи това, което никой друг не бе правил преди него и никой друг нямаше да направи и по-късно.

В късния следобед на един съботен ден Фотий бе отрязал дългите си коси и бе станал послушник. Час след това бе посветен в монах, след още час в отец, след това в преподобие, после всепреподобие, високопреподобие, преосвещенство, високопреосвещенство.

И когато в неделя сутринта Константинопол се събуди от радостния звън на камбаните, от църквата „Света София“, възкръснал като Христос от мъртвите, излезе Негово Светейшество Фотий, новият патриарх на Византия.

Мнозина възроптаха срещу хитрия начин, по който за една нощ бившият философ се бе преобразил във висш духовник. Но канонът бе спазен.

Ядът на папата в Рим стигна дотам, че отказа да признае избора и анатемоса Фотий. Действието бе нечувано по своята строгост и последствия за горката душа на новия византийски патриарх. Но бившият философ доказа, че не може да бъде лесно уплашен. На свой ред той също анатемоса Николай I, след което въобще спря да се занимава с него и декретите, които папата в безсилен гняв издаваше срещу него и православната му църква.

И сега този борбен мъж бе обърнал погледа си към България.

- Какво иска той? - попита Климент.

Дукум вдигна рамене.

- Нямам представа! Предполагам, че скоро ще узнаем. Императорът е като восък в ръцете му и това е най-лошото. С Михаил бихме могли да се справим, но с Фотий... Човек винаги трябва да има едно на ум с него. Няма да е лесно. Той отдавна не се задоволява само с висшия си сан. В ръцете му е съсредоточена много повече власт, отколкото можеш да си представиш. Фотий управлява и шпионите на империята. Последните слухове твърдяха, че дори е привлякъл на своя страна „Архангелите на Михаил“.

„Архангелите на Михаил“, или просто „Архангелите“, както накратко ги наричаха, бе таен орден, учреден от монаси, противници на иконоборството. През годините се бяха превърнали в крайни фанатици, татуираха телата си с църковни символи и не пропускаха да убиват всеки от враговете си, стига да имаха възможност. Промъкваха се като сенки, преминаваха през врати, стени и охрана, нищо не можеше да ги спре, щом набележеха определена цел.

Не един и двама висши духовници бяха станали жертви на дългите им ножове, а веднъж дори бяха успели да се вмъкнат в покоите на император Лъв, който за късмет бе излязъл оттам минута преди това.

Климент изстена. Организирани от човек като Фотий, „Архангелите“ можеха да се превърнат в ужасяваща заплаха.

- Клименте, успокой се! Каквото има да става, ще става! Същият си като приятеля си Наум. Цяла сутрин ме преследва, за да ми съобщи, че някой бил претърсвал библиотеката. Без да вземе нещо. Все едно си нямам друга работа, че да пазя старите му папируси - махна с ръка Дукум. - Забрави и за Фотий. С него тепърва ще се занимаваме и аз, и ти. И с него, и с шпионите му. Вече съм наредил да следят по-внимателно византийския логотет, пратеник Атанасий. Не ми харесват някои от хората, с които се среща този човек. Но както вече казах, да оставим това на бъдещето. Сега имаме да решаваме конкретни проблеми. Искам да знам как така Аеций е мъртъв? Баща му Шун е побеснял. Обвини те пред хана, че си виновен за смъртта на сина му. Ще трябва да се явиш пред Великия съвет да дадеш обяснения. Какво всъщност се случи?

Климент подреди мислите си. Очакваше нещо подобно, но явяването пред съвета не беше добър знак. Там нямаше да има кой да го защити и ако противниците му вземеха мнозинство при гласуването накрая, виновен или не, щяха да го държат отговорен за смъртта на Аеций. Което значеше само едно - смърт!

- Никой не би могъл да предотврати това, което стана -започна писарят. - Бях взел всички възможни мерки. Нито сме предизвиквали, нито сме провокирали Аеций. Честно казано, като знаех какво конте е, мислех, че ще го заловим без проблеми. Влязохме в стаята му, казах, че идваме да го арестуваме. Той държеше меч. Насочи го към нас, но никой не го е нападал. След това си разпори корема. Нямам представа защо го направи. Опитах се да му помогна, но раната беше смъртоносна.

- Виновен ли е?

- Без никакво съмнение! В стаята му намерихме няколко кесии със златни монети, които няма откъде да е взел. Заплатата му е много по-малка. В един от сандъците имаше складирани мечове - предполагам, че са последните, изчезнали от склада. Заловихме и съучастниците му, както и посредниците, чрез които са продавали оръжията. Те признаха, че Аеций ги е изнасял от складовете по малко всеки път, когато е бил на пост. Предполагал е, че никой няма да забележи, защото всеки път е вземал по малко и от различно място. Част от оръжията е продавал чрез посредници, други е складирал. Още не съм открил къде, но скоро и това ще стане. Виновен е, няма съмнение!

Дукум кимна.

- Това е добре! В съвета все още са останали няколко човека, които имат достатъчно здрав разум да поставят истината и добруването на държавата над собствените си пристрастия. Интересува ме друго - на кого Аеций е продавал оръжията и защо. И е каква цел е складирал останалите.

- И аз се питах същото - съгласи се Климент. - Някои от информаторите ни казват, че оръжията са били купувани от боили от Външния и Вътрешния град. Други са изнасяни извън града. Къде? Още не знам.

Дукум не отговори. Дълбоки бръчки прорязаха челото на кавхана.

- Това, което ми казваш, е обезпокоително. Защо им е на боилите тайно да купуват оръжие? Освен ако...

- Освен ако не готвят бунт! - довърши мисълта му Климент.

- Аз ще се заема с това! - лицето на Дукум изведнъж се оживи. - Ако има предатели, ще ги намеря и тогава тежко им и горко. Малко са ни бедите тази година - суша, глад, скакалци, византийците тропат на вратите ни, та да трябва да се занимаваме и с бунтове.

- Ами аз? - попита Климент. - Мога да помогна.

- Не се и съмнявам. Но за теб има друга задача. Борис се разпореди, преди да тръгне. Тази нощ е бил убит миникът Вардан. Беше един от най-добрите майстори на меча в Плиска. Обучавал е хана като малък, беше храненик на Пресиян. Посегателството над него е посегателство над Борис. Някой е пробол Вардан с копие в гърдите, след което му е отрязал главата. Ти трябва да разбереш кой е убиецът.

- Отрязал му е главата ли? Но защо?

Дукум сви рамене.

- Нямам представа. Както нямам представа и защо е издълбал с нож на гърдите му знака IYI.

4

Климент спа лошо.

Докато излизаше от покоите на кавхана и се прибираше в собствената си къща, не можеше да се отърве от чувството, че го следят. На няколко пъти рязко спира и се обръща, но не видя нищо друго освен бързащите да се приберат по домовете си хора и лятната мараня, виеща се в мрака.

Въпреки това чувството остана.

Писарят до късно се въртя в кревата си, вслушваше се в звуците на нощта, няколко пъти става, за да провери вратата и прозорците, но не откри нищо нередно.

„Трябва да наема някаква прислуга!“ - за пореден път се зарече той малко преди да заспи.

Откакто Борис го бе провъзгласил за главен писар, багаин и свой храненик, Климент се бе преместил в малка къща близо до Северната врата на Вътрешния град. В началото се бе заел да обзавежда голите, наскоро боядисани стаи, но след това работата му в двореца го погълна. Неотворени денкове, чували и сандъци така и си стояха непипнати, където ги бе оставил.

Писарят бе сложил легло и маса в една от стаите, която му служеше за кабинет, кухня и спалня едновременно, и така бе решил въпроса с обзавеждането.

Сутринта също не потръгна добре.

Не намери нищо за ядене освен стара бучка сирене и гърне вкиснат кумис, чиято миризма го накара да сбърчи нос. На всичко отгоре се бе и успал, което означаваше, че ще трябва да хапне някъде накрак.

„Наистина ми трябва някой, който да се грижи за къщата!“ намусено си каза Климент, докато се обличаше припряно. Накрая нахлузи тънкия си кожен елек, затъкна под него дълга кама и забързано излезе.

Продавачите вече бяха нахлули във Вътрешния град, предлагайки всевъзможни неща. Фурми от Персия, дрехи от Дамаск, саби и мечове чак от Испания, прясна риба, хляб, кумис, маслини и парчета прясно изпечено месо с подправки бяха само част от стоките им.

Писарят реши да не закусва, преди да види трупа на убития. Гледката едва ли щеше да е приятна и предпочиташе да е на гладен стомах.

Бързо стигна до каменната морга, където бе трупът на миника. Макар че в помещението бяха запалени ароматни билки, въздухът бе изпълнен с мирис на разлагаща се плът.

Избелялото платно, с което бе покрито тялото, с нищо не подсказваше, че трупът е на един от най-добрите майстори на меча. Климент предпазливо повдигна покривалото, едва сдържайки дъха си. Там, където копието бе пронизало сърцето, зееше грозна, черна дупка. Главата бе отрязана с един удар. Обезобразеното тяло на Вардан не бе приятна гледка.

„Убиецът е знаел какво прави. Оръжията му също са били добри“ - установи Климент, оглеждайки раните.

Точно в средата на гърдите убиецът бе прорязал в кожата знака IYI. Посинялата кожа и съсирената кръв ясно показваха къде е минало острието.

Въпреки нежеланието си писарят внимателно огледа тялото от всички страни. Не забеляза нищо необикновено, освен стара рана на десния крак. Който и да бе убиецът, не бе оставил никакви следи.

Писарят излезе от дома на смъртта с облекчение. Макар в разследванията си да се бе сблъсквал с много трупове, все още не можеше да преодолее ужаса си от смъртта.

„Някой трябва ужасно да е мразел Вардан, за да го подреди по този начин“ - каза си писарят, докато се смесваше с тълпата.

Най-накрая си купи две прясно изпечени питки, намазани с масло и пълни със сирене, кимна на стражите на Северната врата и бързо тръгна по улиците на Външния град.

Макар учител по фехтовка и храненик на Пресиян, убитият Вардан бе живял извън красивите червени стени, ограждащи двореца в сърцето на Плиска. Климент нямаше представа къде да търси информация за миника, но бързо се ориентира. Без усилия намери „Пълната чаша“, пред която Вардан бе срещнал смъртта си.

Собственикът - дебел, висок славянин, с широко лице и дълги мустаци, се оказа повече от приказлив. Той усърдно уведоми Климент, че миникът минавал поне веднъж седмично през заведението му да изпие делвичка или две вино и да си побъбри с приятели.

- Всички го знаехме! - каза кръчмарят, докато бършеше ръцете си в мръсна кожена престилка. - Вардан обичаше да обикаля кръчмите в тази част на града и да си пийва. Понякога закъсняваше с плащането и разказваше до втръсване едни и същи истории, но иначе беше разбран човек.

- Създавал ли е неприятности?

- Никога! Когато се напиеше, ни надуваше главите как бил посякъл Флавий Тракиеца при превземането на Охрид, но това беше най-лошото, което правеше. Случваше се да се заседи по до късно и синът му идваше да го прибере. Вардан беше хром с единия крак и понякога се налагаше да му се помага.

- Синът му ли? - попита Климент. - Къде мога да го намеря?

Кръчмарят подробно му обясни и скоро писарят крачеше по една от главните улици. Тук бе много по-оживено и на няколко пъти му се налага да изчаква, докато натоварени с бъчви колички, конници и военни отряди преминаваха покрай него. Истинският живот кипеше във Външния град, където никой не се притесняваше да излага на показ стоката или уменията си независимо какви бяха те.

Дори на площада за екзекуции бе пълно с хора. Просяци с патерици и прокъсани плащаници обикаляха около вързаните за стълбове, изтърпяващи наказание престъпници, тропаха с дървените си паници и просеха милостиня от минувачите. Хамали, майстори и занаятчии се събираха на малки групички, предлагайки труда си и хвалейки уменията си. Едри, въоръжени наемници с вид на закоравели престъпници, каквито най-вероятно и бяха, си търсеха господари. Търговци на пиво, натоварили отворените си бъчви в колички, предлагаха бира с черпаци. Жени, застанали по ъглите, обсъждаха последните клюки, докато търговци на зеленчуци и месо ги подканяха да си купят от стоката им.

Земята бе напукана и суха, около краката се образуваха облачета прах, между краката на минувачите тичаха деца и бездомни кучета. Климент с облекчение въздъхна, завивайки по една от страничните улички, където имаше значително по-малко хора.

На два пъти помоли да го упътят, преди да стигне до малката, измазана до половината къща на миника Вардан. За негово учудване пред нея се бе насъбрала развълнувана тълпа.

Няколко души бяха наобиколили висок, млад мъж, размахваха срещу него свити в юмруци ръце и крещяха един през друг. Група зяпачи и съседи радостно подканяха спорещите да разрешат проблемите си с бой.

- Това ли е къщата на миника Вардан? - високо извика Климент и се приближи.

Стреснати, каращите се млъкнаха и един по един го измериха с поглед. Набит мъж на средна възраст със загоряло лице и черна брада заговори от името на всички.

- Това е къщата на Вардан. Или поне беше! Ти кой си, че питаш?!

- Не можете да вземете къщата на баща ми просто така! - твърдо заяви младият мъж в средата и разправията започна с нова сила.

- Тишина! - извика писарят. - Или трябва да извикам стражниците да ви умирят?! Аз съм главният писар! Тук съм по нареждане на хана да разследвам смъртта на миника Вардан. Обяснете ми какво става!

Мъжете отново замълчаха и обърнаха към него намръщените си лица. Намесата на Климент им бе неприятна, но нямаше как да не се съобразят с него и поста му.

- Аз съм Испех - представи се мъжът с черната брада. Търговец съм. Останалите също. Вардан вземаше стоки от нас на вересия. Дължи ни пари! Разбрахме, че е мъртъв, и си искаме парите! Никой не може да ни обвини за това! Давали сме му стока, която той не е платил. Сега е мъртъв и дългът се наследява от сина му Корсис. - Търговецът посочи с ръка младия мъж и в очите му проблесна лукаво пламъче. - Щом сте главният писар, лесно ще можете да отсъдите. Законът е в наша полза! Корсис трябва да ни плати!

- Но аз нямам никакви пари! - защити се синът на миника.

- Това не ни интересува! Ще вземем къщата и всичко останало, за да си покрием разходите - развикаха се Испех и останалите.

- Тихо! - Писарят вдигна високо ръка. - Ако сте давали заеми, стоки и вещи на убития, синът му ще изплати дълга му! Но не днес! Вие нямате ли бащи? Нямате ли хора, които да са ви скъпи? Оставете Корсис да погребе спокойно Вардан. След това търсете парите си!

- Ще избяга! - провикна се някой.

- Ще продаде всичко, което има, докато чакаме! - обади се друг.

- Няма да го направи обеща писарят. - Заедно ще запечатаме къщата. След три дни ще се срещнете отново и тогава ще предявите исканията си. Ти - обърна се писарят към Корсис. - Вземи това, което ти е необходимо. След това ще запечатаме вратата.

Младежът сви рамене, влезе в къщата под недоволното мърморене на останалите. Насъбралата се тълпа, разбрала, че нищо интересно няма да се случи, бързо се разпръсна. Някои от съседите се прибраха по къщите си, останалите продължиха по улицата.

Корсис излезе, нарамил малък вързоп. На кръста му висеше непретенциозен, но отлично поддържан меч, в колана бяха втъкнати кама и кинжал.

Климент извади от кесията си дълга пергаментна ивица, залепи я на вратата и постави знака си върху нея. Останалите също поставиха печатите си или отпечатъци от палците си. След това се разотидоха, клатейки глави недоволно.

- След три дни! - сърдито напомни Испех, преди да си тръгне.

Климент и Корсис останаха сами на внезапно опустялата улица. Писарят се вгледа в младия мъж и се опита да си представи какво ли е в душата на този младеж, току-що загубил баща си, оставил му в наследство само дълговете си.

- Ще кажа на стражниците да наминават от време на време -каза писарят. - Слуховете се разнасят бързо, не искам някой мародер да ограби имуществото ви.

Корсис вдигна рамене и въздъхна.

- И бездруго няма кой знае какво за вземане. Баща ми разпродаде всичко, наскоро заложи дори оръжията си. Вероятно щеше да направи така и с моите - младежът нежно погали меча си. - Няма да мога да задържа къщата. Татко наистина натрупа много дългове. Не се сърдя на Испех и останалите. Те са в правото си да търсят своето. Но ме налетяха така неочаквано...

- На много хора ли дължеше пари баща ти?

- Повечето ги видяхте. Малки суми, за храна и най-вече за пиене. Сигурно има и други неуредени сметки по кръчмите. Пиеше и поръчваше на вересия, но накрая винаги успяваше да си върне заемите.

- Откъде вземаше пари?

- Баща ми е един от най-добрите майстори на меча в Плиска. Искам да кажа беше - очите на Корсис се замъглиха и той ги изтри с ръка. - Не беше от най-добрите бащи, но не беше и от лошите. Ще ми липсва!

Климент се доближи до младежа и постави ръка на рамото му.

- Знаеш ли кой го е убил?

Корсис поклати глава.

- Мисля за това непрекъснато. Не мога да го проумея! Защо някой ще иска да го убива? Нямаше никакви врагове. Беше кротък човек. Дори когато се напиеше, не се заяждаше с хората. Просто не мога да проумея...

- Някой трябва много да го е мразил, за да му отреже главата. Ами изрязаният знак на гърдите? Говори ли ти нещо?

- Това е символът на Тангра. Всеки го знае. Но нямам представа защо някой би искал да бележи баща ми с него. Татко не беше особено религиозен. Понякога палеше благовония в някой от храмовете и молеше шаманите да баят над хромия му крак, но нищо повече.

- С уроци ли си изкарваше парите?

Синът на миника кимна.

- Напоследък му ставаше все по-трудно да си намери ученици. Остаря, а и кракът му се влошаваше. Добре, че хан Борис му бе отпуснал малка пенсия, за да може все някак да свързваме двата края.

- Бил е войник. Може би някой оттогава му има зъб?

- Едва ли - младежът избърса отново очите си и по бузите му останаха черни следи. - Бил се е със стария хан, с Пресиян. Отличил се е в битката при превземането на Охрид. Посякъл е стратега на крепостта - Флавий Тракиеца! Много обичаше да се хвали с тази своя победа! - В гласа на Корсис прозвуча гордост.

- Да посечеш вражеския предводител, със сигурност е велико постижение! Малцина са имали тази чест - съгласи се Климент.

- Не е само това! Флавий Тракиеца се е славил като ненадминат майстор на меча. Един от най-добрите в цялата империя. Издигнал се е до стратег именно за тези си умения. Побеждавал е при всичките си предишни двубои! Баща ми го е предизвикал, двамата са се били и татко го е победил! Непрекъснато ми повтаряше с какъв финт точно го бил увлякъл, преди да контраатакува. Макар напоследък всеки път да променяше историята. - Гласът на младежа помръкна.

- Баща ти наистина е имал с какво да се гордее! Ти също! - опита се да вдъхне кураж на младежа Климент.

Корис махна с ръка.

- Раната така и не се оправи. Кракът му ставаше все по-трудноподвижен с напредването на възрастта. Пиеше, за да спре болката.

Климент кимна.

- И не е имал никакви врагове? Нито предишни, нито по-нови?

- Поне аз не знам. Но щеше да ми каже. Баща ми не беше от хората, които таят нещата в себе си. Ако имаше неприятности с някого, отиваше да се разберат като мъже. Най-често споровете завършваха в близката кръчма - младежът се усмихна криво.

- Имаш ли къде да отидеш? Роднини или някой друг?

Синът на убития поклати глава.

- Вече съм кръгъл сирак. Имам един чичо в Достиника, но се съмнявам, че го е грижа за мен. Честно казано, всичко се случи прекалено бързо. Нямам представа какво ще правя. Сигурно ще се настаня в някоя кръчма, докато не ме изхвърлят или не си намеря работа. Мен също ме бива с меча! Баща ми ме обучи добре. Понякога дори казваше, че съм по-добър от него. Все ще намеря нещо.

- Най-вероятно ще намериш само неприятности - въздъхна писарят. - Ако искаш, можеш да останеш за няколко дни при мен, докато се уредиш. И бездруго имам празна стая. Хем няма да съм сам. А в свободното време може и да ми покажеш някой номер е меча.

- Наистина ли!? - Очите на Корсис блеснаха. - Ще ви служа вярно и почтено...

- Стига, стига - прекъсна го Климент. - Иди и ме изчакай до Северната врата, имам още малко работа тук. Тамошният началник - чигатът Винех, ми е приятел. Кажи му, че аз те пращам.

След като се увери, че младежът е разбрал точно къде да отиде и да чака, двамата се разделиха. Писарят пообиколи още малко из съседните улици. Разпита по кръчмите, говори с търговците, дори спря някои от преминаващите стражници.

Всички бяха категорични - убитият Вардан бил добър човек, който обичал да си пийва и да се хвали.

Колкото и да разпитва, Климент не можа да намери някой, който да му каже лоша дума за убития, освен търговците, които се притесняваха какво ще стане с дадените на вересия стоки.

Отдавна минаваше обяд, когато, капнал от умора, писарят влезе в първата изпречила му се кръчма, седна на една от масите и си поръча чаша бира. Трябваше да събере мислите си.

Никой не би имал основателна причина да убие Вардан. Камо ли така варварски да му реже главата. Климент не разбираше защо е било необходимо това. Или ставаше дума за много силна омраза, или за луд. Последното не му хареса. Дукум едва ли щеше да остане доволен, ако му докладваше подобно нещо. Кавханът имаше предостатъчно грижи, за да може да се занимава и с умопомрачен убиец, режещ главите на хората.

Писарят въздъхна. Това беше задача, която сам трябваше да разреши. И все пак? Дали нямаше някакво логично обяснение за случилото се?

Вардан не беше ограбен, което изключваше да е станал жертва на случайно нападение. Не се е забъркал в любовна история, нямаше пари, към които някой да се стреми. Вероятността някой от наследниците на убития от него Флавий Тракиеца да го е убил за отмъщение се струваше невероятна на писаря. За други неприятели на Вардан писарят не можеше да се сети.

Какво оставаше тогава?

И защо убиецът бе взел главата му?

Дали е искал да скрие нещо по нея? Нещо, което би помогнало за разкриването му? Но какво?

Имаше и друга вероятност. Вардан може да е убил някой друг, да го е преоблякъл в дрехите си и да е избягал. Това обясняваше липсата на главата.

Дали бе възможно?

Трябваше да попита Корсис как е разбрал, че трупът е на баща му. Но за какво Вардан би прилагал толкова сложен план? За да се скрие от кредиторите си?

Писарят тръсна глава.

Ако искаше да не си плаща сметките, миникът просто трябваше да напусне Плиска. Нямаше нужда да оставя след себе си обезглавени трупове.

Пък и синът му сигурно не би пропуснал сакатия му крак. Климент сам го бе видял сутринта на каменната маса.

Нечие неочаквано побутване изтръгна писаря от размислите му. До него бе застанал кръчмарят, който с изкривено лице разтърсваше рамото му.

- Затваряме! Затваряме, уважаеми! - не спираше да повтаря той и по слепоочията му се стече капка пот. - Моля, тръгвайте си. Може да не плащате за бирата.

Климент стана, хвърли две медни монети на масата и се огледа. Отнесен в мислите си, не бе забелязал, че е останал сам в кръчмата. Припряна прислужница с пребледняло лице затваряше дървените капаци на прозорците, двама от слугите бяха седнали на една от пейките, нервно стискайки в ръцете си копие и меч.

- Какво става? - попита Климент.

- Нищо! Днес решихме да затворим по-рано - отговори съдържателят и го заблъска към вратата.

Смутен, Климент объркано излезе. Зад себе си чу превъртането на ключа на вратата и падането на дебелите резета.

Писарят забърза по улиците, чудейки се какво се е случило. Докато бе губил деня си в безсмислени разпити, бе станало нещо, докарало града до паника.

По улиците тичаха жени, повлекли малките си деца за ръце. Доскорошните тълпи се бяха стопили, магазините и кръчмите затваряха, залоствайки вратите и прозорците си. Търговците бяха изчезнали, дори просяците се бяха скрили някъде. Съмнителни типове, в които писарят безпогрешно разпозна уличните разбойници, притичваха напред-назад, надушили бърза плячка. Войници от охраната на града се щураха, чудейки се къде първо да отидат.

„Какво става, по дяволите?! Да не би византийците да са стигнали до Плиска?“ - помисли си писарят и дъхът му се накъса.

Климент попита няколко от преминаващите стражници какво е положението, но те грубо го отблъснаха, крещейки му да се прибира, и продължиха без повече обяснения. Решен да разбере какво става, писарят тръгна с бърза крачка към Северната врата.

Не срещна почти никого. Напечените улици бяха празни, само тук-там се мяркаха случайни минувачи, които бързо притичваха през улицата, ругаейки на глас.

Скоро Климент видя страховито надвесените високи кули на Северната врата. Портите бяха притворени, около тях бе разпръснат целият гарнизон в пълно бойно снаряжение, сякаш очакваше всеки момент някой да нападне. Чигатът Винех припряно обикаляше подчинените си.

Той вдигна глава, видя писаря и го повика по име. Скоро двамата бяха в караулното, безупречно чисто и подредено. В единия от ъглите имаше малък олтар на Тангра със запалени пред него благовония. Близо до него, седнал на дълга дървена пейка, Корсис чертаеше фигурки с върха на меча си по пода. Той скочи и махна с ръка на писаря, като го видя, но Климент му направи знак да го изчака. Двамата с Винех седнаха на една от пейките.

- Радвам се, че си приютил младежа - каза Климент. -Знаех, че мога да разчитам на теб.

Винех мрачно кимна.

- Разбрах, че са убили баща му. Жалко! Беше добър боец и добър човек.

- Исках да те питам за него. Чудех се дали не си чувал за някой, който да мрази Вардан?

Винех се размърда неспокойно и припряно погледна към вратата.

- Не. Познавах миника. Служихме навремето заедно. Преди да го ранят. Идваше от време на време да пийнем по чаша-две и да си поговорим за отминалите времена. Всички го обичаха! Беше досаден понякога, но хората не се убиват за такива неща.

- Ами някой от наследниците на Флавий Тракиеца? Този, когото е посякъл в Охрид? Може някой от тях да го е издирил...

- Абсурд! Историята е много стара, а и Флавий нямаше семейство. Не харесваше жените, ако разбираш какво имам предвид.

Климент кимна.

- Значи никой?

Чигатът само сви рамене.

Двамата постояха мълчаливо известно време. Климент гледаше замислено играещия с меча си Корсис. Винех нервно разтриваше бедрата си.

- Защо е тази паника? Всички се крият, плъзнали са крадци, улиците са пълни с войници. Да не би византийците да наближават Плиска? - попита накрая писарят.

- Не! - отговори му чигатът и очите му просветнаха. - Византийците са далеч. Друго е. Чу се, че тази нощ Борис се е покръстил!

5

Атанасий се пресегна през масата и чукна чашата си в тази на Григорас. Току-що бяха получили съобщение за случилото се миналата нощ.

Борис бе отишъл във византийския лагер, бе помолил за мир и се бе покръстил. Всичко вървеше точно според плана.

Атанасий се усмихна.

Малко оставаше да завърши великото си начинание. Начинание, което щеше да остави името му в историята.

Щеше да се издигне още повече! Можеше да стане велик логотет, а защо не и кесар - втората по сила титла след тази на императора. Можеше дори да поставят статуята му на площада пред църквата „Света София“. А след това? Нищо не се знаеше. Император Атанасий...

Не звучеше никак лошо!

Щеше да направи всичко, за да успее.

Всичко!

Атанасий сладко премлясна с език и се откъсна от мечтите си. Предстоеше му да свърши още много работа. Надвеси се над поставената на масата карта и попита:

- Колко от местата проверихте?

- Всички, отбелязани в червено! Не намерихме нищо! -Григорас показа оградените по картата точки. - Останаха още няколко, но не тая особено големи надежди. Започнахме с тези, които изглеждаха най-обещаващи.

- И няма никакви податки къде да продължим търсенето?

- Никакви!

Атанасий удари с юмрук по масата. Това бе единствената му реакция на неуспеха, след което комбинативният му ум заработи с пълна сила.

- Кога идват „Архангелите“? - попита той.

Григорас преглътна, преди да отговори.

- Очаквам ги всеки момент - гласът на помощника се напрегна. - Трябваше ли да ги викаме тук, господарю?

- Не виждам друг начин! Ако искаме да довършим това, което сме започнали, ще имаме нужда от помощта им. Ще ги включим в търсенето. А и не можем да пренебрегнем Фотий. Той така или иначе знае какво става.

- Но те са фанатици и убийци! А патриархът е по-опасен и от пепелянка! - не се стърпя Григорас.

- Тогава се радвай, че са на наша страна! - сряза го Атанасий.

- А ако разберат за манастира и иконите... - не довърши Григорас и думите му увиснаха във въздуха.

- Не виждам откъде могат да научат. Всички отдавна са мъртви! - вдигна рамене Атанасий.

Логотетът пратеник стана и запали кандилото пред иконата, поставена на източната стена. Очите му дълго останаха вторачени в прекрасната рисунка на Богородица и Младенеца със златни ореоли.

Дали Господ щеше да му прости греховете? Атанасий имаше много грехове за опрощение.

Верен на прокарваната от император Теофил борба срещу иконите, бе извършил страшни неща. Бе осквернявал църкви. Бе преследвал. Бе палил. Бе гонил.

И не само това.

Атанасий притвори очи и пред тях изникна пожарът в манастира „Света Богородица“ до Константинопол. Още виждаше иконите с избодени очи и счупените на парчета резбовани обкови, които монасите бяха принудени да нахвърлят на голяма купчина на двора, да залеят с ленено масло и да запалят. Тези, които не искаха да се подчинят, бяха мушкани с копия, бичувани и газени с коне от пияните войници. Мнозина намериха смъртта си в онази нощ.

Накрая, когато кладата лумна и огньовете заблизаха нощното небе, от черквата, с разкъсана черна риза, окървавена глава и димяща брада, изскочи игуменът на светата обител, който по чудо се бе изтръгнал от охраняващите го войници. Един от тях тичаше след него, крещейки му да спре.

Свещеникът падна пред кладата и с голи ръце започна да вади горящите икони, проклинайки императора, патриарха и целия останал свят.

Атанасий, командир на отряда, бе викнал на стареца да спре, но той не го послуша. Григорас, който тичаше зад игумена, стигна до кладата и преди някой да разбере какво става, го прониза с копието си в гърба. Под одобрителните възгласи на останалите войници свещеникът падна на земята, все още стискайки една овъглена икона в десницата си. Вбесен от отказа на свещеника да му се подчини, с разпалена от виното и битката кръв, Атанасий скочи от коня, отряза с един удар главата му и я хвърли в огъня. След това изрита спасените икони обратно в пламъците сред пукащия лак и кривящите се метални ореоли на светците.

Манастирът бе опожарен, иконите унищожени, оцелелите монаси разпръснати или продадени в робство. Той и войниците му получиха похвала лично от императора в покоите му, а Атанасий и Григорас останаха свързани завинаги от това, което бяха извършили.

„Бяхме млади. И пияни. Изпълнявахме заповеди!“ - опита се да успокои съвестта си Атанасий, прокара ръка през потното си чело и се прекръсти.

Самият император вършеше още по-ужасни дела. В Константинопол продължаваха да се разказват зловещи истории за това как на смъртния си одър Теофил бе поискал главата на зет си Теофоб. „Византийския Ирод“ го бяха нарекли враговете му. Ирод или не, Теофил бе умрял с усмивка на уста, стискайки под мишница кървавата глава на зет си.

„Кой можеше да предположи какво ще стане след това?“ - въздъхна Атанасий и се прекръсти отново.

Вдовицата на Теофил заедно с великия логотет Теоктист бяха завзели трона. Хитра, умна и последователна, Теодора бе станала императрица. Иконите бяха върната в църквите. Патриарх Григорий VII Граматик безуспешно се опита да й се противопостави. Дори инсценира опит за убийство срещу себе си, но бързо бе разкрит, свален от престола и пратен в манастир.

Теодора свика църковен събор и най-после, след повече от два века, обедини в едно иконоборци и иконопочитатели. Които не бяха съгласни с решенията на събора, просто изчезваха. След което императрицата започна безмилостно да преследва тези, които бяха участвали в погромите.

За щастие на Атанасий всички от отряда му, участвали в палежа на манастира, бяха или мъртви, или служеха далеч в чужбина. Той лично се погрижи монасите да замлъкнат завинаги.

„Много грехове тежат на съвестта ми, Господи! - прекръсти се за трети път византиецът. - Прости ми, ако можеш!“

Въпреки че никога не го обвини в нищо, Теодора му нямаше доверие. Високите постове, изгодните служби и влиянието все се изплъзваха между пръстите на Атанасий.

За щастие младият Михаил се оказа различен от майка си. Гуляеше по цяла нощ, подиграваше се на църквата, пръскаше невиждани суми за разточителни обеди и вечери, а влечението му към млади мъже го скара окончателно с Теодора.

Атанасий бързо се ориентира накъде духа вятърът. Скоро стана един от най-веселите компаньони на бъдещия император.

Една нощ, замаян от виното и думите на придворните си, Михаил закла логотета Теоктист и прати майка си в манастир. Часът на Атанасий удари отново.

Управлението на Михаил, когото зад гърба му наричаха Пияницата, бе неочаквано успешно в началото. Арабите бяха разбити, мъдрото решение на майка му да спре разкола даде своите плодове. Византия благоденстваше.

Младият император не забрави старите си приятели.

Атанасий бързо се издигна, задминавайки мнозина по-достойни от него, а накрая се озова в Плиска като логотет пратеник. Пост, който бе важен и доходен.

Но това не бе всичко.

Михаил бе пратил в България стария си сътрапезник със специална задача. Половината от нея вече бе изпълнена. Предстоеше най-важната част.

Атанасий откъсна поглед от иконата и се върна обратно при масата.

С прошка или без, щеше да постигне успех!

* * *

Отнякъде се разнесоха песнопения.

Климент и Винех се спогледаха и скочиха едновременно на крака.

Пред вратата бързо се събираше тълпа. Някои крещяха възбудено, други пееха ликуващо, хванати за ръце, тук-там започнаха сбивания. Войниците от гарнизона се опитваха да въдворят ред, но отвсякъде прииждаха нови и нови хора, които се включваха в навалицата.

Над всичко това, постепенно увеличавайки силата си, се носеше християнски химн. Последователите на Исус се бяха събрали и празнуваха покръстването на хана си.

Стражник с изкривен шлем и засъхнала кръв на бузата се добра до караулното и рапортува на Винех.

- Изпраща ме чигатът на Западната врата. Християните са организирали литийно шествие и искат да влязат в двореца. Освен вярващи, с тях има и много въоръжени мъже. Крещят, че най-после е дошло време да отмъстят за мъките си. Разрушили са едно светилище на Тангра. Ако колобарът не беше избягал, щяха да го убият. От околностите на Плиска прииждат все повече и повече християни. Казват, че искат да се помолят за чудото, пратено им от Господ, но сред тях има и много обикновени крадци и убийци. Успяхме да ги отблъснем и те тръгнаха насам.

- Има ли някакви заповеди?

- Все още не. Навсякъде цари хаос!

Винех свали шлема си и се почеса по главата. Писарят можеше да си представи какво става в главата на чигата. Почти същото се случваше и в неговата. Това, че Борис се бе покръстил толкова неочаквано, поставяше всички на изпитание. Едва ли последователите на Тангра, които бяха от старите български родове, заемащи постове във върховната власт, щяха да оставят богът им да бъде сменен просто ей така. Със сигурност щеше да има размирици, нищо чудно и гражданска война.

В предстоящия сблъсък всеки бързо щеше да определи на чия страна да застане. За себе си Климент нямаше съмнения. Религията не го вълнуваше особено. Щеше да остане верен на Борис.

Хора като Винех обаче бяха изправени пред сериозна дилема -дали да защитят хана или Тангра.

- Какво ще правиш? Ще затвориш ли вратите? - попита писарят, внезапно припомнил си олтара на Тангра в караулното.

Винех мълчаливо поклати глава. Чигатът бе стиснал челюсти, очите му бързо обхождаха събралото се множество, дланта му бе обгърнала дръжката на меча.

- Ако ги затворя, тълпата ще смаже най-предните. Ще се стигне до бой, който няма да можем да овладеем. Ще пратя вест на кавхана какво става тук, ако случайно не знае. Но подкрепленията ще се забавят. Християните ще се появят всеки момент.

Климент се ослуша. Химнът вече се чуваше съвсем ясно. Дори мнозинството пред вратата бе замлъкнало и се ослушваше. Всеки момент процесията щеше да пристигне.

- Какво смяташ да правиш тогава? - повтори въпроса си Климент. - И на чия страна си?

- Аз съм войник! В момента останалото няма значение. Трябва да разпръсна тълпата, да запазя реда и да заловя виновниците, ако има такива. След това ще реша на кой бог ще се моля.

Винех с твърди крачки излезе пред вратите, сложи ръце на кръста си и се огледа. Тълпата бе замлъкнала, но дори и Климент можеше да усети напрежението във въздуха. Тези, които не бяха успели да се доберат до края на улицата, се бяха качили на околните дървета и по покривите на къщите. Малкият площад пред вратата бе претъпкан с хора. Кордон войници препречваше входа. От няколко места в града се виеше пушек.

Като по команда главите на всички се обърнаха. Иззад един от ъглите, пеейки с пълно гърло, се показа началото на колона. Най-отпред, издигнал на дълъг прът широка квадратна икона с Исус и майка му Мария, крачеше свещеник облечен в дълга роба. Зад него, понесли дървени кръстове и запалени свещи, с разпуснати коси следваха останалите богомолци. От погледа на Климент не убягнаха извадените ножове и мечове, които стискаха или бяха втъкнали в коланите си някои от тях. Отстрани, зорко оглеждайки се, се движеха яки мъже с дебели дървени сопи в ръцете.

Всички пееха, вървейки без да бързат, под обедния пек, и бавно, но категорично се насочваха към портата. Макар и гъста, тълпата се отдръпна и направи път.

- Предатели! Византийски шпиони! - изкрещя някой.

Няколко души се хвърлиха към шествието, но бързо бяха усмирени от мъжете, охраняващи християните.

Най-накрая свещеникът и помощниците му стигнаха кордона войници. Мъжът издигна още по-високо, като знаме, иконата и изпика с ясен глас:

- Аз съм Прокопий, християнски проповедник! Дошли сме да поздравим хана за внезапното му присаждане в християнската вяра и заедно да отслужим хвалебствена литургия! Пуснете ни да минем! И мир вам!

Свещеникът направи кръстен знак.

Войниците насочиха копията си към него. Без да се страхува, той тръгна срещу тях.

- Не се страхувам от вас, неверници! - гласът на Прокопий се извиси високо. - Времето, в което избивахте християните, свърши! Сега дойде вашият ред!

Тълпата му отвърна с гневен рев. Към шествието полетяха предмети и камъни. Християните запяха още по-силно. Тези от тях, които бяха въоръжени, започнаха застрашително да размахват оръжията си.

- Тишина! - внезапно извика Винех и погледите на всички се приковаха в него. - Тишина!

Чигатът пристъпи напред, слънцето заблестя по желязната му броня.

- Хана го няма! А и дори да бе тук, не съм получил нареждания да пускам във Вътрешния град когото и да било! Моля ви да се разотидете мирно и тихо по домовете си!

С намръщено лице, стиснал пръта с иконата, Прокопий тръгна напред. Шествието се люшна след него. Войниците заотстъпваха, плахо споглеждайки се един друг какво да предприемат.

- Тръгнете си мирно и тихо! След това можем да обсъдим всичко на спокойствие! - извика Винех.

- Анатема! Анатема за теб, невернико! За теб и за всеки, който тръгне срещу Христа! Бога на нашия хан! Анатема! -провикна се свещеникът и продължи да върви напред.

Винех извади меча си, вдигна го над главата си и извика с твърд глас, така че всички да го чуят:

- Арестувайте свещеника! Разпръснете тълпата! Изпълнете заповедите на хана! Който не се подчини, да бъде посечен!

Получили ясна заповед, войниците се втурнаха напред. Неколцина от тях светкавично обградиха изумения Прокопий и го изтеглиха зад гърбовете на другарите си. Сипейки проклятия и клетви, свещеникът изпусна пръта с иконата, която падна в прахта и скоро се оказа под краката на тълпата.

Удряйки с тъпото на копията си, стражниците се опитаха да разчистят улицата, но насъбралите се хора бяха толкова много, че те бързо развалиха строя си, а редиците им се разпръснаха. Помогна им тълпата, по-голямата част от която бе настроена враждебно към християните.

- Ако не овладеем положението колкото се може по-бързо, ще има убити - мрачно каза Винех на застаналия до него писар .

С пребледняло лице Климент гледаше ставащото пред портата и се питаше какво ли предстои. Най-вероятно нищо добро.

Атакувани от всички страни, редиците на християните се огънаха. Шествието се разпадна и участниците в него хукнаха с викове по страничните улички. Останалите се втурнаха да ги преследват, крещейки заплахи и обвинения.

Винех изпрати пристигналите три отряда подкрепления със строгата заповед да арестуват всеки, който се опита да наруши закона, независимо дали е християнин или последовател на Тангра.

Скоро на площада не остана никой. Земята бе осеяна с парчета дърво, камъни и боклуци, а между тях, посивяла от прахта, се търкаляше падналата икона.

Климент отиде до нея, вдигна я, изтри я с ръка от мръсотията и я прибра внимателно в торбата си. След това се обърна, махна с ръка на Корсис да го последва и влезе във Вътрешния град.

- Какво беше това? Какво стана? Ще има ли война? - питаше, без да си поеме дъх, младежът, подтичвайки след писаря.

Климент сви рамене. Чувстваше главата си съвсем празна. Движеше се като в унес, автоматично отклоняваше въпросите на възбудения Корсис и се луташе между къщите, без да знае къде отива.

Плетейки крака, най-накрая стигнаха до Площада на славата. Писарят се свлече на една от каменните пейки и неразбиращо се огледа. Още Аспарух бе издигнал тук колона, с която да възвеличае успехите си. Останалите ханове бяха последвали примера му, като освен колони за тяхната собствена прослава, бяха издигали и паметници, славещи предшествениците им.

С невиждащи очи Климент се втренчи в статуята на препускащия на кон Аспарух, във високо вдигнатата ръка на Тервел, държаща кесарска корона, в копието на Крум, насочено към поваления на земята враг.

Какво щеше да стане?

Дали скоро на това място щяха да се издигат фигурите на християнските светци? Това лошо ли беше или добро?

Писарят тръсна глава. Такива мисли не бяха за него. Той имаше поставена задача, с която да се справи. Други трябваше да мислят за ставащото в града.

Климент стана и тръгна към двореца. Трябваше да говори с Дукум!

Едва сега, докато крачеше по улиците на Вътрешния град, писарят си даде сметка за ставащото около него. Конници профучаваха по улиците. Войници в пълно бойно снаряжение маршируваха, силно дрънчейки с броните и оръжията си. Освен елитните хански войски, пазещи Вътрешния град, се бяха появили и отряди с наемници, дошли незнайно откъде. Носеха се команди, викове и заповеди, от уличните търговци, изпълнили улиците сутринта, не бе останала и следа.

„Все едно сме във война!“

Остави Корсис да го чака при караула на един от входовете на двореца и тръгна да търси кавхана. По коридорите оживлението бе още по-голямо. Тук също имаше много войници, но освен тях напред-назад възбудено сновяха и говореха багаини, висши военни и боили. Настроението бе мрачно, повечето от хората, които писарят срещаше по пътя си, гледаха уплашено и недоволно, отвсякъде се носеше мърморене.

Дукум бе слязъл в тронната зала, където бе свикан военен съвет. Наложи се Климент да го изчака.

Докато обикаляше около залостената врата, писарят се зачуди дали кавханът трябваше да използва точно тази зала. Не бе чувал за съвет, който да се провежда в тронната зала в отсъствието на хана. Дали Дукум нямаше да се опита да извлече някаква изгода за себе си? Щеше да му е много лесно да оглави недоволството, да барикадира града и да вземе властта в ръцете си. Щеше да получи пълната подкрепа на всички боили, до един последователи на Тангра. Единственото, което трябваше да направи, бе да арестува Борис, да го обяви за предател и да го екзекутира. След което да седне на трона му.

Климент се засрами от мислите си. Кавханът винаги бе демонстрирал лоялността си към владетеля. Едва ли щеше да го изостави сега.

Неочаквано от залата се чуха викове, вратите се отвориха с трясък и внушителна група боили, участници във Великия съвет, излетяха навън. Предвождаше ги Иратаис от рода Вокил, който размахваше ръце и викаше, че това няма да се размине току-така и като се появи ханът, ще трябва да дава обяснения за стореното. Следваха го още шестима боили, участници в съвета. Сред тях Климент разпозна и Шун, който му хвърли дълъг, изпълнен с омраза, поглед.

Последни от залата излязоха четиримата славяни, участници в съвета. Те не можеха да прикрият задоволството си, а на лицата им грееха в широки усмивки. Застаналият начело на малката групичка Склавун величествено се понесе по коридора под яростните погледи, които му хвърляха Иратаис и останалите.

Склавун, както и останалите славяни в съвета, бяха християни. Победоносните им изражения бяха лесно обясними. Оттук нататък те щяха да заемат централна роля в държавата, докато Иратаис и последователите му тангристи щяха да бъдат избутвани все по-далеч от властта. Стига Борис да успееше да се наложи.

„Това няма да се размине току-така! Ще има размирици. Може би дори война!“ - отново си помисли Климент, загледан в групичката на Иратаис, която разпалено обсъждаше нещо.

Дукум го посрещна със зачервено лице. Кавханът бе потен, но изглеждаше така, сякаш напълно владее положението. Махна на писаря да го последва и двамата бързо прекосиха коридора, без да обръщат внимание на никого.

- Внимавай кого следваш, християнско псе - просъска някой от групата на Иратаис, докато минаваха покрай нея, но нито Дукум, нито Климент му обърнаха внимание.

- Разполагай се и си сипи вино - покани писаря великият боил, след като влязоха в покоите му. - Сипи и на мен, ще ми се отрази добре.

Без да задава въпроси, Климент извади от шкафа в стената висока сребърна кана, махна кърпата, която закриваше отвора й, и напълни чашите.

Дукум се появи след минута с други дрехи и видимо освежен. Вдигна чашата, помириса виното, завъртя го в устата си и с наслада отпи от него.

- Най-доброто тесалийско! И в Константинопол едва ли имат такова - категорично обяви той.

Двамата пиха мълчаливо. Внезапно Дукум яростно запрати чашата си в стената. Стреснат, Климент подскочи на стола си.

- Ще ме наричат християнско куче! Ще ми се дърлят и ще се нападат, докато градът е пред бунт! Това не са велики боили, а въшки! Мислят само за себе си! - кавханът бе скочил на крака и обикаляше бесен из стаята.

- Ще ми платят те! Всички до един! Без значение дали са последователи на Тангра или на Христос! Лошо им се пише, помни ми думата! - Дукум не можеше да си поеме дъх от гняв.

Кавханът постоя малко, дишайки тежко, след което седна с дълбока въздишка на масата.

- Извинявай, Клименте! Не трябваше да избухвам. Но ми се насъбра доста напоследък. Няма да крия от теб - положението е критично. - Дукум вдигна ръка. - От друга страна, не мога да виня Иратаис и останалите. И на мен покръстването ми дойде неочаквано. Но за разлика от тях помня на кого съм се клел във вярност!

Писарят се намръщи.

- Имаше сблъсък при Северната врата, но чигатът Винех се справи. - Климент разказа подробно за християнското шествие. -Вярно ли е, че Борис се е покръстил?

Дукум се протегна като котка и се прозя шумно. От предишния му яд не бе останал и помен.

- Вярно е! Прати ми съобщение по вестоносец тази сутрин! Кръстил го е лично императорът и му е дал името си. Вече се казва Борис-Михаил - обясни кавханът, срещнал неразбиращия поглед на писаря. - Поне няма да има война. Ханът е подписал мирен договор с императора. Византийците се връщат обратно в Константинопол. За добро или за лошо, всички ще станем християни. Вече няма връщане от този път.

- Много хора не харесват това - плахо се обади Климент.

Дукум кимна с глава.

- Знам. Ще бъде тежко. Всеки ще трябва да определи на чия страна да застане. Ханът и Исус или Тангра. Сам видя - Великият съвет е разединен. Иратаис и последователите му не искат да приемат, че Борис се е покръстил. Склавун, глупакът му с глупак, се перчи като паун, защото тепърва му предстои да се издига над враговете си. Разпоредил съм военно положение, докато се върне ханът. Не искам безредици в столицата! Всеки, който нарушава закона, независимо дали е християнин или тангрист, ще си понесе последствията!

- Ами великите боили? - недоизказа въпроса си Климент. Ако те тръгнеха срещу Дукум, той трудно можеше да ги спре.

- Великите боили ще кротуват! Поне известно време. Още не могат да повярват какво се е случило, а докато се опомнят, Борис ще бъде тук. Връща се тази вечер. Самите те са разединени на клики, някои от тях не могат да се понасят. Е, това е добре дошло за нас.

- Наистина ли за нас? - тихо попита писарят, свел очи към пода. Ако Дукум оглавеше опозицията, Борис нямаше да има никакъв шанс. Нито Христос.

- Да, за нас! - тежко повтори кавханът. - Служил съм на Борис и баща му и нямам намерение да им изменям на стари години. Не че вече не ми го намекнаха. „Трябва ни някой силен и опитен, за да ни води“ - каза ми оня подлец Шун. Не знам, ако го чуе Иратаис, дали няма да му резне гърлото. Май самият той се готви за престола. Както и да е - Дукум замълча. - Имам няколко задачи за теб. Макар положението да е овладяно, това ще е само временно. Ако боилите не се подчинят на волята на хана, не ни чака нищо добро. Трябва да действаме много внимателно и да не допускаме изненади.

- Цяла сутрин разпитвах за убийството на Вардан - започна Климент, но кавханът го прекъсна.

- Остави сега тази работа. Имаме по-важни задачи. Някой е нахлул през нощта в храма на Тангра. Тук, в центъра на крепостта. Нищо не е взето, но натрапникът е строшил олтара, разхвърлял е свитъците и е изкъртил плочите на пода. Иратаис и кликата му вече обявиха, че това е дело на християните, които са се самозабравили и искат смърт за всички последователи на Тангра. По-скоро мисля, че става дума за провокация. Не бих се учудил, ако зад всичко това се крие дългата ръка на Фотий. Вътрешни размирици в България биха били точно по вкуса му. - Дукум махна с ръка. - Иди, разпитай върховния колобар Баян и разбери за какво става дума. Виж с какво се занимава византийският пратеник в Плиска Атанасий. Той е не по-малък хитрец от господаря си. Живее във Вътрешния град, което означава, че той или някои от слугите му спокойно биха могли да проникнат в храма. Това е задача точно за теб. И дръж под око Иратаис и останалите!

Климент кимна. Гласът на Дукум го застигна на вратата: „Както вече казах, Борис се връща тази вечер. Великият съвет е свикан за утре сутринта. Ти също трябва да присъстваш. Шун ще отправи официално обвиненията си към теб, че си станал причина за смъртта на сина му!“.

6

Неуязвимия внимателно наблюдаваше минаващите покрай него велики боили. Лицето му бе безизразно, макар вътрешно да кипеше от гняв.

Не бе успял да открие това, което търсеше! А бе сигурен, че е толкова близо! Нощта се бе изнизала неусетно, а отговорът все така му се изплъзваше.

Неуязвимия кимна на някого от членовете на Великия съвет и се подпря на стената. Съвсем скоро щеше да ги използва за своите собствени цели. Не бе извървял напразно този дълъг път. Неуспехът през нощта всъщност го приближаваше с една стъпка напред към успеха. Вече знаеше къде не трябва да търси. Трябваше му нов план!

Неуязвимия изпъна яките си рамене и се оттласна от стената.

Крайно време бе да посети Атанасий! Той също криеше тайни.

* * *

Климент приседна на една от пейките близо до вратата на Дукум. Избърса с длан челото си и усети как му се завива свят. Не бе ял нищо от сутринта. По-лоши бяха новините, които Дукум му съобщи. Покръстването на Борис предизвикваше вълнения, хана го нямаше, за да овладее положението, писарят щеше да отговаря на обвинение, отправено му от член на Великия съвет. За капак му бяха възложили задача, която щеше да го въвлече против волята му в религиозните борби, а разследването, с което се занимаваше, се бе оказало безсмислено.

Колкото и уверен да бе кавханът, че ще успее да се справи с положението, Климент бе видял със собствените си очи какво се случва в Плиска. Бе сигурен, че в този момент на много места из града вече се събират хора, готови да защитят Христос или Тангра.

Дукум ясно бе казал на чия страна ще застане в този сблъсък, но малцина от великите боили щяха да последват примера му. Борис можеше да разчита само на славянските князе, както и на още двама-трима от по-старите приятели на баща си.

„Ами аз? - запита се писарят. - Аз на чия страна съм?“

За него изборът бе ясен и неизбежен - трябваше да подкрепи хана, каквото и да се случи.

Но седнал на пейката, загледан в тичащите напред-назад слуги и облечените в тежки стоманени ризници войници, писарят за първи път си даде сметка, че всъщност не знае кого предпочита Тангра или Христос. Досега не бе отдавал голямо значение на религията, вярвайки, че там, на небето, има някой, който следи за делата му, без да се пита кой точно е той. Прекараните в Константинопол дни и решението на Борис го караха да избере Христос, но някъде дълбоко в душата му един настоятелен глас му казваше да не се отрича с лека ръка от Бога на предците си.

Писарят поклати глава и се изправи. Не бе време да решава подобни въпроси. Имаше задача за вършене.

Климент се обърна и носен от дългите си крака, бързо се отправи към центъра на Вътрешния град, където бе нападнатият храм на Тангра. Предпочиташе да приключи колкото се може по-бързо с този въпрос, след което да отиде някъде да вечеря и да пие, докато забрави всичките си проблеми.

„Може би във виното ще намеря отговор на въпросите си?“ мрачно си помисли той, докато бързаше из коридорите на замъка.

Не му отне много време да стигне до храма.

Спокойствието бе напуснало високите бели стени в центъра на красивата зелена градина.

Войници с копия, наредени около оградата зорко се оглеждаха. Облечени в бели туники мъже с намръщени лица влизаха и излизаха от светилището, като ръкомахаха и говореха оживено. Майстори с потъмнели от умора очи, понесли торби с инструменти или парчета мрамор, бавно прекосяваха двора.

Климент приближи до началника на гарнизона, представи се, каза по каква задача е пратен и скоро бе допуснат в храма. Никога не бе пристъпвал вратите на светилището, затова се огледа с интерес.

Покрита с гланцирани пъстри керамични плочки, арката около входа блестеше във всички цветове на дъгата. Входът бе разположен така, че сутрешните и вечерните лъчи на слънцето да го осветяват, и писарят само можеше да си представи истинския блясък на храма, когато отразената от плочките светлина изпълни помещението.

„Истински вход на боговете!“ - помисли впечатлен Климент и пристъпи навътре.

За негова изненада останалата част от помещението бе чисто бяла, без никаква украса. Няколко мраморни колони носеха високо издигнатия покрив. Подът също бе бял, покрит с квадратни камъни морска пяна, лъснати до блясък. Точно зад олтара, в дъното, се издигаше самотен символът на бога IYI.

Самият олтар, от фино полиран бял камък, бе грозно прекатурен настрани, а около основите му като рани зееха две дупки.

Някой бе копал под него, търсейки нещо.

Дали го бе намерил?

Няколкото мъже, които се опитваха да поправят счупеното, спряха работата си и загледаха намръщено влезлия писар.

- Кой си ги? Какво правиш чук? - сърдито попита един от тях.

Все още хипнотизиран от искрящата белота около себе си, писарят сведе глава към работещите.

- Тук съм по заповед на кавхана Дукум - отговори той. - Пратен съм да разследвам какво се е случило.

- Няма нищо за разследване, всичко е ясно - ядно обяви мъжът, който го бе заговорил, и се изправи на крака. Ханът се е покръстил и тези, които най-много искат да се докарат пред него, бързат да му се подмажат! Храмът на Тангра, самото сърце на държавата, бе нападнат и опозорен! Това е началото на безумие! Безумие, заразило хана, а сега и поданиците му!

- Тук съм, за да помогна! - каза тихо Климент. Не можеше да си представи да се държи грубо или непочтително на място като това.

- Да помогнеш ли? Хубава помощ, няма що! Най-добре кажи на Дукум да огледа собствените си редици, преди да праща шпионите си да душат при нас! Всички вече знаят, че кавханът се е отрекъл от Бога на дедите си! За него властта е по-важна! - ядно отговори мъжът сред одобрителното мърморене на останалите.

- Братко, нека приветстваме госта ни с добре дошъл - нечий мек, но силен глас прекъсна спора. Щом чуха думите, мъжете около преобърнатия олтар коленичиха и сведоха глави в знак на уважение.

Едната от страничните врати безшумно се бе отворила и от там бе влязъл върховният жрец, колобарът[8] Баян. Облечен в дълга бяла роба като останалите, той държеше дървената си тояга така, все едно бе императорски жезъл. Дългата му бяла коса бе сплетена на здрава плитка, която се полюляваше на гърба му. По ръцете и краката му нямаше нито едно украшение, ако се изключи малката златна гривна, украсена със символите на Тангра. Единствено сребърните сандали, с които бе обут колобарът, издаваха високия му пост.

Баян погледна писаря и Климент усети силата на мъжа срещу себе си. Очите на колобара бяха тихи и спокойни, пълни с мъдрост и неизказани тайни, но леко и ненатрапливо пречупваха волята на опонента си.

Без да се замисля, писарят коленичи на пода редом с останалите.

- Няма нужда да коленичиш, Клименте - благо каза Баян, а думите му изпълниха помещението с непознат сладостен аромат. Изправи се и ми кажи за какво си дошъл.

„Мога цял ден да стоя и да слушам само гласа му“ помисли си омаян писарят, докато се изправяше на крака. Това, че Баян бе запомнил името от мимолетната им среща преди две години, не го учуди. За мъж като върховния жрец нямаше никакви тайни.

- Дойдох да разследвам посегателството над храма - каза писарят и гласът му му се стори грозен и грачещ. - Изпраща ме кавханът Дукум - добави той извинително. - Трябва да разбера кой е бил човекът, посмял да оскверни светилището на Тангра!

- Кавханът си знае работата - усмихна се Баян и махна на останалите да продължат работата си. - Виждаш ли как се обърнаха нещата: преди аз ти помагах, сега ти ще трябва да ме спасяваш - усмихна се колобарът.

Преди година, когато Климент бе разследвал убийствата на християнските свещеници, Баян му бе дал сила да продължи с диренето си и да разкрие извършителя. Без подкрепата на великия шаман писарят бе на път да изостави мисията си.

Климент се усмихна и се остави мъжът да го изведе през едната от вратите встрани от олтара. Минаха през нисък коридор, завиха по друг и влязоха в широка стая. Климент ахна.

Свитъци, книги и пергаменти се търкаляха по пода. Няколко ракли зееха с разбити катинари, разкъсани кожени кутии грозно зееха насреща му. Няколко мъже тихо се опитваха да внесат ред в хаоса.

Баян кимна.

- Подобно е положението и в личните ми покои, както и в жилищата на двамата ми помощници. Днес се върнахме от Сердика и заварихме това. Някой е тършувал из храма. Търсил е нещо, но не го е намерил!

- Защо?

Колобарът се усмихна.

- Защото нямаме нищо скрито. Всичко в този храм, включително и библиотеката му, е на разположение на всеки, който желае да чете или да търси каквото поиска. Под олтара няма нищо. Нито под изкъртените плочи в стаите.

- Но кой? И защо? Какво е търсил? - попита Климент.

Баян се усмихна.

- Дукум не те ли прати да разбереш точно това? - отговори колобарът и писарят усети как се изчервява.

- Мъжете в храма казаха, че може да са били християните. Или да е провокация. Времената са несигурни. Всеки би могъл да използва положението, за да извлече от него някаква полза -започна предпазливо Климент. - Великият съвет е разделен. Българските родове са срещу славяните. Вероятно ще се обърнат и срещу хана. Византийските войски са в Маркели, хана го няма. Император Михаил Ронгове би имал интерес от религиозна война в България. Лесно биха могли да ни подчинят, докато се избиваме помежду си. Фотий е пуснал „Архангелите“ си на свобода. Нищо чудно това да е дело на някой от тях.

- Ах, да, Фотий! - Баян се усмихна - Философът, който стана патриарх за една нощ! Ученият, който намери Бога по заповед на императора. Духовният пастир, отлъчен от папата.

- Не подценявайте Фотий! Той е опасен противник.

- Не го подценявам! - каза сериозно шаманът. - Мислих вече за това, което казваш. Но не мисля, че са били християните. Или „Архангелите“ на Фотий.

- Защо?

- Защото този, който е претърсвал, го е правил много старателно. Ако целта бе да се поругае светилището, да се предизвика скандал, бе достатъчно да се събори олтарът, да се строшат символите. Този, който е идвал тук, се е постарал много повече. Той наистина е търсил нещо и е искал да го намери! И е бил достатъчно силен, за да се противопостави на целия този храм. - Баян замълча. - Бил е силен мъж. Силен мъж, който търси нещо.

- Но какво? - попита нетърпеливо писарят.

- Нямам представа! - стисна ръката му колобарът. - Но Тангра крие тайни. Велики тайни!

Климент прекара остатъка от деня, разпитвайки останалите служители на храма, но не научи нищо повече. Дупките под олтара бяха запълнени и внимателно покрити, плочите на пода - преметени и лъснати, изпочупените парчета - изкусно залепени. Библиотеката бе подредена, свитъците - поставени на местата им, и само очуканите ръбове на кожените кутии и липсващите закопчалки на раклите подсказваха, че нещо не е както трябва.

Въпреки това Климент не се предаде лесно. Внимателно огледа всички помещения, наведе се над дупките под олтара, преди да бъдат запълнени, внимателно огледа и прочете някои от разхвърляните по пода свитъци.

Не намери нищо, което да му помогне да открие кой е бил нападателят или какво е търсил. Единственият резултат от проучването му бе да се съгласи с извода на Баян - това едва ли бе провокация.

Ако някой искаше да противопостави християни на тангристи, не би пропуснал да остави ясен знак кой е виновен за погрома в храма. Няколко кръста, надраскани по стените, ясно биха показали къде трябва да се търсят извършителите. Но колкото и да се стараеше, Климент не можа да открие нищо такова. Символът на храма, знакът на Тангра, божественото IYI, също стоеше непокътнат.

Шестима души бяха необходими, за да наместят дебелата каменна плоча на олтара.

„Що за човек е бил този, който го е съборил на земята?“ запита се Климент, потръпвайки при мисълта за животинската сила, която би трябвало да притежава осквернителят на храма.

След като огледа навсякъде и говори с всеки от присъстващите, Климент разбра, че няма да научи нищо повече. Разрешението на загадката не бе тук. Или просто му се изплъзваше.

Корсис бе задрямал в караулното на двореца, но продължаваше да стиска меча си в ръка. Младежът скочи при побутването на Климент и без да се оплаква, последва писаря из лабиринтите на Вътрешния град.

Бе се стъмнило, но улиците бяха ярко осветени от закачените на високи прътове факли. Личната гвардия на Борис бе сменила редовната войска, няколко пъти Климент и придружителят му бяха спирани за проверка.

Дукум не искаше да се излага на никакъв риск.

Въпреки това Климент усети стаеното напрежение. По ъглите се събираха тъмни сенки, които бързо изчезваха, щом се зададеше военен патрул. Слуги, боили и багаини притичваха от къща в къща зад гърба на отминалите стражници. Прозорците на къщите светеха, всички обсъждаха последните новини и покръстването на хана, някои сигурно заговорничеха.

Два пъти Климент и Корсис срещнаха групи от ликуващи славяни, пеещи християнски песни и отправящи обиди към Тангра. За щастие те бързо бяха разпръсвани от конните патрули, а водачите им арестувани.

Решил, че не би могъл да вечеря спокойно в подобна обстановка, Климент поведе спътника си през Северната врата и двамата излязоха във Външния град.

Тук положението бе различно. Улиците бяха тъмни, войниците по-малко. Повечето жители се бяха прибрали по къщите си и залостили здраво вратите, изчакваха да видят какво ще произлезе от цялата тази бъркотия.

Климент и Корсис дълго трябваше да обикалят, докато намерят отворена странноприемница, в която да вечерят.

Помещението бе тясно, схлупено и зле осветено. По пода се търкаляше мръсна слама, миришеше на пържено и прокиснала бира. Едър кръчмар с мръсна кожена престилка им сервира намръщено вино, хляб и печено, което се оказа изненадващо вкусно.

„Наистина здраво съм прегладнял, щом ми харесва яденето в тази дупка“ помисли си Климент, докато си поръчваше втора порция. Срещу него, седнал с гръб към стената, Корсис се хранеше бавно, без да изпуска помещението от поглед. Младежът изглеждаше мрачен, унил и уморен.

- Какво ще стане сега? - Корсис неочаквано зададе на глас въпроса, който се въртеше в главата на Климент през целия ден.

- Какво ще стане? - вдигна рамене писарят. - Само боговете могат да отговорят на този въпрос. Но едва ли ще е нещо хубаво.

- Какво ще правя без баща ми? Как ще живея? - Корсис явно бе имал предвид собствената си съдба, а не бъднините на държавата. Младежът се бе свил на стола си и въпреки меча и кинжалите си изглеждаше като уплашено дете.

- Какво ще стане с мен сега? - отново попита той.

Климент се пресегна през масата и потупа ръката на спътника си.

- Не се тревожи! Ще се оправиш! Аз ще ти помогна!

- Той толкова ми липсва! Може да не беше добър баща, но беше прекрасен учител. А сега го няма. - Очите на момчето се навлажниха. - Господарю, ще хванете убиеца му, нали?

Климент не знаеше какво да отговори. Дукум му бе заповядал да прекрати разследването, но как може да разочарова, младия мъж пред себе си, който неочаквано бе разбрал, че е останал самичък в целия свят.

- Ще го заловя! - каза твърдо писарят. - А ти ще ми помогнеш!

Очите на младежа грейнаха.

- Какво ще предприемем?

- Първо отново трябва да прехвърлим всичко. Отговорът се крие някъде в миналото на Вардан. Някаква случка, дума, произшествие, които са довели до смъртта му. Помисли отново! Помисли за тези, които не са го обичали. Нещо, заради което са искали да го убият по този жесток начин. Трябва да разберем защо убиецът е нападнал миника. Открием ли мотива, нататък ще е значително по-лесно.

- Цял ден не спирам да мисля по този въпрос, но нищо не ми идва на ум. Той не се караше с хората. Твърдеше, че като млад е участвал в много битки, които са му достатъчни за цял живот. Пиеше и разказваше за подвизите си. Как е убил прочутия майстор на меча Флавий Тракиеца, след което пак и пак, докато събеседниците, му не избягваха или не заспиваха от досада. Но едва ли някой би го обезглавил за това.

Климент кимна.

- Може би е било нещо друго. Как се държеше баща ти напоследък? Да е станал по-потаен или замислен? Имаше ли някаква промяна в поведението му?

Корсис поклати глава.

- Може би Вардан е видял или чул нещо, което не е трябвало. По кръчмите често се събират всякакви хора, виното развързва езиците. Лесно е да се изтърве нещо, за което после да съжаляваш. Може Вардан дори да не е осъзнал какво е чул или видял.

- И да е имало нещо такова, нищо не ми е казал. Не се държеше притеснено или така, сякаш знае нечия тайна - раменете на Корсис увиснаха. - Няма надежда, нали? Няма да го заловим.

Климент убедено поклати глава.

- Ще го хванем! Ще пипнем убиеца на баща ти! Двамата заедно! Каквото и да ни струва! Давам ти думата си!

Младежът хвърли неуверен поглед на писаря и започна да чопли месото в чинията си. Климент въздъхна, чудейки се как още да ободри Корсис, когато някой грубо го удари по рамото.

Над него се бе надвесил едър, як мъж, с почерняла от пот висока кожена шапка, набраздено от белези лице и пиянски поглед в очите.

- Какво толкова си шушукате вие двамата в ъгъла?! - попита той и се подпря на масата, за да запази равновесие. Дъхът му миришеше на вкиснало и гнило. - Почтените хора не се спотайват като вас! - мъжът ги изгледа с кръвясалите си очи. - Не носите символите на Тангра. Явно сте от ония, които принудиха хана да се покръсти! Мръсни християни! Смърт за вас, долни заговорници!

- Успокойте се! Климент вдигна помирително ръце и се опита да се изправи. - Просто двамата с приятеля ми вечеряме. Не заговорничим за нищо...

- Какво имаш против християните? - от една от масите се бяха надигнали трима мрачни мъже с дълги бради и затъкнати в поясите малки брадви. - Достатъчно изтърпяхме от такива като теб!

Мъжът от масата на Климент се облиза, присви тъмните си очи и бързо извади от пояса си дълъг крив нож.

- Много смели станахте изведнъж, византийски предатели! -злобно се изхили мъжът. - Няма какво да ме заплашвате! Нали вашият Бог е против насилието! Страхливи баби такива!

- Има и някой изключения - отговори му един от брадатите и извади брадвата си от пояса.

Останалите посетители също наскачаха от местата си.

Внезапно в помещението нахлуха двама високи почти до тавана, облечени с черни дрехи мъже. И двамата носеха в ръцете си дебели дъбови тояги. Без да каже и дума, единият се приближи до мъжа, стоящ до Климент, и силно го удари с палката си по главата. След което светкавично скочи към съседната маса, където заедно с другаря си укротиха с останалите трима скандалджии.

- Няма да търпя насилие и обиди в кръчмата ми! - силно извика собственикът и също пристъпи напред, извадил къс двуостър меч. Биячите застанаха от двете му страни, въртейки дървените си палки, и заоглеждаха останалите посетители. -Успокойте се и за всеки ще има по чаша безплатна бира.

Хвърляйки мрачни погледи и мърморейки, посетителите седнаха по местата си. Кръчмарят се зае да разнася пълните чаши, докато двамата му биячи изнасяха телата на изпадналите в безсъзнание мъже.

Климент сръчка Корсис с лакът, хвърли една сребърна монета на масата и двамата побързаха да си тръгнат.

Нощният хлад ги обгърна като милувка. Писарят пое дълбоко въздух и се опита да успокои бясно препускащото си сърце. Макар професията му да го бе пращала на редица опасни места, мразеше физическото насилие и се изпотяваше всеки път, когато станеше обект на нападение. Предпочиташе да решава споровете в диалог и с логични доводи, а не с оръжие или юмруци.

Писарят изправи гърба си и тръгна с широка крачка, следван от Корсис. Беше крайно време да се прибере вкъщи и да обмисли как да се държи утре пред Великия съвет. Обвинението, което му бе отправил Шун, бе изключително сериозно. Ако не успееше да се защити, го очакваше смърт. Дори това, че е багаин и храненик на хана, нямаше да го спаси, ако вината му се докажеше.

Бяха изминали едва няколко крачки, когато от една от страничните улички изскочиха двама души. В първия момент Климент реши, че скандалджиите от кръчмата са ги последвали, но като видя извадените мечове и суровия блясък в очите им, разбра, че греши.

- Какво искате?! Аз съм писарят на хана! - извика Климент с изтънял глас, опитвайки се да стресне нападателите. - Посегателството срещу мен е държавна измяна!

Без да обръщат внимание на думите му, нападателите се хвърлиха едновременно напред. Мечовете им проблеснаха за миг под пълната луна, преди да се насочат към писаря.

Климент отскочи, издърпа меча си и парира удара на единия от убийците. Можеше и да не обича схватките, но нямаше да се остави да го заколят като пиле в някоя тъмна уличка.

Внезапно покрай него се стрелна нечия сянка, стомана се удари в стомана, единият нападател безмълвно се свлече на земята. Корсис бе посякъл противника си с един удар.

Мъжът срещу писаря видя какво стана с другаря му и бавно заотстъпва назад, без да изпуска от поглед двамата си противници. Неочаквано ситуацията се бе обърнала срещу него. Изненадата от нападението не бе успяла, другарят му лежеше мъртъв на земята.

Без да каже и дума, Корсис застана пред писаря и вдигна меча високо пад главата си с насочено напред острие. Наклони тялото си назад, десният му крак се изнесе напред, левият служеше за опора. „Никога досега не съм виждал някой да се бие така! Знае ли въобще това момче какво прави?! Трябва да му помогна!“ - помисли си Климент.

Същата мисъл, изглежда, мина и през главата на убиеца. Той изсумтя презрително, хвана меча си с две ръце, изнесен отстрани на гърдите, и се хвърли в атака.

Корсис изчака нападателят да се приближи достатъчно, след което, без да прави и стъпка, прехвърли тежестта си от задния на предния си крак. Тялото му светкавично се наклони напред, мечът му се спусна и се вряза меко в гърдите на убиеца.

В очите на нападателя проблесна учудване, от гърлото му се откъсна кратък вопъл и той се свлече в краката на младежа.

Корсис избърса меча си в малко ленено парцалче, прибра го в ножницата и се наведе над трупа. Пребърка джобовете му, но нищо не намери в тях.

- Професионални убийци - обяви той. - Няма как да разберем кои са и кой ги изпраща. Някой сериозно ви се е ядосал!

- Никога не бях виждал някой да се бие така - бързо, елегантно и смъртоносно - задъхано каза Климент. - Спаси ми живота! Ще направя всичко, което поискаш, за теб!

- Намерете убиеца на баща ми! - тихо каза Корсис и отново се превърна в малкото уплашено момче, което бе доскоро. -Вардан ме научи да се бия така. Ако не беше той, сега и двамата щяхме да сме мъртви. Трябва да благодарите на него, не на мен.

7

- Кой е владетелят на тази страна! - гласът на Борис кънтеше под каменния купол на тронната зала.

Свели глави, подредени в полукръг, пред него седяха дванайсетте членове на Великия съвет. Тежки златни огърлици, показващи ранга им, лежаха на гърдите на боилите. Рубинени и изумрудени камъни проблясваха по пръстените, ръцете на повечето бяха окичени с гривни. Членовете на съвета бяха облечени във фини кожени дрехи, обшити с цветни ширити. Наметнати със зелени, сини и кафяви наметала, поръбени с пух, боилите не смееха да погледнат хана в очите.

- Аз съм господарят! Ще правите каквото аз искам! - гневният глас на хана изпълни помещението, карайки всички да потръпнат.

Свит зад стола на Дукум, коленичил на пода, без да смее да вдигне глава, Климент усещаше как яростта на Борис се разпалва, сгъстява въздуха около него, пречи му да диша и облива с тежки капки пот по превития му гръб.

Облечен в тежка златоткана роба, наметнат с пурпурен плащ и увенчан със златна корона, ханът бе самото въплъщение на царствения гняв. Деликатното му иначе лице сега бе изкривено от ярост, ръката му стискаше с всичка сила ръкохватката на меча, дълбоките му черни очи се забиваха като свредели в насядалите срещу него боили.

А всичко бе започнало толкова добре.

Седнал на високия си златен трон пред бронзовия лъв, ханът бе обявил, че е постигнал мир с Византия. Новината бе посрещната с радост, по лицата на мнозина се изписа облекчение. Сушата и гладът бездруго бяха изтормозили страната, за да могат да си позволят война с Византия. Още повече че последните две войни, с далеч по-слаби противници, бяха завършили катастрофално.

Новината наистина бе добра и бурните възгласи и ръкопляскания не стихваха дълго. С усмивка на уста Борис им разказа как се наложило да препуска през нощта, как нямало коне за смяна на всички от ескорта му и как накрая пристигнал с малка група в лагера на Михаил.

Силен смях и взаимни потупвания по гърбовете предизвика разказът на хана как войниците на пост през византийския лагер отказали да повярват, че е българският хан, и му се наложило да ги прескача с коня си.

- Беше рискован момент - усмихна се Борис. - Ако бяха решили да ме спрат, лесно можеха да го направят. И сега нямаше да съм тук пред вас.

От погледа на Климент не убягна, че докато разказваше за рискованото си проникване във византийския лагер и скока си, Борис внимателно наблюдаваше лицата на присъстващите. Ханът очевидно знаеше за настроенията в столицата и зорко следеше дали някой няма да съжали, че ромейските стрели не са го покосили.

От мястото си зад Дукум Климент не можа да види лицата на останалите. Самият Борис продължи да разказва и да се усмихва, все едно не се е случило нищо особено.

Накрая ханът млъкна.

В залата настана мъртвешка тишина.

Макар да бе разказал подробно за сключения договор, Борис не бе отговорил на въпроса, от който най-много се интересуваха всички - покръстил ли се е или не.

Четиримата славяни в съвета час по час поглеждаха към водача си Склавун, очаквайки да вземе инициативата в свои ръце. Самият Склавун, довчера самоуверен и щастлив от новината за покръстването на владетеля, сега не смееше да погледне Борис в очите.

Останалите членове на съвета също започнаха да се въртят неспокойно, чудейки се как да засегнат темата. Не бе прието владетелят да се пита за такива неща, но, от друга страна, постъпката на Борис бе от изключителна важност и касаеше всички.

Накрая най-възрастният в съвета, побелелият, но все още пъргав Кормесий се изкашля предпазливо, показвайки, че иска да вземе думата. Всички погледи веднага се насочиха към него.

- Бих искал да попитам и мисля, че всички ще се присъединят към думите ми - започна предпазливо Кормесий, докато други те кимаха в знак на съгласие. Бихме искали да попитаме при какви допълнителни условия бе сключен договорът? Носят се различни слухове и бихме искали... - боилът остави думите му да увиснат във въздуха.

- Всички условия по договора ви бяха съобщени! - студено каза Борис. От предишното му веселие не бе останало и помен.

- Но ние чухме друго - не се предаваше Кормесий. - Чухме, че ханът се е покръстил, приемайки за своя вярата на варварите ромеи и сменяйки Тангра с Христос!

Лицето на Борис потъмня.

- И какво, ако е така? - попита той.

- Бихме искали да знаем дали е вярно и ако е вярно, кой е дал право на хана за това - войнствено попита Иратаис от рода Вокил и се огледа за подкрепа. Великият съвет трябва да бъде уведомен за това, което се е случило във византийския лагер!

Групичката около него се разшумя одобрително.

- Крайно време е всички, не само ханът, да приемем истинския Бог Исус Христос! - реши да се включи Склавун и скочи на крака. - Ако ханът се е покръстил, значи такава е волята Божия и не е твоя работа да се месиш, Иратаис!

- Не е ли?! - великият боил се обърна към славянина, който много по-лесно можеше да стане мишена на гнева му. Ханът не може да сменя бога си просто хей така! Иратаис щракна с пръсти. - Без ние дори да знаем!

- И защо да не може?! - не се даваше Склавун. - Нима Бог не говори еднакво на всички? Ако Неговото слово е проникнало в душата на хана, кои сме ние, че да му се противопоставяме!

- Не се забравяй, Склавуне! - боилът Вардас също се бе изправил и хвърляше гневни погледи към славянина. Масивните златни гривни по ръцете му силно издрънчаха. - Покръстването на владетеля не може да стане по негова прищявка. Това е държавна политика! А що се отнася до вас, славяните, всички много добре знаем защо искате ханът да стане християнин! Така кликата ви, чието място е на полето, а не в тази зала, ще укрепне и ще придобие мощ!

- Не смей да ми говориш така! Ние сме членове на съвета също като вас, независимо дали ти харесва или не. - Лицето на Склавун почервеня, ръцете му се свиха в юмруци. - Ако нас ни нямаше, мнозина от вас днес нямаше да стоят в тази зала. А костите ви щяха да се белеят по полето, на което толкова много искаш да ни пратиш!

- За разлика от вашите, нали? Много бързо щяхте да се спогодите с вашите приятели византийците. Нали и те са християни като вас?! - не се даваше Вардас.

- Наричаш ни предатели? Нас, които довчера трябваше да се крием, за да се молим на Бога, който почитаме?!

- Вие сте виновни за покръстването на хана! - без да може повече да сдържа гнева си, се развика Иратаис. Вие сте го оплели с гнусните си християнски козни и сега той предава бога на предците си заради някакъв Христос!

- Не някакъв, а синът Божи! - не отстъпваше Склавун и останалите славяни завикаха и заразмахваха ръце в подкрепа на водача си. - Синът Божи, който е умрял и заради теб, невернико, на кръста! За да спаси душата ти, която иначе ще бъде обречена на вечни мъки и смърт!

- Ти внимавай също да не умреш съвсем скоро! - отговори му Иратаис и инстинктивно посегна към кръста си, където трябваше да виси мечът му. За щастие там нямаше оръжие. На всички освен на хана бе забранено да участват в съвета въоръжени.

Славяните наскачаха и заобиколиха Склавун, за да го предпазят. Останалите боили застанаха зад Иратаис.

Седнал на трона, с почерняло от гняв лице, Борис наблюдаваше каращите се групи пред себе си. Дукум се въртеше неспокойно на мястото си, без да знае какво точно да предприеме.

Разтревожен от виковете в залата, чигатът, отговарящ за охраната, отвори вратата, за да провери какво става. Борис му махна с ръка, че всичко е наред.

- Ние така и не разбрахме - успя да надвика гълчавата Кормесий. - Така и не успяхме да разберем покръстил ли се ханът или не.

Караницата постепенно утихна. Всички млъкнаха и загледаха с очакване Борис.

Климент ясно виждаше разделението във Великия съвет. От едната страна, предвождани от Склавун, бяха славяните християни дебелият Пацик, винаги намусеният Кордил и набожният Силвестър. Срещу тях, водени от Иратаис, свъсили гневно чела над черните си вежди, стояха натрупалият напоследък големи богатства слаб като вейка Вардас, набитият, издигнал се бързо Шун, яките като скали, сдобили се с репутацията на опасни воини и добри военачалници Изот и Вихтун. Алем и Курт, и двамата страхливи и нерешителни, щяха да подкрепят този, който надделееше в спора.

С кого бе старият Кормесий, засега не бе ясно.

Ханът бавно се наведе напред на трона си и изгледа всички един по един. Погледът му се задържа за миг дори на Климент.

- Да! - Ханът стана, разкрачи се и сложи ръцете си от двете страни на кръста. - Да! Покръстих се! Както ще се покръстите и вие!

В залата настана суматоха.

Славяните радостно викаха.

Останалите крещяха гневно.

Силвестър коленичи и започна да нарежда благодарствена молитва. Някой го блъсна и той се претърколи настрани. С изкривена златна огърлица на раменете, Изот се опитваше да докопа Склавун за гърлото. Нечие наметало се търкаляше на земята. Напрегнат, Дукум бе готов да скочи и да защити владетеля, ако се наложи. Алем и Курт се озъртаха уплашено. Кормесий гледаше ту хана, ту останалите.

Борис вдигна ръка:

- Тишина! - нареди той. - Тишина! Или ще извикам стражата и ще наредя да арестуват всички ви! Тишина!

Глъчката бавно започна да стихва.

Със зачервени лица, потни и пухтящи, великите боили се откопчиха един от друг и приглаждайки дрехите си, сипейки закани на всички страни, седнаха отново на столовете си.

Иратаис внезапно скочи напред и извика почти в лицето на хана:

- Кой ти даде право да се покръстваш?! Кой?! Кой ти дава право да отхвърляш Тангра и да го сменяш с нов бог?!

Останалите отново се развикаха.

- Успокойте се! - Борис започна да губи търпение. - Успокойте се и седнете по местата си!

- Спокойно ли?! провикна се и Вардас. - Как да говорим спокойно, когато върху нас се извършва насилие!

- Вие сте насилниците! Не сме забравили как съвсем доскоро преследвахте християните! Убийци! - развика се Кордил и също скочи към трона.

- Византийски шпиони и предатели! - не му остана длъжен Вардас и се опита да го хване за ръката.

Тангристи и християни отново наскачаха от местата си и караницата се развихри с нова сила.

Притеснен, Климент не знаеше какво да прави. Главата му се въртеше ту към този, ту към онзи, краката му бяха плувнали в пот, челото и бузите му горяха. Писарят чакаше някакъв знак от Дукум, но кавханът седеше на стола си, без дори да го погледне. Ако някой не се намесеше, нямаше никакво съмнение, че съвсем скоро членовете на Великия съвет щяха да се избият един друг с голи ръце.

Дукум бе този, който овладя положението.

Без да каже нищо, кавханът излезе и се върна след миг, следван от личната стража на Борис. Тя бързо избута крещящите боили на местата им и плътно обгради хана.

Най-накрая в залата се възцари тишина, макар все още да се чуваше някоя изпусната ругатня или отправена закана.

- Христос ще донесе полза на всички ни - тихо каза Борис, но в гласа му личеше едва сдържан гняв. Никога досега боилите не си бяха позволявали да му говорят по този начин. - Ще имаме полза от покръстването и мирният договор с Византия няма нищо общо с това. Отдавна обмислям подобна възможност. Сега моментът настъпи. Направих това, което смятам за добро! Макар че, ако не бях приел Христос, можеше в този момент Михаил и наставникът му Фотий да минават тържествено през портите на Плиска. А вие да се криете по горите или да сте мъртви! Помислете върху това! - Борис замълча, давайки време думите му да достигнат до съзнанието на всеки. Всички големи държави в света са християнски. Ако искаме и ние да бъдем велики като останалите, рано или късно трябва да приемем Исус!

- Крум беше велик и без да е християнин! - сопна се Иратаис, но Борис продължи, без да му обръща внимание:

- На всички европейски тържища християните се обслужват с предимство! Във всички европейски дворове християнските пратеници се ползват с предимства! Християнските владетели се подкрепят един друг в случай на нужда!

- Но това не е всичко! - продължи Борис. Държавата ни страда от това, че няма един бог! Българите се кланят на Тангра. Славяните на Перун. Дълго мислих. Сега и славяни, и българи ще почитат Христос! Той ще ни обедини и ще ни направи още по-силни!

- Никога! - Иратаис бе станал отново и величествено оглеждаше останалите. - Никога няма да се поклоня на този страхлив Бог, проповядващ добрина и любов! Аз съм воин, а не жена!

Останалите тангристи доволно зашумяха, подкрепяйки думите на водача си.

- Преди всичко си боил, който дължи вярност на хана си! - напомни му Борис и свирепо изгледа всички. - Трябва ли да ви го напомням? С теб или без теб, с вас или без вас, България ще бъде християнска! Такава е волята ми на поставен над вас от Бога владетел!

- Кой бог те е поставил по-точно над нас?! - не се даваше Иратаис. - Ти зае престола на баща си в името на Тангра и управлява от името на Тангра! Сега се отричаш от него! Трябва да се отречеш и от трона!

- Това е бунт! - Дукум бе скочил от стола си и с твърда крачка тръгна към Иратаис. - Ханът каза думата си! Наш дълг е да му се подчиняваме и да я изпълним!

- Досега не сме видели нищо добро от тази негова воля! - подкрепи Иратаис Вардас. Не сме спечелили нито една война! Нито една битка! Тангра е отвърнал очи от своя народ, от своя хан и сега става ясно защо! Ние сме предадени!

Климент изтръпна. Думите на боила бяха изключително опасни. Ако Тангра бе свалил подкрепата си от хана, Борис беше обречен!

- Това стана, защото бяхме езичници! Склавун също се включи в спора. - Сега Христос ще ни води към победи! Тепърва ни предстои да спечелим много битки, Иратаис. Стига в редиците ни да няма предатели! Като теб и последователите ти!

- Аз искам да знам кого ще подкрепи съветът! Искам гласуване! Искам да изкажем волята си и да вземем решение, както е било винаги досега. Искам да знам кой тук подкрепя хана! Нека вдигне ръка и го заяви ясно! - гласът на Иратаис бе изтънял. Той много добре разбираше риска, който поема. Ако се провалеше, ако съветът не гласуваше за него, дните му бяха преброени.

Всички замълчаха и се заозъртаха притеснено. Четиримата славяни веднага вдигнаха ръце. Дукум, чийто глас се броеше за два, последва примера им, без да се замисля.

Алем и Курт уплашено въртяха глави, не знаейки какво да направят, но ръцете им останаха в скута.

Резултатът беше равен. Шест на шест.

„Какво ще стане сега? - запита се Климент. - Спечели ли Иратаис? Загуби ли Борис?“

В този момент дългата съсухрена ръка на Кормесий се залюля във въздуха. Най-старият член на съвета, представителят на един от най-прочутите родове, бе подкрепил хана. Ориентирайки се накъде духа вятърът, Алем и Курт веднага последваха примера му.

„Е, всичко приключи добре! - облекчено въздъхна Климент. - Борис спечели. Иратаис загуби. Какво ли ще стане сега с него и останалите?“

- Ти! Ти, подло старче! Как посмя да ни предадеш! - Иратаис сграбчи Кормесий за ръката и го разтърси силно. По заповед на Дукум няколко войници отделиха един от друг двамата велики боили. - Ще си платиш за това! Всички ще си платите! - Иратаис се огледа бясно и заотстъпва към тези, които го подкрепяха.

- Служил съм още при дядото на сегашния хан, при Маламир - спокойно обясни Кормесий, докато разтъркваше ръката си, където го бе сграбчил Иратаис. - Служил съм и при Пресиян, сега при Борис. Свикнал съм да изпълнявам волята на хана. Вече съм стар и не мисля, че днес е добър момент да си променям навиците. Пък и в това, което каза ханът, има много истина. Той е прав! Като християни ще станем по-силни и по-единни. Държавата ни ще просъществува през вековете. Нима ти не искаш това, Иратаис от рода Вокил? Нима всички ние не искаме точно това?

- Предател! - Шун, който досега бе стоял спокойно, се надигна отново от мястото си.

- Кой е владетелят на тази страна?! Питам ви кой командва тук?! - гласът на Борис кънтеше под каменния купол на тронната зала. - Аз съм господарят! Ще правите каквото аз искам!

- Но, хане... - започна Вардас.

- Повече не съм хан. Иратаис е прав! Отказвам се и от Бога, и от титлата! - изкрещя Борис, неспособен да се сдържа повече. -Повече не съм хан! Той умря заедно с Тангра! От днес съм български княз и всички ще ме почитате и ще ми се кланяте! Който не иска, е предател и ще умре още сега! В тази зала! -Борис кимна с глава на войниците си, които с извадени мечове тръгнаха към Иратаис и групата му.

- На колене! Покажете покорството си пред своя княз! - заповяда Борис и под извадените мечове членовете на Великия съвет бавно сведоха глави.

- Всички до един ще се покръстите! - нареди князът. - И вие, и семействата ви, и васалите ви! Който не го направи до месец, ще умре! Ясно ли е!

- Но ние имаме повече вяра! Ние... - надигна глава Склавун.

- Никакво ние! Никой няма да се ползва с привилегии или да бъде преследван заради вярата, която е изповядвал до днес. Казаните тук думи ще бъдат забравени и простени. За първи и последен път!

Иратаис и последователите му се размърдаха на местата си, разменяйки си погледи, но не казаха нищо.

- Докато преминат вълненията, във Вътрешния град ще охраняват войници от личната ми стража. Днес в града ще пристигнат аварски стрелци, които също ще се включат в опазването на реда. Сегашните гарнизони ще бъдат сменени! За да няма безредици, вратите на Вътрешния град ще се затворят и през тях ще се минава само с пароли. Въоръжени хора ще могат да влизат във Външния град също само с парола! За чигати там ще бъдат назначени мои родственици! Ясно ли е?!

Борис замълча. Явно бе предвидил всичко. Както реакцията на боилите, така и мерките, които да вземе.

- Светилищата на Тангра ще бъдат преустроени в църкви. На мястото на храма в двореца ще се вдигне висока базилика! Най-голямата в света. Всички до един ще сътрудничите и ще помагате това да стане. Ако не - ще умрете! И вие, и целият ви род! Разбрахте ли!

Борис отново изгледа падналите на колене боили. Всички до един закимаха с глави.

- Сега се закълнете във вярност към княза - нареди той.

Бавно, някои с половин уста, други със светнали очи изговориха свещената клетва.

- Това е! Свободни сте! - обяви Борис и се обърна с гръб към членовете на Великия съвет.

Без да кажат и дума, Иратаис и последователите му станаха и побързаха да напуснат залата. Минавайки покрай Кормесий, те не пропуснаха да му хвърлят заплашителни погледи. Старецът само поклати глава с усмивка, бавно се надигна от мястото си и с достойнство напусна помещението.

Все още зачервени от това, което се бе случило, но с блеснали от радост очи, славяните също се разотидоха, нямащи търпение да разнесат радостната вест из града.

Скоро в залата останаха само Борис, Дукум и Климент. Писарят се оглеждаше смутено, без да знае какво да прави. Не бе сигурен дали мястото му е тук, но кавханът не го бе освободил.

Князът изчака вратите да бъдат затворени, погали с ръка бронзовия лъв и бавно се отпусна на трона.

- Това е! Всичко свърши! - обяви Борис и се усмихна широко. - Повикаха малко, поспориха и покрещяха, но няма да посмеят да предприемат нищо. Прекалено са слаби. А и мерките, които взех, няма да им дадат тази възможност!

- За всеки случай ще наредя да следят Иратаис и останалите от кликата му - каза Дукум. - Всички от рода Вокил са много високомерни и ламтят за власт!

- Щом смяташ, че е необходимо - направи го - кимна Борис. - Но се съмнявам, че дори Иратаис ще посмее да предприеме нещо. Имаше своя шанс и го изпусна!

„Дано да е така! - горчиво си помисли Климент и бавно заотстъпва назад. - Но се страхувам, че всичко едва сега започва. От друга страна, никой не ме попита за смъртта на Аеций!“

* * *

Събрани под запалените факли, препасали отново мечовете си, мъжете се гледаха един друг с мрачни лица. Пламъците хвърляха странни сенки по каменните стени на подземието, където се бяха събрали затворниците.

Всички бяха дошли един по един до имението на Иратаис. Въоръжени наемници от най-добрия му отряд охраняваха вратите и крепостта. Никой нямаше да ги обезпокои. Предстоеше да вземат важно решение - дали да вдигнат бунт срещу хана.

Повечето членове на Великия съвет бяха тук. Иратаис, Вардас, Шун, Изот и Вихтун седяха като каменни статуи на столовете си. Дори страхливите Алем и Курт бяха дошли, плахо оглеждайки се. Още десетина боили, насядали на удобни трикраки столчета покрай стената, внимателно бяха изслушали разказа им за случилото се в тронната зала.

Бяха се събрали, за да решат какво да правят. Ханът бе предал бога им, но добре се бе подготвил за това. Можеха ли да му се противопоставят?

- Трябва да убием това страхливо куче! - Изот гласно изказа мисълта, която се въртеше в главите на всички. - Той не заслужава да живее след това, което направи!

- Така е! - подкрепи го и Вихтун. Високи, яки и доказани пълководци, те искаха да разрешат всеки проблем с мечовете си.

Останалите се размърдаха на местата си, разнесе се всеобщ ропот.

- Чу какво нареди ханът - каза Вардас. - Паролите ще се сменят. Всеки, който влиза във Външния град, ще бъде претърсван за оръжие. На вратите ще бъдат поставени родственици на Борис. Плиска ще се напълни с авари. Няма как да го нападнем сега! Трябва да изчакаме, докато бдителността му намалее.

- Така е! Няма смисъл да рискуваме! - веднага се съгласи и Алем, а Курт закима с глава.

- Не можем да минем през вратите без паролите и да се справим с елитната конница на Борис и аварските му стрелци. Ще ни избие до крак! - доволен от подкрепата, продължи Вардас.

- Ти мислиш само за парите си! Не се бой! Аз ще поведа първата атака. А след като победим, ще забогатееш още повече - злобно го изгледа Изот.

- Не ме е страх да умра в битка - изпъчи се Вардас, - но искам от смъртта ми да има някаква полза. А когато нападнем, Изот, аз ще бъда в първата редица заедно с теб!

Останалите се разшумяха, няколко души закимаха с глава.

- Тихо! Тихо! - Иратаис размаха ръце. Не трябваше да допусне разногласие. Ако се разединят, нямаше да имат никакъв шанс.

Боилът огледа мъжете пред себе си. Без съмнение тук се бе събрал цветът на нацията. Освен членовете на Великия съвет, на сбирката бяха дошли и някои от най-близките му сродници от рода Вокил. Те не бяха забравили управлението на хановете Винех, Сабин и Умор. Още помнеха какво значи да държиш властта в ръцете си.

Зад тях с високи кожени шапки стояха трима представители на клана Угаин. Свикнали със студа на север, те бяха твърди, безмилостни и корави като скали.

Почти всички от старите родове бяха пратили свои представители. Никой не можеше да откаже на великия Иратаис. До Угаин стояха мъжете от родовете Кюригир и Кубияр. Както и мнозина други. Сплотяваха ги вярата в Тангра и ненавистта към Борис.

Обединени, те можеха да свикат войска, многократно по-голяма от тази на хана. Но той ги бе изпреварил. Плиска бе затворена и Иратаис най-добре съзнаваше това. Борис може и да беше страхливец но изключително хитро и умно пазеше властта си.

- Нека преценим ситуацията трезво - въздъхна великият боил. - Няма нужда сами да се пъхаме в ръцете на врага.

- Тогава какво? - Изот седна обратно на стола си и мрачно се загледа в пода.

- Сами видяхте - аз бях този, който се противопостави на хана. - Иратаис не искаше и за секунда да забравят кой е най-главният тук. - Но мисля, че сега е най-добре да почакаме. Без пароли, които да ни отворят вратите на Външния град, сме обречени! Ще ни избият под стените като мишки! Не се и съмнявам, че ще следят всеки наш ход. Този на приятелите ни също! Родствениците му по вратите ще ни претърсват най-дълго. Аварите само ще търсят повод, за да ни надупчат със стрелите си. Трябва да изчакаме.

- С добър план може и да успеем! - Вихтун все още не искаше да се откаже.

- Нека не избързваме. - Шун се обаждаше за първи път и погледите на всички веднага се насочиха към този лукав и умен боил. Шун се бе появил преди десетина години от Константинопол, твърдейки, че е избягал, след като навремето баща му е бил пленен, и въпреки неясния си произход бързо успя да си проправи път чак до Великия съвет на боилите. В това му помагаше както вроденото му интригантство, така и колата със злато, която бе докарал заедно със себе си. Трезво мислещ и винаги търсещ изгодата, той знаеше как да постъпи, така че да извлече максимална полза за себе си.

- Да не избързваме - повтори Шун. - Това не значи, че се отказвам. Но Иратаис и Вардас са прави. В момента всичко е против нас! Загубихме гласуването в съвета. Ханът се е подготвил добре. Не би се държал по този начин, ако не можеше да се справи с нас - останалите закимаха.

- Тези, които искат Тангра, ще ни подкрепят - опита се да му възрази Изот.

- Може би е така. Но не е сигурно. - Иратаис се изправи и огледа останалите. - Видяхте - Великият съвет е разделен. Дори там нашият Бог няма надмощие! И там се намери кой да ни предаде. Да не подценяваме Кормесий! Той е достатъчно стар и влиятелен, за да накара част от близките му да подкрепят Борис. Той има влиятелни приятели. С Борис, Дукум и Кормесий едновременно, с новите пароли и аварските стрелци по улиците не можем да се борим!

- Какво предлагаш тогава!? - излая Изот, но дори и той изглеждаше разочарован.

- Вече го казах - ще изчакаме! Ще се снишим. Нека накараме Борис да повярва, че сме приели бога му. Той не може вечно да държи аварите при себе си. Издръжката им струва цяло състояние! Вратите на крепостта не могат да останат затворени завинаги! Кормесий също не е вечен! Нека изчакаме, докато обстановката се успокои, и тогава да нанесем своя удар!

В помещението се разнесе одобрителен шепот.

- Не ми харесва тази работа! Не ми харесва да чакам! - намръщи се Изот.

От стената се отлепи нечия сянка.

- Не виждам какво има да обсъждаме! - млад мъж от рода Угаин бе пристъпил напред. - Та ние ще защитим Тангра, за Бога! Какво има да умуваме! Всичко е ясно и Борис трябва да умре!

- Успокой се, Идик - меко му се противопостави Иратаис. -Всички знаем за твоята преданост към Тангра, но нека обсъдим как да подходим най-добре.

- Няма какво да мислим! - Мъжът свали високата си кожена шапка и ядно я удари в земята. - Борис е предател! Трябва да умре!

Останалите се разшумяха развълнувано. Родът Угаин бе известен със стриктното спазване на традициите и фанатичната вяра в Тангра.

- Чу какво бе казано! - Иратаис започваше да губи търпение. - Няма какво да направим.

- Има! - прекъсна го Идик и огледа останалите мъже - Съгласен съм, че сега няма как да нападнем. Няма как да минем през вратите и да се справим с аварите. Но това не значи, че не можем да си отмъстим на Борис! Има обичай, древен обичай, когато някой не е достоен, когато някой се провали пред лицето на Тангра, да бъде пращан преждевременно на небето. Борис се провали! Традицията трябва да се изпълни!

- Какво имаш предвид? - зачуди се Иратаис.

- Убиец! Един избран от нас, който да отмъсти. Някой, който да може да влезе във Вътрешния град, да стигне до Борис и да въздаде правосъдие. С кинжал или отрова, с меч или примка, няма значение. Ханът трябва да умре! Той може да спре всички, но ще му е трудно да се справи с един!

- И кой ще бъде този човек? - впечатлен, попита Иратаис. Кой ще се жертва, за да отстрани тиранина?

Очите на Идик блеснаха:

- Аз! Това ще бъда аз!

Останалите се разшумяха. Иратаис присви очи и се замисли.

- Ти си прав, Идик от рода Угаин! - рече накрая великият боил и се изправи. - Прав си, че традициите трябва да се зачитат, а предателите да се наказват. Избирам те от името на всички събрани тук ти да си този, чрез чиито ръце да говори Тангра!

Идик коленичи и сведе глава. Иратаис откачи от колана си красив, но смъртоносен кинжал и го подаде на мъжа пред себе си. Очите му блеснаха:

- Отмъсти за Тангра! Убий хана!

Със зачервено от гордост лице Идик пое кинжала, кимна отсечено и се върна обратно на мястото си под ръкоплясканията на останалите.

- Значи е решено! - с видимо облекчение скочи от стола си Курт. - Оставяме бунта за по-добри времена! Ако правосъдието възтържествува чрез ръката на Идик, още по-добре!

- И помнете, че никога не сме се виждали и не сме говорили за нищо! - добави Алем.

Дрънчейки с оръжията си, все още обсъждайки ставащото, боилите започнаха да се разотиват. В осветената от факлите зала остана само Иратаис.

Великият боил въздъхна дълбоко. Отдавна бе чакал своя миг, а сега бе на път да го пропусне. Наследник на рода Вокил, той можеше да поведе, останалите и да върне трона на предците си. Не една и две вечери великият боил бе гледал звездите с чаша вино в ръка, представяйки си как седи в кръглата зала, наметнат с пурпурна мантия, а останалите са паднали в краката му.

Сега тази мечта можеше да изчезне. Нямаха шанс срещу хана, паролите, заключените порти, претърсването и аварите. Вероятността Идик да успее да убие Борис бе нищожна. Ако нямаше кой да ги поведе, дори недоволните щяха да се покръстят под заплахата от смърт. Нямаше да има бунт. И той нямаше да стане господар на страната. Иратаис въздъхна още веднъж и се надигна от мястото си.

- Няма нужда да въздишаш така тежко! - нечий плътен глас внезапно изпълни подземието. - Все още има шанс да седнеш на трона на предците си!

Иратаис скочи от стола, извади меча си и го насочи към сенките.

- Кой си ти?! Какво правиш тук?!

От единия от ъглите бавно пристъпи набита закачулена фигура. Макар непознатият да не се държеше заплашително, при вида му великият боил изпита необясним страх и отстъпи назад.

- Аз съм този, който ще ти помогне да осъществиш мечтите си! Прибери меча! Имаме да обсъдим някои въпроси!

- Но как? - Иратаис стоеше объркан в центъра на помещението и не знаеше какво да прави. - Как ще ми помогнеш? Кой си ти? И как влезе тук?

Непознатият се засмя, дръпна качулката още по-ниско над лицето си и седна на един от опразнените столове.

- Станах свидетел на малката ви сбирка! Сбирка, за която всички ще си изпатите, ако ханът научи за нея! Не те заплашвам! Не! Не! - помирително вдигна ръка непознатият. - И съм съгласен с решението ви. Не можете да победите Борис. Не и в този момент.

- Тогава?

- Тогава имате нужда от помощ. От моята помощ!

Иратаис се разсмя.

- От твоята помощ!? Ти луд ли си? Не знам кой си и как си проникнал в имението ми, но едва ли ще можеш да помогнеш срещу стрелците на хана. Как ще попречиш на Кормесий да тръгне срещу нас? Как ще отключиш вратите на Плиска? Как ще минеш през родствениците на Борис? Трябва да си бог, за да можеш да ми помогнеш!

- Не се знае! - за миг под качулката на непознатия проблясна усмивка. - Нищо не се знае, Иратаис! - след което се отдръпна назад в сенките и изчезна.

- Хей! Чакай! Не си тръгвай! - извика великият боил и прекоси с бързи крачки помещението.

- Аз съм тук, Иратаис! - отговори му гласът и боилът рязко се обърна, но не видя никого. - Тук съм, ако можеш да ме видиш!

- Какви са тези глупости! - този път Иратаис извади меча си. - Това някаква игра ли е? Нужна е само една моя заповед и подземието ще се изпълни с войниците ми!

- Игра? - Непознатият внезапно се бе озовал зад великия боил, сграбчи главата му, дръпна я силно назад и опря нож в оголеното му гърло. - Може и да е игра, но залогът е много висок. А докато войниците ти дойдат, ще бъдеш мъртъв!

Вцепенен, Иратаис не смееше да помръдне.

- Ето какво искам да направиш! - каза непознатият. - Ще убедиш останалите, че сега е моментът да тръгнете срещу хана.

Няма да ти е много трудно. Те и без това са готови. Ще вдигнете бунт! Ще спечелите! И ти ще станеш хан! Точно както си мечтаеш.

- А Борис? Аварите, паролите, Кормесий? - изкрещя в ужаса си Иратаис. - Какво ще правим с тях?

- Не се притеснявай! Съвсем скоро те няма да ви създават проблеми! Аз ще се погрижа за всичко. Ти просто събери достатъчно войници, които да могат да превземат Плиска.

- Кой си ти? Отговори ми как да те наричам!

- Как да ме наричаш? - Непознатият се засмя приглушено. - Аз нямам име. Но щом толкова много държиш, можеш да ме наричаш Неуязвимия!

- Неуязвимия? Как да те намеря?

- Не се притеснявай! Аз ще те потърся пак. Скоро - непознатият отстъпи назад и отхлаби хватката си.

Извадил меча си, Иратаис рязко се обърна.

Зад гърба му нямаше никой.

Подземието бе празно.

8

- Ти трябва да ни помогнеш! - Склавун дърпаше Климент за ръката в опита си да го спре.

Писарят се бе натъкнал на славянина на излизане от покоите на Дукум. Вероятно Склавун го бе причаквал в коридора да излезе.

- Трябва да ни помогнеш! Да помогнеш не на нас, а на хана! - не спираше да повтаря славянинът.

Климент ядосано спря:

- Нека не замесваме Борис в тази работа! Пък и той вече не е хан, а княз! И с какво мога да помогна?

- Княз, да, княз! - веднага се поправи славянинът и кой знае защо се огледа притеснено. - Разбери, Клименте! Трябва да разбереш какво са наумили Иратаис и останалите! Трябва да разбереш и да ги заловим, преди да стане късно за всички ни! Мястото им е в затвора! Борис е прекалено милостив. Чу ги какво казаха на съвета. Те няма да се примирят с това, което се случи! Не трябва да им позволим да попречат на покръстването!

„Или да попречат на теб!“ - ядно си помисли писарят, издърпа ръката си и почти тичешком се отскубна от преследващия го Склавун.

Християнинът го погони още малко и накрая се отказа. Беше се уморил.

Склавун се подпря на стената да си почине и избърса с ръка потното си чело. Още трепереше от това, което се бе случило сутринта.

Облечен с най-красивите си дрехи и окичен с всички отличия на властта, славянинът бе тръгнал за събирането на Великия съвет с добро предчувствие за това, което предстои. Ханът се бе покръстил, най-после идваше тяхното време.

Доволен и усмихнат, Склавун величествено бе влязъл в двореца. И тогава, малко преди да стигне до залата, някой го бе дръпнал в един от страничните коридори. Склавун бе готов да се развика, но бързо замълча, след като видя злите очи на мъжа срещу себе си, хищното му лице и огромния татуиран кръст между веждите.

- Тихо! - предупреди го непознатият и насочи към корема му къс меч. - Не вдигай много шум и всичко ще свърши бързо и без усложнения! Имаш много поздрави от Фотий, да пребъде името му! - Мъжът бързо се прекръсти.

- Кой си ти? Какво искаш? - уплашено попита Склавун и се огледа наоколо.

- Слушай ме внимателно и запомни всичко, което ще ти кажа! Предстоят велики неща! Историята ще бъде променена! И ти ще заемеш полагаемото се място в нея! Стига да ни помогнеш за това - с насмешка каза непознатият, а Склавун бързо закима с глава, без да откъсва поглед от извадения меч. - Ако искаш Христос да победи, трябва да ми сътрудничиш!

- Какво искаш? - попита отново славянинът и облиза устни.

- Като начало да знам всичко, което се случва на Великия съвет. Всичко, което са намислили Иратаис и приятелите му. Имаме сведения, че няма да се примирят с покръстването. - Мъжът се прекръсти отново със загрубелите си пръсти. На всеки от тях имаше татуиран кръст. - Искаш Исус да победи, нали?

Славянинът притеснено кимна.

- Това е добре! - захили се непознатият. - Гледай, помни и няма да бъдеш забравен! Ще се срещаме всяка вечер близо до Източната врата на Вътрешния град! И не забравяй: Бог награждава усърдните и наказва предателите. Искам още да претърсиш покоите на Борис!

- Невъзможно! Там е пълно с войници!

Непознатият вдигна рамене.

- Твоя работа е как ще се справиш. Ако успееш, чакат те само почести. Не забравяй, че Фотий е този, който ще назначи българския митрополит. Би ли ти харесало да си начело на българската църква, славянино? По-напред дори от Борис?

Склавун преглътна:

- Какво трябва да търся?

- Всичко, което има нещо общо с времето на Крум! Свитъци, документи, предмети... Всичко! И най-важното: трябва да знаем всяка стъпка на писаря Климент.

- Климент ли? - Склавун реши, че не е чул добре.

Мъжът кимна:

- Да, Климент! Заел се е с нещо, което не се харесва на патриарха. - Непознатият се прекръсти за трети път. - Но не се притеснявай, ние ще се погрижим за него! Разбрахме ли се?!

Склавун мълчаливо бе кимнал.

- Кой все пак си ти? - бе успял да попита той с малкото останала му смелост.

Непознатият приближи лицето си към неговото.

- Името ми е Михаил. Архангелът на смъртта!

Климент продължаваше да бърза по коридора, мислейки за неочакваната среща със славянина. Той и останалите християни в съвета му бяха не по-малко противни от Иратаис и поддръжниците му. Истинските им цели нямаха нищо общо с това, в което вярваха. Въпросът бе кой ще успее да измести останалите в голямата игра за власт.

Сега бе ударил часът на християните. И те нямаше да го пропуснат. Бяха го чакали достатъчно дълго. Трудна щеше да е тази междуособна война, в която освен мъже срещу мъже, един срещу друг щяха да застанат и два бога. Който и да победеше, хората на земята щяха да страдат.

Писарят въздъхна.

Може би в думите на славянина все пак имаше някаква истина. Може би трябваше да разбере какво са наумили недоволните боили. За да предпази и Борис, и себе си. Но какво можеше да направи?

Иратаис и останалите не биха го допуснали в домовете си, освен за да го убият. Нито биха го оставили да говори с тях. Какво му оставаше? Да разпита слугите и приятелите им? Да проследи стъпките им?

Какво?

Дали пък нахлуването в храма на Тангра нямаше някаква връзка със заговорниците? Те със сигурност бяха научили предварително, че Борис се е покръстил, и подобна провокация би им била повече от изгодна.

Климент се намръщи и се заоглежда, търсейки Корсис. Ами убийството на миника? Защо на гърдите му бе изписан символът на Тангра IYI? Имаше ли това нещо общо със ставащото? Бяха ли свързани двете престъпления? Същия златен символ, блестящ и красив, Климент бе видял в поругания храм. Съвпадение ли бе това, или зад него се криеше нещо друго?

Климент видя Корсис и му махна с ръка да го последва. Трябваше да отиде някъде, където да събере мислите си. На някое спокойно и тихо място, където да не го безпокоят. Някъде, където щеше да се чувства спокоен и защитен.

Писарят рязко спря и се обърна. Знаеше къде да отиде. И с кого да поговори. Щеше да посети библиотеката! Там можеше да помисли на спокойствие и да се посъветва с Наум.

Климент рязко се завъртя и тръгна обратно по коридора.

Бързо стигна до високите дървени врати. Отвори ги със замах и познатият мирис на стари пергаменти, мастило, восък и бои го обгърна със своя уют и безопасност. Тук нямаше предателства и заговори, нямаше войни, нямаше разчленени трупове, нямаше мечове, крясъци и кръв. Всичко бе тихо, бавно и спокойно.

Или поне така трябваше да бъде.

Вместо това Климент завари няколко намусени писари, които разнасяха кожени кутии, свитъци и ръкописи. Други подреждаха комплектите с пера за писане и мастилниците, трети миеха пода с омотани около дървени пръти парцали. От очакваната тишина и спокойствие нямаше и следа.

- Какво е станало тук? - изненадано попита писарят, но никой не му отговори. Бившите му колеги продължиха заниманията си, без да му обърнат внимание. Писарите завиждаха на Климент за внезапното издигане, за постовете и привилегиите и за това, че повече нямаше да си боде очите в полумрака като тях.

Свикнал с подобно отношение, писарят въздъхна и слезе по стълбите. Все пак можеше да разчита на приятелството на главния библиотекар - стареца Наум, с когото се бе сближил още докато преписваше текстовете на договори и дълги списъци под пукащите факли.

За разлика от останалите Наум искрено се радваше на издигането на бившия си приятел и навсякъде повтаряше с гордост, че един човек на перото също може да стане уважаван човек.

Библиотекарят живееше в малка стаичка зад основното помещение, в която имаше маса, легло, няколко дървени ракли и винаги пълна кана с вино.

Следван от оглеждащия се с интерес Корсис, Климент тръгна с бърза крачка към стаята на библиотекаря. Нямаше намерение да се занимава с другите. Щом искаха да го мразят, нямаше нищо против. Така или иначе пътищата им се бяха разделили.

Климент отвори вратата и влезе в стаята на стария си приятел. На масата бе поставена покрита с ленена кърпа калаена кана с вино, две високо закачени факли осветяваха помещението. Вързани на стегнати купчини, покрай стените стояха наредени свитъци. От Наум нямаше и следа.

Разочарован, Климент седна на единия от двата стола пред масата. Без да се притеснява, Корсис се метна на леглото.

- Удобно е! - доволно заяви младежът и преди писарят да успее да му се скара, скочи на крака и започна да разглежда рафтовете наоколо. - Много интересно! Никога досега не бях идвал в библиотека! Чакаме ли някого? Какво е това?

- Надявах се главният библиотекар Наум да е тук - кисело отговори Климент. - И внимавай с мастилото! Цапа!

Корсис се усмихна, остави едно от глинените шишенца и взе друго. Дръпна запушалката му и бръкна с пръст в гърлото.

- Красиво е! - обяви Корсис, показвайки посинелия си пръст, и посегна за друго бурканче.

Преди Климент да успее да му отговори, вратата се отвори и в стаята влезе Ставракий - помощник-библиотекарят.

Ставракий бе висок, около четирийсетгодишен, вечно нацупен мъж, който претендираше, че може да даде отговор на всеки въпрос. Дрехите му бяха изцапани с мастило, очите - силно присвити от дългото преписване в полумрака, косата на темето му бе опадала. Лицето на Ставракий бе бледо, отдавна не виждало слънчева светлина, с къса, наскоро набола брада.

- Какво искате? - грубо попита той. - Какво сте се разположили, сякаш се намирате у дома си?! Може да си станал главен писар, Клименте, но тук все още се спазват някакви правила! Би трябвало да го знаеш! Или толкова си се възгордял, че си забравил откъде си тръгнал и какъв си бил?

- Не съм забравил, Ставракий! Пък и ти често ми го напомняш! - Климент протегна ръка, усмихна се и се изправи. -Исках да говоря с Наум!

- Няма го! - все така сърдито отговори помощник-библиотекарят. - И няма да се върне скоро! Замина при майка си във Филипополис. Разболяла се е. Сега аз командвам тук! - Ставракий седна срещу писаря.

- Виждам. И го правиш добре както винаги. Никой не смее да шукне! - отговори Климент.

Трябва да се върши работа! Ако си губим времето в приказки, по-добре да идем да продаваме риба на пазара. Там не могат да си затворят устата по цял ден - строго каза Ставракий.

- Така е! Така е, съгласен съм с теб - помирително вдигна ръце писарят. - Миг невнимание, капка мастило и от целодневната работа не остава нищо. Аз ли не го знам!? Но да оставим сега това. Случило ли се е нещо? Писарите не работят, а разнасят напред-назад кутии и свитъци. Инвентаризация ли правите?

Ставракий гневно изсумтя.

- Не! Бяхме нападнати!

- Нападнати?!

- Вандали! Безмозъчни военни, които се развличат за наша сметка! Идиоти, които си мислят, че като влязат в библиотеката и разхвърлят всичко по земята, се забавляват чудесно! Ето това се е случило!

- Може ли да ми разкажеш по-подробно? - Климент внезапно се сети, че Дукум му бе споменал нещо за проблеми в библиотеката. Защо ли го бе забравил?

- Няма нищо за разказване. Стана преди два дни. Свършихме си работата, прибрахме всичко на място. Лично надзиравах останалите. Всичко си беше по местата. Останах последен, преметох пода още веднъж, пожелах лека нощ на Наум и си тръгнах. На другата сутрин дойдох и заварих всичко на земята. Листове, пергаменти, отворени кутии, ракли с разбити катинари. Казах ти вече! Някой се е напил и му се е видяло много смешно да мята пергаменти във въздуха. Добре, че не са ги запалили.

- Ами Наум?

- Нищо не е чул. Спал е като заклан. Като му показах какво е станало през нощта, ченето му увисна.

- Да не е бил пиян?

Ставракий направи кисела физиономия.

- Познаваш го. Може да си пийва от време на време, но винаги с мярка. Вечерта, като си тръгвах, изглеждаше трезвен. Сутринта, като го събудих, също нямаше вид на махмурлия.

Климент кимна.

- Защо тогава не се е събудил през нощта? Ако в библиотеката са вилнели пияни военни, защо Наум не е станал да ги спре? Те би трябвало да са вдигали достатъчно шум!

- Може да го е било страх...

- Каза, че сутринта е бил изненадан, като е видял какво е станало!

- Може... може да се е преструвал - заекна Ставракий. От доскорошната му увереност не бе останало много.

- Не се е преструвал! Познаваш го достатъчно добре, за да разбереш - настоя писарят. - Ще ти кажа какво е станало. Някой е влязъл през нощта и тихо е преровил всичко, което му е било необходимо. След което още по-тихо си е тръгнал. Затова Наум не е чул нищо! Затова е бил учуден сутринта, когато е видял на какво прилича библиотеката му!

- Не бях се сетил за това - замислено каза помощник-библиотекарят и изгледа Климент под сключените си вежди -Въобще не бях се сетил!

- Липсваше ли нещо?

- Не! Виж в това съм абсолютно сигурен! Вече втори ден проверяваме списъците един по един. Всичко е тук. Разбъркано, но тук!

- Нещо направи ли ти впечатление? Нещо специално?

Ставракий се замисли.

- Беше ровено предимно в архива отпреди петдесетина години. Затова се забавихме. Старите кутии бяха поизгнили и са се изпокъсали. Трябваше да намерим нови.

- От преди петдесет години? От времето на Крум? - бързо пресметна наум Климент.

- Точно така! - лицето на помощник-библиотекаря се оживи. -Точно така! От времето на Крум и малко след това! Всичко беше претърсено. Някой е искал да разбере нещо, случило се тогава.

- Или малко след това - замислено добави Климент. Чудя се какво ли е?

- Питаш мен? Нямам никаква представа! Мислех, че ти си този, който разкрива загадките! - сопна му се Ставракий.

Без да се обижда, Климент разсеяно кимна.

Дали човекът, ровил в библиотеката, бе същият, осквернил храма на Тангра? Какво се бе случило по време на царуването на хан Крум, което да е толкова важно, че да си струва рискът да проникнеш и на двете места?

Всъщност бяха се случили доста неща. Неслучайно наричаха Крум Страшни. Крум Дракона! Но какво общо имаше това със ставащото днес?

- Сигурен ли си, че не липсва някой документ? - попита отново Климент.

Помощник-библиотекарят се намръщи.

- Казах ти вече! Проверих всичко! И документите, и останалото. Всичко е на мястото си.

- Какво има всъщност в свитъците? - обади се Корсис.

- Какво ли не. Информация за походи, закони, битки, сватби, погребения. Регистри, инвентар, списъци с оръжия и брони, сметки от складовете, плащане на данъци. Всякакви неща. Господарят ти знае много добре.

„Какво търси той? - запита се отново Климент. - Какво може да намери в старите документи?“

Зад гърба му нещо падна и се строши с трясък на пода. Усмихнат невинно, Корсис стоеше над разбитото на пода бурканче. Подът, краката и панталоните му бяха оцветени в яркозелено.

- Кой е този вандал?! - Ставракий скочи от стола си. - Защо пипаш неща, от които нищо не разбираш! Ти... ти... невеж... -Помощник-библиотекарят не можеше да намери думи в яростта си.

- Стреснах се - отговори Корсис, докато гледаше объркано към Климент. - Исках само да разгледам! Никога не съм виждал такива неща!

- И не е трябвало да виждаш! - продължаваше да беснее Ставракий. - Счупи буркан с най-прекрасното изумрудено мастило! Идва чак от Флоренция. Знаеш ли колко струва?! Знаеш ли с колко мъки сме си го набавили?!

- Какво е Флоренция? - попита Корсис, а Ставракий се хвана с две ръце за главата.

- Стига! Стига! Успокой се! - задърпа го за ръкава Климент. - Момчето не е виновно. Не е на себе си. Изгуби наскоро баща си. Ще ти платя за разлятото мастило. И за още толкова. Само се успокой!

Продължавайки да мърмори и да хвърля гневни погледи към младежа, помощник-библиотекарят седна обратно до масата.

- А ти не пипай нищо повече! - разпореди се Климент. Корсис кимна и седна на леглото на Наум, но очите му продължаваха да шарят за нещо интересно.

- Не се сърди! Казах ти съвсем наскоро са убили жестоко баща му. Казва се Корсис и вчера ми спаси живота. Ако го нямаше, щях вече да съм мъртъв!

- Жестоко убийство ли? За какво говориш? - попита Ставракий, доволен, че може да научи някоя клюка.

Климент въздъхна. Така или иначе смъртта на Вардан не бе нещо, което трябваше да държи в тайна. Спокойно можеше да разкаже за нея.

- Баща му е бил миник. Един от най-добрите фехтовачи. Преди два дни са го убили. Някой го е пробол с копие, след което му е отрязал главата. Дукум ми нареди да разбера кой го е направил. Така се натъкнах на момчето. Нямаше къде да отиде и реших поне временно да го приютя.

Ставракий потръпна при тези думи и придърпа по-плътно дрехите си.

- Главата е изчезнала - продължи делово Климент, забавлявайки се със страха, който се надигаше в очите на събеседника му. На гърдите на трупа някой беше изписал с нож знака на Тангра - IYI.

- Знака на Тангра ли? Че защо? - попита помощник-библиотекарят и присви очи. - Чухме, че ханът се е покръстил. Да не би това да има нещо общо?

Климент вдигна рамене.

- Нямам представа.

- Това е странно. Много странно - почеса се по оплешивяващата глава Ставракий.

- Напоследък стават доста странни неща! - заяде го Климент.

- Как точно бе изобразен знакът?

- Как може да бъде изобразен? Нормално! - писарят започваше да губи търпение. - Някой бе изрязал в кожата на гърдите IYI  Какво значение има?

Ставракий го погледна изпитателно.

- Знакът значи много неща. Сам знаеш това. Може да не е свързан точно с Тангра.

- Много неща ли? - Климент премигна неразбиращо. -Какви много неща?

- Ти идиот ли си? Завършил ли си Магнаурската школа? Не си ли бил писар? Не си ли ползвал български руни?

Климент гледаше объркано Ставракий. Внезапно в главата му настана хаос.

Естествено, че знаеше какво показва знакът. От самото начало бе решил, че става въпрос за Тангра, и не бе помислил за останалите възможности.

- Това е цифра! Седмица! - каза на глас писарят. - Цифра, по-древна и от най-древния Бог! Преди Тангра са я ползвали и други!

Ставракий изглеждаше доволен.

- Значи все пак ви учат на нещо в Константинопол.

- Божествена цифра? Как така? Това е знакът на Тангра! Какво общо има тя със смъртта на баща ми? - Корсис вече не изглеждаше чак толкова заинтересуван от предметите около него. - За какво става дума?

Климент не можеше да му отговори. В главата му една след друга се нижеха различни картини. Видя себе си като съвсем млад ученик как преписва свещени текстове, в които се говори за силата на числото седем. След това как чете трактатите, в които се обяснява силата му. Още в Египет са вярвали, че е било магическо. Бяха изучавали седемте планети. Астрономите бяха разделили лунния цикъл, за да получат седемте дни на седмицата. Бяха чели как Константин е направил седмия ден неработен. Често се бяха събирали и обсъждали силата на числото. Сила, идваща през вековете. А той бе забравил...

- За какво става дума? - настоя Корсис и разтърси Климент за рамото.

- Седмицата е свещена цифра. Открай време е било така -все още като в унес отговори писарят.

- Колко са чудесата на света? Седем! Колко са хълмовете на вечния Рим, че и на Константинопол? Седем! Кое е египетското число на живота? Седем! В кой ден от седмицата е роден Аполон? На седмия! Колко са струните на арфата му? Седем! - започна да изброява Ставракий под изумения поглед на Корсис.

Но Климент се бе окопитил.

- Кога се дава името на детето? На седмия ден! Колко са пророците? Седем! Колко са боговете планети? Седем! Колко са дните на седмицата? Седем! Колко са християнските смъртни гряха? Седем! Кое е числото на живота? Седем! Кое е числото на смъртта? Пак седем! И не е само това! - писарят се плесна по бедрото. - За колко дни Бог е сътворил света? За шест, а на седмия, на божествения ден си почивал! Както вече казах, седмицата е свещена!

Ставракий кимна.

- Явно и ти знаеш това-онова. Но най-важното - той се обърна към Корсис, - най-важното е друго! Седем неслучайно е свещено число! В него е закодирано всичко! То представя Бога и е негово творение и въплъщение.

- Защо? - попита Корсис.

- Колко са посоките на света? - отговори му с въпрос Климент.

- Четири! Север, изток, запад и юг.

- Точно така! Но това е хоризонтално - писарят посочи с ръка, а Корсис кимна, че е разбрал. - Вертикално имаме още три нива - небето, където живеят боговете, Земята, където живеят хората, и подземния свят, където живеят душите след смъртта си.

- Минало, настояще и бъдеще - потвърди Ставракий.

- Именно - съгласи се писарят. - Те са три. Така получаваме четири хоризонтални и три вертикални посоки. Всички посоки на Бога, всички измерения, всички възможности! И колко са те общо?

- Седем! - ахна Корсис със зачервено лице.

- Седем! - потвърди Климент. - Това е седмицата! Божествената седмица! Най-завършеното, най-съвършеното и най-тайнственото число на света. Число, което владее магии и могъщи енергии, числото на видимия и невидимия свят, на развитието, на самия живот!

- И какво общо има това със смъртта на баща ми? - попита Корсис.

- Не знам! - Климент се отпусна назад на стола и изведнъж пролича колко е уморен. - Нямам никаква представа. Но ще разбера!

- Защо някой е изписал това число на гърдите на баща ми, след като го е убил? - попита отново младежът и очите му се напълниха със сълзи.

- Това е нещо като печат. Древен печат - намеси се Ставракий. - По този начин убиецът е белязал жертвата си като своя собственост. Показал е на останалия свят, че убитият и силата му му принадлежат. Това е печат, който се поставя, за да предаде още по-голямо величие на извършеното - каза Ставракий.

- Величие на убийство? - невярващо попита младежът.

Помощник-библиотекарят само сви рамене.

9

Великият боил Кормесий блажено се отпусна в топлата вода във ваната си. Плиска бе една от малкото столици в света с тръбопровод, по който течеше и топла вода, а банята на Кормесий бе една от най-удобните в целия град.

Голям басейн, обграден с няколко малки удобни вани, висок водоскок, красиви мраморни статуи и керамични мозайки правеха банята не само място за къпане, но и за срещи, разговори и вечери.

Тесните дървени пейки, скарите за лежане и дори малката, но удобна мраморна маса в единия от ъглите придаваха на просторното помещение красив и двусмислен вид. Тук човек можеше не само да се къпе. На практика можеше да прави всичко, което поиска, без да изпитва неудобство. Голяма част от живота на къщата се въртеше около просторната баня, огласявана всекидневно от гласове и закачки.

Тази вечер помещението бе пусто. Кормесий бе сам. Напоследък му бе станало навик вечер преди лягане да се потапя за няколко минути в горещата вода. Тя, заедно с чаша затоплено вино, го караше да се отпуска, ставите да го болят по-малко, а сънят да идва по-лесно.

Боилът се нагласи внимателно и протегна ръка към чашата с вино, поставена на малко мраморно блокче близо до водата. Кожата на старото му сбръчкано тяло се зачерви, мускулите му се отпуснаха, костите му бавно започнаха да попиват топлината.

„Много студ се е насъбрал в мен. Както отвън, така и отвътре. Трябва да се стопля по всички възможни начини -помисли си Кормесий, усмихна се сам на себе си и отпи от виното. - Много студ! Но този вътре е по-страшен от този отвън. Той не е причинен от вятър, сняг или лошо време. Видял съм толкова много страх, предателства и смърт! Те са се пропили в мен, превърнали са ме в леден блок, който никога няма да мога да разтопя!“ Боилът се потопи до брадичката в топлата вода. На повърхността се подаваха само главата и ръката му, в която стискаше чашата с вино.

Загледан в белия таван над себе си, Кормесий се замисли за това, което бе преживял, и това, което предстоеше да се случи. Старият боил бе видял твърде много неща, за да си прави илюзии, че спречкването във Великия съвет ще е единствената последица от безумните действия на Борис.

Макар да подкрепяше хана или княза, както той сам вече се наричаше, Кормесий нямаше никакво намерение да се отказва от Тангра. Бе отраснал с вярата в този Бог, бе му се кланял, бе му принасял жертви, бе крещял името му в битките и бе търсил милостта и подкрепата му.

Сега не можеше да го изостави.

Но не можеше да изостави и Борис.

Да го предаде, за Кормесий бе немислимо. Не само защото бе служил при баща му и дядо му. Ако ханът паднеше, страната щеше да бъде разкъсана от междуособици. Кормесий бе видял алчния огън в очите на Иратаис. Този пламък щеше да се разгори не само в неговото сърце. Имаше достатъчно високопоставени боили от стари родове, които щяха да опитат да се домогнат до трона, ако той останеше празен.

Щеше да подкрепи Борис, но нямаше да се отказва и от Тангра!

Боилът се усмихна.

Иратаис и неговите палета! Само джафкат, не правят нищо и създават паника и напрежение. Издадоха плановете си като последни глупаци! Или Борис ги бе тласнал умишлено към това? Умен беше ханът, спор няма!

Иратаис и останалите можеха само да се поучат от него. Както и от Кормесий! Той нямаше да се откаже от Тангра, но нямаше да се противи и на Христос. Външно щеше да е християнин, вътрешно верен на стария бог. Нямаше нищо сложно! Беше въпрос на малко съобразителност и ум. Е, той поне бе по-умен от останалите. Неслучайно бе най-старият във Великия съвет. Бе преживял всичките му членове, щеше да преживее и тези.

Кормесий се усмихна отново в падналия мрак към хвърлящите бледа светлина свещи и вдигна наздравица сам за себе си. И този път щеше да оцелее. Но останалите глупаци можеха да докарат много неприятности.

Боилът се размърда във ваната си. Водата бе започнала да изстива. Беше се отнесъл в мислите си и не бе обърнал внимание. Феодон, гръцкият му слуга, трябваше отдавна да е тук с ведро вряла вода.

„Сигурно е заспал на пейката! Или пак се е напил!“ -помисли си Кормесий и повика слугата но име.

Гласът му отекна между стените на помещението и се понесе някъде далече в мрака.

Никой не му отговори.

Ядосан, Кормесий извика отново и разплиска водата около себе си, но без резултат.

„Така може да настина! Може да се разболея! Това не е безопасно на моята възраст! Този идиот рискува живота ми! -ядосано помисли Кормесий, излезе от ваната и се уви в наметалото, което бе оставил на една от пейките. - Дори нямам чиста кърпа!“

Без да иска, бутна на земята неизпитата чаша с вино и тя падна с трясък.

Кормесий изруга, загърна се още по-плътно в наметалото си и внезапно осъзна колко е тихо.

Единственият звук, който се чуваше, бе капането на вода някъде в далечината. Капките падаха с оглушителен трясък на мраморния под, след което помещението се изпълваше с още по-дълбока тишина.

- Феодоне, къде си, дяволите да те вземат!? - извика Кормесий, но гласът му излезе накъсан и писклив.

Застанал сам в сумрачното тихо помещение, великият боил усети как го обзема страх. Внезапно му стана студено. По-студено, отколкото би трябвало.

Макар да нямаше течение, пламъците на свещите затрептяха и започнаха да гаснат един след друг.

- Какво става? Има ли някой тук? - опита се да вдъхне сам на себе си кураж Кормесий.

Вместо отговор мракът се сгъсти, въздухът се изпълни с напрежение. Някой или нещо започна да драска по стените.

Макар да не можеше да го види, Кормесий ясно чуваше звука, който ноктите му издаваха при съприкосновението си с камъка. Струвайки му се, че стените на стаята се приближават, за да го смачкат, изгубил разсъдъка си от внезапно връхлетелия го ужас, Кормесий метна наметалото на пода и без да се притеснява, че е чисто гол, се хвърли натам, където мислеше, че е вратата.

Ударът на криещия се в сенките мъж го прониза точно в сърцето.

Кормесий се завъртя, краката му се преплетоха, от устата му излезе сподавен стон. Великият боил политна към красивия, застлан с мрамор под на банята, за която му завиждаше цяла Плиска. Сега тя щеше да се превърне в негова гробница.

Преди тялото да падне на земята, убиецът замахна отново и с един удар отсече главата на Кормесий.

След това се наведе, обърна обезглавения труп и като внимаваше да не се изцапа от пръскащата кръв, изписа с ножа си символа IYI върху голите му гърди.

10

Корсис и Климент се биеха с дървени мечове на едно от тренировъчните игрища до крепостта. Писарят бе решил, че малко физическо натоварване ще прочисти главата му и ще подреди в някакъв ред обърканите му мисли.

Плиска бе прекарала мрачна, изпълнена с насилие, отчаяние и радост нощ. Военни патрули бяха препускали из улиците на града, прекратявайки схватките между последователите на Тангра и Христос, ругатни и закани се смесваха с хвалебствени песнопения, на няколко пъти на войниците се бе наложило да гасят пожари.

„Радостта от новата вяра май е по-малко от насилието, което тя засега поражда. Въпреки че е най-човеколюбивата“ - тъжно си помисли Климент, докато парираше един нисък удар.

Бяха се договорили Корсис да остане да живее при него като телохранител, прислужник, а дори и готвач. Щеше да получи подслон и храна, а в края на месеца и заплата. Корсис щеше да учи писаря да се бие, той да му преподава четене и писане.

И двамата останаха доволни от договорката.

Корсис бе уредил задълженията си. Предишната вечер бе продал къщата на баща си и се бе разплатил с кредиторите му. Бяха му останали съвсем малко пари, с които бе купил на новия си господар нов, обикновен, но добре балансиран здрав меч.

- Вашият за нищо не става бе отсякъл младежът.

- Нямаше нужда! И бездруго си без средства - бе се възпротивил първоначално Климент, но се остави да бъде убеден и трогнат прие подаръка.

Малко по-късно предишната вечер старият миник бе погребан със скромна церемония. Главата му така и не бе открита.

Корсис се бе върнал късно вечерта, дълго бе мълчал и когато заговори, се държеше като зрял мъж, който обсъжда бъдещето си, а не като уплашен младеж, разчитащ на баща си, какъвто бе доскоро.

- Оттук нататък ще трябва да разчитам само на себе си - бе казал той, а Климент бе кимнал. - Вече си нямам никого!

„Аз също!“ - тъжно си помисли писарят, чудейки се дали този прислужник, телохранител и учител нямаше да се превърне в така липсващия му другар.

Корсис внезапно се отдръпна назад, изтегли меча над рамото си и променяйки центъра на тежестта, без да мести краката си, насочи оръжието към корема на писаря. Климент инстинктивно замахна да се защити, но в последния момент партньорът му леко вдигна острието си нагоре, то мина над меча на писаря и се опря в брадичката му.

- Мъртъв си! - каза Корсис със сериозен глас. - А аз съм жив!

- Така е - засмя се нервно Климент. - Трябва да ме научиш на този финт.

- Не е нещо конкретно. Всичко идва от тялото. Понякога е важно да се движиш бързо с краката, друг път рязко да смениш точката на тежестта.

- Както сега ли? - попита Климент.

- Както сега! - кимна Корсис. - Или както когато убих двамата нападатели при кръчмата. Най-важна е стойката! Ако тя е правилна, дава възможност за много импровизации. Финтовете и триковете са добро нещо, но ако нямаш правилна стойка, няма да можеш да ги приложиш ефикасно. Ако си застанал както трябва, дори с основните удари и защити никой не може да пробие гарда. Чакайте да ви покажа.

Корсис така и не можа да покаже коя е правилната стойка. Задъхан войник, с прашни дрехи и потно лице, тичешком прекоси полето, махайки им с ръка.

- Писарю, кавханът Дукум те вика! Каза веднага да отидеш при него!

- Обясни ли ти защо?

Войникът вдигна рамене и се изплю на земята.

- Нямам представа! На мен никой нищо не ми обяснява. Дори защо трябва да умра в битка. Пращат ме да изпълнявам заповеди. И аз ги изпълнявам! - войникът се врътна на пети, дрънчейки с ризницата си, и си тръгна.

- За какво ли ви вика кавханът? - полюбопитства Корсис, докато двамата с Климент се миеха и обличаха дрехите си.

- Нямам представа - отговори писарят. - Но скоро ще разберем.

Дукум ги чакаше в покоите си. Климент никога не бе виждал великия боил толкова напрегнат. Кавханът нервно обикаляше из стаята, не знаеше какво да прави с ръцете си и час по час надничаше през прозореца. Личеше, че е на предела на силите си -лицето му бе бяло, устните - изгубили цвета си, под очите му се виждаха тъмни кръгове.

Пред вратата на Дукум се бяха настанили тежковъоръжени копиеносци, сякаш кавханът се страхуваше да не го нападнат дори в центъра на крепостта.

Дукум изгледа подозрително Корсис, който влезе заедно с писаря, но не каза нищо. Явно много добре знаеше кой е младежът.

- Цяла Плиска е разбрала, че храмът на Тангра е бил нападнат и поруган - без предисловия обяви кавханът. - Наложи ни се да арестуваме няколко групи, тръгнали да палят християнски църкви. Все повече хора обвиняват Борис, че сам е организирал това. Противниците му не си губят времето!

- Не може да го е направил той - изтъкна писарят. По време на нападението него го нямаше.

- Не ставай глупав! - сряза го Дукум. - Много добре знаеш, че това няма никакво значение. Князът може да е поръчал да нападнат храма в негово отсъствие. Разполага с достатъчно хора за това. - Боилът замълча. Това са вредни, нарочно разпространявани слухове. Цяла сутрин ми докладват вече се говори какво ли не: че Тангра се е отвърнал от нас и ни е пратил мор и глад, че Борис е полудял, че Михаил е тръгнал с нова, още по-голяма войска да ни покръства насилствено, че върховният колобар Баян е убит!

- Това са глупости!

- Иди го обясни на продавачите и на жените на пазара. Ако те се обърнат срещу нас - загубени сме!

Климент сведе глава. Знаеше, че Дукум е прав.

- И това не е най-лошото! Съвсем не е най-лошото - гласът на кавхана изведнъж изтъня. - Станало е убийство.

В Плиска всеки ден ставаха убийства, грабежи и кражби, с които чигатите бързо се справяха и разкриваха виновниците. Но щом престъплението притесняваше Дукум, значи то не бе поредното кръчмарско сбиване или опит на длъжник да се избави от заемите си.

- Кой е убитият? - попита писарят.

Кавханът се усмихна мрачно, седна на масата срещу Климент и го погледна в очите.

- Атанасий - бавно каза той. - Тази нощ са убили византийския логотет пратеник Атанасий. Намушкали са го, докато е спял в един вертеп, наречен „Златното руно“, близо до Западната врата на Външния град. След това са му отрязали главата.

- Отрязали са му главата ли? Точно като на баща ми - ахна Корсис, който досега бе седял мълчаливо.

- Точно така - потвърди кавханът. Точно като на баща ти! Затова нямам нищо против да участваш в разследването. Става дума за един и същи убиец. Надявам се жаждата ти за мъст да те пришпорва непрекъснато!

Климент не слушаше какво си говорят Дукум и Корсис. Кръвта бе нахлула в главата му и се блъскаше там с всичка сила. Убийството на Атанасий освен криминално престъпление бе и сериозен политически акт. Византиецът бе пратеник на страната си, което го поставяше под закрилата на хана и го правеше неуязвим. Никой досега не си бе позволявал да нападне византийски пратеник. Но ето че го бе направил. Кой знае как щяха да го изтълкуват в Константинопол.

- Ще има ли война? - попита писарят.

Дукум сви рамене.

- Не знам. Не е изключено. Но ми се струва, че Михаил не би рискувал да тръгне срещу нас. Князът лесно може да се откаже от новата си вяра, ако кръстникът му измени, и да се обърне към папата. В Рим и без това не са особено доволни, че сме предпочели Византийската патриаршия пред Светата римска църква. Не, по-скоро няма да има война. Ще има размяна на обвинения, ще се наложи да се извиним и да платим обезщетение.

Климент въздъхна облекчено.

- Това, което ме тревожи, е защо е бил убит логотетът. Атанасий не бе случаен човек. Всички в Плиска знаеха кой е и с какво се занимава. Объркан съм и не знам какво да мисля. Възможно е някои от последователите на Тангра да са решили да отмъстят на този, от чиято държава според тях идва християнското зло. Може дори Иратаис и приятелчетата му да са го организирали. Така допълнително ще отслабят княза и ще засилят собствените си позиции.

Климент кимна.

- Бях наредил обаче да следят всички велики боили от съвета. Никой не се е доближавал до византиеца - Дукум замълча. - Има и друг вариант. Мястото, където е открит Атанасий, е с лоша слава.. Не много луксозен публичен дом. Доколкото разбрах, византиецът не е предявявал претенции. Държал е на ниските цени повече, отколкото на качеството. И е предпочитал необвързващи връзки не само с жени.

- Тоест? - не разбрал, попита Климент.

- Чувал съм, че в „Златното руно“ предлагат на клиентите си предимно млади мъже и момчета - обади се Корсис в настъпилото неловко мълчание.

- Именно! - с облекчение потвърди Дукум. - Атанасий е предпочитал мъжете, или ако трябва да бъдем по-конкретни, по-млади мъже. Може убийството да има нещо общо с това.

Климент погледна кавхана скептично:

- Не ми се струва много вероятно.

- Ще трябва да разбереш как точно стоят нещата! Колкото се може по-бързо и без да ми противоречиш! - Боилът наистина бе силно изнервен, щом не можеше да се сдържа за толкова дребни неща. - Ще отидеш на мястото, ще проведеш разследване и довечера ще ми съобщиш кой е убиецът!

- Довечера? - Климент не можеше да повярва на ушите си.

- Довечера! - потвърди кавханът, изправи се и подпря стиснатите си в юмруци ръце на масата. - Изглежда, не разбираш точно какво е положението, Клименте! Страната е пред гражданска война. Съветът е разделен!! Боилите са разделени! Дори хората на площада са готови да се нахвърлят един срещу друг! Ханът е обявен за осквернител на храмове. Аварски наемници са завардили Плиска! Градът е като клокочещо гърне на гръцки огън, което всеки момент може да избухне! И като капак -- византийският логотет пратеник е убит, главата му е отрязана и изчезнала незнайно къде! Ако не разкрием извършителя веднага, ако не заловим убиеца, положението може да излезе извън контрол! Не ни стига всичко останало, та се налага да се разправяме и с луд убиец, режещ главите на хората. При това на най-високопоставените хора! - Дукум вдигна пръст към тавана. - Щом Атанасий не е успял да се защити, мислиш ли, че някой друг ще може?

Климент кимна разбиращо.

- Ще настане паника, хаос и безумие! - каза той.

- Точно така. И враговете ни ще се възползват от това, за да бутнат Борис от трона му, който, нека бъдем честни, се клати доста застрашително! Така че разкрий колкото се може по-бързо убиеца и въздай правосъдие!

Писарят стана.

- Мисля си и за трета възможност каза той, гледайки Дукум. - Мисля си за Фотий. Едно такова убийство би било точно по неговия вкус. Чудя се дали патриархът няма нещо общо с това?

- Недей да се чудиш, а иди и разбери! - нетърпеливо го прекъсна Дукум. - Докажи, че си достоен за поста, който заемаш!

Без да отговаря, писарят се поклони и излезе, следван от Корсис.

Младежът бе пребледнял.

- Какво ще правим сега? - притеснено попита той.

- Това, което можем най-добре - усмихна му се Климент, опитвайки се да вдъхне смелост на него и най-вече на себе си. -Ще отидем на мястото и ще проведа разследване. А ти ще ми помагаш и ако се наложи, пак ще ми спасяваш кожата.

Корсис мрачно кимна и сложи ръка на меча си.

„Дано не му се налага повече да използва уменията си, за да ме защитава - помисли си Климент, докато двамата крачеха бързо по каменните улици. - Забравих да попитам дали убитият е имал знака на Тангра на гърдите си. Но така или иначе скоро и сам ще разбера“.

„Златното руно“ приличаше на всяка друга кръчма във Външния град. Помещенията бяха сравнително чисти, по пода бяха нахвърляни пясък и слама, масите бяха дебели и очукани.

Пред заведението стояха войници на стража, които неуспешно се опитваха да разпъдят събиращата се тълпа зяпачи. Докато си проправяше път между насъбралото се множество, Климент усети, че нещо не е наред. И друг път му се бе случвало да се провира през тълпа, събрала се на мястото на престъплението. Всички са възбудени, любопитни, разменят си клюки и версии за станалото. Този път лицата на мъжете и жените бяха мрачни. Почти никой не говореше, тук-там под дрехите проблясваха ножове.

- Какво е станало?! - провикна се някой от тълпата тъкмо когато Климент стигна до входа на кръчмата. - Кажете ни какво е станало!

- Няма нищо особено! Хайде, разотивайте се! - започна да ръкомаха, сякаш гонеше рояк мухи чигатът, предвождащ войниците.

Тълпата не помръдна.

- Вярно ли е, че вътре има убит колобар? Че даже били двама? - извиси се отново нечий глас.

- Петима са, петима! - отговори му някой друг.

- Не е колобар, а християнски свещеник! - обади се нов глас. - Убийствата пак са почнали!

Тълпата зашумя и застрашително тръгна към странноприемницата.

- Готови за отбрана - извика чигатът и уплашено изгледа малкия си отряд.

- Няма да ни спрете! Няма повече да избивате колобари и да скверните храмовете ни! Да живее Тангра! Да живее Христос! -чуваха се възгласи от всички страни.

Корсис въпросително погледна писаря.

Климент въздъхна, разбута тълпата и застана пред чигата.

- Няма убит колобар! - извика той. - Нито християнски свещеници! Станал е инцидент!

- Казах ви: разотивайте се! - притече му се на помощ и чигатът, но гласът му се загуби във виковете на тълпата.

Осъзнавайки, че ако не овладее тутакси положението, ще започне масов бой, Климент вдигна високо ръце и извика:

- Спрете! Аз съм Климент! Главният писар! Ако искате да знаете какво се е случило, ако искате да знаете какво наистина се е случило, спрете и се отдръпнете назад!

Тълпата спря. Мнозина знаеха кой е той и бяха чували за някои от загадките, които бе разрешил. Сега им бе интересно да го видят на живо. Възползвайки се от моментното объркване, писарят извика:

- Тази нощ в тази странноприемница е бил убит Атанасий, византийският логотет пратеник в Плиска. Това може да предизвика неприятности и дори война с Византия. Ще ни трябват свидетели на случилото се. Останете по местата си, докато войниците запишат показанията ви.

Възбудена от думите на Климент, тълпата зашумя. Разбрали за какво става дума и нежелаещи да бъдат разпитвани, мъжете и жените започнаха да се разотиват, бързайки да разнесат вестта за височайшето убийство из града. Скоро пред „Златното руно“ бяха останали само Климент и войниците.

- Добре се справи, писарю! - чигатът свали кожения си шлем и изтри потното си чело. - Не знам дали щях да се оправя без теб. Навсякъде в града е така. Най-лошото е, че има хора, които подстрекават тълпата. Сам чу виковете! Тангра! Христос! Ако не ни беше помогнал, щеше да се наложи да се бием. Радвам се, че всичко завърши мирно и тихо.

- Аз също! Води ни при убития - отговори Климент и потупа военния по рамото.

Оказа се, че все пак „Златното руно“ не е като останалите кръчми. В задната му част имаше малка врата, която водеше към втора, по-голяма къща с малък, но добре поддържан вътрешен двор с беседка. От нея се откриваше прекрасна гледка към града и полето около Плиска и вероятно мнозина бяха прекарвали дълги романтични мигове в нея.

Във втората къща имаше няколко стаи и баня. Веднага личеше, че предназначението на помещенията не е като в обикновените странноприемници. Стаите бяха заети от огромни легла, рисунки с неприлично съдържание красяха стените, писарят не искаше и да знае какво има в дървените ракли, поставени под прозорците.

Във вътрешния двор, скупчени един до друг в беседката, охранявана от двама войници, с измъчени лица стояха няколко млади момичета и момчета и дебел, напълно плешив мъж с похотливо лице, в когото Климент без никакво затруднение разпозна собственика. Встрани от цялата група бе застанало младо момче, облечено в прозирна бяла туника, което гледаше уплашено ставащото около него.

- Това е Шавут - посочи дебелия мъж чигатът. Той отговаря за този вертеп.

- Нищо незаконно не съм направил, господарю! - проплака фалшиво мъжът и очите му проблеснаха хитро. Нищо незаконно не съм направил! Можеш да питаш за това големците, които ме посещават. Много боили и багаини са ни чести гости.

Климент изгледа Шавут с неприязън, но не каза нищо. Трябваше да внимава със сводника. Кой знае чии мръсни тайни намекваше, че знае.

- А това - посочи с ръка момчето чигатът - е Дионисий. Той е бил през нощта при Атанасий!

Младежът се разрева още по-силно.

- Първо искам да видя трупа. След това ще разпитам всеки един поотделно - обяви Климент.

Чигатът кимна и го поведе към стая в дъното на двора. Пред вратата стоеше войник.

- Вземете това - подаде той напоена с благовония кърпа. Не е приятна гледка!

Писарят кимна с благодарност, взе кърпата и влезе.

Макар да бе свикнал със смъртта в работата си, Климент не бе подготвен за това, което го очакваше.

Голямото, застлано със скъпи измачкани завивки легло бе подгизнало от кръв. Кръв имаше по стените, по пода, дори по тавана.

В средата на кревата, проснат по гръб, лежеше трупът на византиеца. Тялото му бе голо, наметнато с тежка зелена, поръбена със златни кантове, роба. Главата на убития я нямаше. Кожата на врата, там, където бе минал мечът, висеше нащърбена над грозната черна рана, по която бяха накацали няколко едри мухи.

Сдържайки с мъка стомаха си, притиснал кърпата към лицето си, Климент се приближи до прозореца, дръпна червеното кожено перде, отвори дървените капаци и жадно пое въздух.

Стана му малко по-добре.

- Казаха ни да не пипаме нищо - извинително каза чигатът. -Затова не отворихме прозорците.

Климент кимна, все още с гръб към стаята, пое отново въздух и се върна при трупа.

Насили се да се наведе над обезобразеното тяло, повдигна наметалото и се втренчи като хипнотизиран в изписания на гърдите знак.

IYI.

- Това не е добре! - тихо си каза той. - Това въобще не е добре!

11

- Същият като знака на гърдите на баща ми! - Корсис бе коленичил и без страх разглеждаше трупа. - Какво значи това?

- Нямам представа! - отговори Климент, макар много добре да разбираше какво се случва.

Бе се появил убиец, изверг, който режеше главите на жертвите си и ги дамгосваше на гърдите със знака IYI.

- Отрязал му е главата с един удар, не се е налагало да сече повече - съвсем спокойно, сякаш говореше за кокошките на пазара, съобщи Корсис. - Разрезът е гладък. Който го е направил, си разбира от работата и е доста силен. Не всеки би могъл да нанесе подобен удар.

Климент притвори очи. Картината се очертаваше повече от неприятна.

- Сигурни ли сте, че това е Атанасий - попита той смълчания чигат. - Все пак главата я няма?

- Според Шавут е той. След като се е затворил в стаята с момчето, византиецът не е излизал повече.

Климент кимна.

- Пръстените на ръцете му също потвърждават ранга му. Но все пак трябва да сме сигурни. Корсис, искам да отидеш в резиденцията на Атанасий. Лесно ще я намериш, всеки във Вътрешния град ще ти я посочи. Намери някой от помощниците на логогета, иконома му или просто някой, който го познава добре, и му кажи, че с господаря му е станала злополука. Не разкривай нищо повече и прати човека тук младежът хукна, но писарят го хвана за ръкава. След това ще отидеш в моргата. Потърси регистратора на смъртни случаи. Кажи му, че аз те пращам. Разпитай дали напоследък не са докарвали трупове с липсващи глави и татуировки на гърдите. После се върни. Би трябвало да си готов, преди да съм свършил с разпитите. Разбра ли всичко?

Корсис кимна, горд, че са му възложили първата задача, и тичешком излезе от стаята.

Писарят бавно обходи помещението. Насили се и огледа отново трупа и леглото. Повдигна завивките, внимателно изучи чаршафите. Прегледа пода сантиметър по сантиметър, не пропусна и раклата, прегледа вградения шкаф, помириса празните чаши и каната за вино, но не откри нищо, което да го насочи към извършителя на престъплението. Убиецът, който и да бе той, не бе оставил никакви следи след себе си.

На стол до леглото, грижливо сгънати, бяха подредени дрехите на убития. Климент пребърка джобовете им, но и в тях не намери нищо съмнително.

- Нека двама от хората ти махнат трупа, повече няма да ни е нужен - обърна се към чигата Климент. - Други да измият и внимателно да претърсят още веднъж помещението. Да гледат дали няма нещо паднало между дъските.

Чигатът кимна.

- Заведи ме в нормална стая с маса и стол - поиска писарят. -Нареди да донесат кана силно разредено вино. Ще разпитам всички от прислугата, започвайки с момчето. Преди това искам да знам какво ти е известно за това място.

Чигатът поведе Климент към една от стаите на странноприемницата. До огромното легло стоеше натруфена масичка и три паянтови стола. Писарят избра този, който му изглеждаше най-здрав, и седна на него.

- „Златното руно“ е известно в тази част на града с нестандартните услуги, които предлага - започна чигатът, след като се настани на един от другите столове. - Освен жени тук се предлагат и млади мъже, а понякога и момчета. Всички знаят какво се върши зад стените, но досега нищо не е доказано.

- Проституцията не е забранена. Но да се посяга на деца... -Климент усети как главата му се пълни с кръв.

Чигатът вдигна рамене.

- Щом има търсене, винаги има и предлагане. В повечето случаи момчетата доброволно предлагат услугите си. На някои този живот им се вижда по-лек и сладък, отколкото на полето или във войската. По-голямата част от тях са докарани от чужбина. Ползват и някои странни предмети и възбуждащи мехлеми - военният се размърда притеснено на стола си. - Досега Шавут не ни е създавал проблеми, поне не повече, отколкото се полага. Продава незаконно вино и не плаща всички данъци, но не сме имали оплаквания от клиентите му. В подобни заведения много се краде, понякога стават и убийства, но Шавут успя постепенно да привлече по-платежоспособни хора. Държи всичко под контрол. Гарантира сигурност и дискретност.

Климент кимна. Бе чувал слухове за подобни места, хората, които ги посещават, и нестандартните им желания, но никога досега не се бе сблъсквал пряко с тях.

- Зачислен съм към гарнизона на Западната врата - продължи чигатът, - давахме дежурство, когато дотича един от прислужниците на Шавут. Беше пребледнял като платно. Каза, че в „Златното руно“ е станало убийство. Взех двама войници и дойдох да видя за какво става дума. Заварих собственика да бие Дионисий, който неистово крещеше. Наложи се да приложа сила, за да ги разделя. Попитах какво става, а Шавут ми каза, че в една от стаите се е появил труп.

- Появил се е? - учуди се Климент.

Чигатът се усмихна.

- Първоначално искаше да изкара все едно тялото на Атанасий е паднало от небето. Както и да е. Качих се заедно с войниците и видях трупа. Разпознах някои от пръстените и предположих, че е византиецът. Пратих един воин да извика подкрепления, след което да доложи на Дукум какво се е случило. Другия накарах да събере на едно място всички, които се намират в момента в къщата. За късмет на Шавут гостите му си бяха отишли. След като го попритиснах, той ми призна, че вчера Атанасий, който бил редовен посетител, дошъл малко след вечеря. Имал уговорка с Дионисий, когото редовно посещавал от известно време насам. Двамата се качили в стаята, ханджията им занесъл изискано меню и скъпо вино. Оставил ги в прекрасно настроение и самият той бил много доволен, защото византиецът винаги плащал добре. Повече не се занимавал с тях. Вечерта била натоварена, имало посетители и по другите стаи, в кръчмата също било пълно.

Шавут твърди, че си легнал малко след полунощ, като преди това му се наложило да изхвърли няколко пияни войници, които напирали да получат без пари някое от момичетата му. Легнал да спи. На сутринта чул крясъци. Скочил и срещнал по коридора Дионисий, изцапан с кръв, да пищи и повръща. Отишъл в стаята на Атанасий и намерил каквото било останало от него. След което пратил да ме повикат - военният сви рамене. - Накарах го да направим списък с посетителите и редовните клиенти. Костваше ми много усилия, но накрая успях. Почеркът ми е малко неравен - чигатът подаде на писаря малко парче пергамент и се отпусна назад на стола. - Това е!

- Справил си се чудесно! Де да имаше повече такива като теб! Няма да забравя да го спомена пред кавхана - похвали го Климент и сипа и на двамата от разреденото вино. Зачете списъка и разпозна някои от имената. Имаше боили от Великия съвет.

Пиха в мълчание.

- Не искам похвали! - каза чигатът. - А да затворят това място. Тук има деца, докарани насила. Знам, че няма да променя нищо и Шавут, и тези като него ще продължат да се възползват от слабостите на другите, но нощем ще спя по-спокойно!

- Ще направя всичко по силите си - учудено обеща Климент. - Кой мислиш, че е убиецът?

- Не знам! - уморено отговори чигатът. - Не вярвам да е Шавут или някой от слугите. Той няма изгода от убийството - губи клиент и което е по-лошо, домът му ще добие лоша слава.

Климент кимна в знак на съгласие.

- Лесно би могъл да го направи някой от гостите. Както от съседните стаи, така и от кръчмата. Не е било трудно да се мине през двора в мрака и да се проникне в стаята. Вратите се заключват с паянтови кожени езици. Отключват се при по-силен натиск.

- Ами момчето?

- Съмнявам се. Защо ще убива клиент?

- Сам каза, че зад тези стени се вършат странни неща. Може просто да са излезли от контрол. Нещо да се е объркало...

- Няма как да е станало така. Чухте какво каза слугата ви. Човекът, нанесъл удара, си е разбирал от работата.

Климент кимна отново.

Чигатът стана и се обърна към вратата.

- Първо ще пратя момчето. И бездруго му се е насъбрало доста. Не вярвам да е виновно за нищо.

Дионисий влезе тихо, огледа се плахо и седна на стола срещу Климент. Момчето още трепереше, забило поглед в земята.

- Ако не си направил нищо нередно, няма от какво да се боиш - опита се да го предразположи писарят. - Тук съм, за да намеря убиеца на Атанасий, а не да те съдя за това, което правиш или което някой друг е направил с теб. Искам само да ми разкажеш какво се случи вчера през нощта. Нищо повече. Не бързай да ми отговаряш. Помисли добре. Всичко може да е от значение.

Дионисий бавно вдигна глава.

- Кой го е убил? И защо? - попита момчето.

Писарят се усмихна и разпери ръце.

- Де да знаех! Ще се опитам да разбера това. Но който и да го е направил, не е бил обикновен злодей. Бил е някой много силен и лош. Много лош! Климент замислено поклати глава. -От теб до голяма степен зависи дали ще успеем да го заловим. Трябва да го спрем, преди да нарани някой друг. Нали не искаш това да стане?

Дионисий кимна мълчаливо.

- Така си и знаех похвали го писарят. - Никой друг освен теб не може да ми помогне. Нито чигатът, нито войниците, нито някой от останалите. Само ти!

- Наистина ли? - лицето на момчето се оживи. - И няма да ме съдите за това, което съм правил...?

Климент поклати глава.

- Тук съм само за да разбера кой е виновен за това жестоко убийство. Ако искаш да помогнеш, трябва да ми разкажеш всичко.

- Обикновено Атанасий идваше привечер, малко преди да се стъмни - започна бързо да говори момчето, сякаш се страхуваше, че смелостта му ще се изпари. - Носеше ми малки подаръци - захаросани плодове, кесия с фурми, дребни неща. Вчера дойде както обикновено. Донесе ми нар. Каза, че било много трудно да се намерят по това време на годината, но с удоволствие щял да го сподели с мен. Пихме вино в стаята, ядохме от нара, след това си легнахме... Накрая заспахме. Сутринта се събудих от някаква неприятна миризма. Усетих, че всичко около мен е лепкаво. Капаците на прозорците бяха затворени, но влизаше малко светлина. Огледах се и... и.... - Дионисий захлупи лицето си в ръце и се разхълца.

- Няма нищо! - успокои го Климент и му подаде чаша разредено вино. - Нормално е да се уплашиш. Аз съм виждал много неща, но замалко да повърна, като видях трупа на Атанасий. Самият чигат, а той е войник и е преживял какви ли не ужасии на бойното поле, самият чигат пребледня, като ме доведе в стаята.

Момчето кимна и пресуши до дъно чашата с вино.

- Беше ужасно! Ужасно! Никога не бях виждал толкова много кръв. И главата му я нямаше. - Дионисий се разтрепери отново. - Уплаших се! Почнах да крещя! Избягах от стаята и се натъкнах на Шавут. Той ме хвана за ухото и заплаши, че ще ме пребие, ако не престана да вдигам шум. После ме завлече обратно в стаята. Като видя какво е станало, ми каза да чакам пред вратата. Малко по-късно излезе и нареди на един от слугите да викне някой от стражниците. Разбуди останалите гости и им каза да си тръгват веднага. После ме разпита. Обвиняваше ме, че Атанасий е убит заради мен. Каза ми да си мълча и да не казвам нищо на никого. После дойдоха войниците.

- Имаше ли нещо нередно в стаята сутринта? Случи ли се нещо необичайно предишната вечер?

- Нищо! Съвсем нищо! Единственото, което ми дойде на ум, бе, че сутринта вратата не бе заключена. Но това се случва постоянно. Всичко друго си беше както всеки път.

- Атанасий изглеждаше ли притеснен? Да е казвал, че има проблеми или неприятности? Как се държеше логотетът?

- Напротив! Беше много доволен. Каза, че го очаквало повишение. Даде ми да понося една от златните му огърлици. Радваше се, че ханът се е покръстил, и твърдеше, че съвсем скоро всички ще оценят заслугата му. Очакваше всеки момент да го издигнат. Каза, че тепърва му престои да става много уважаван човек. Едва ли не той предал България в ръцете на императора. Смееше се и целеше чашата си с вино със зърната от нара. Беше доволен и щастлив.

Климент подробно разпита момчето, но не разбра нищо повече. Атанасий идвал поне два пъти седмично. Бил весел човек, но понякога дълго мълчал и гледал меланхолично, докато Дионисий му разтривал раменете. Никога не казвал защо изпада в подобни настроения, а обръщал всичко на шега. Не говорел за работата си. Не казвал да е заплашван, следен или че се страхува от нещо и някого. Разплащал се с Шавут, но понякога оставял някоя монета и на Дионисий. Единственото, което искал, било уединение и да не се среща с останалите клиенти. Бил дискретен, щедър и мнителен за някои неща, но като се имаше предвид работата и наклонностите му, едва ли византиецът можеше да бъде винен.

Накрая Климент благодари на момчето, похвали го за смелостта и сведенията, които му бе дало и които могат да се окажат решаващи. Преди да избяга през вратата, за първи път видя усмивка на лицето на Дионисий.

Докато чакаше да дойде Шавут, писарят отново прегледа свитъка с клиентите на заведението. Склавун, Вардас и Вихтун бяха в него като част от хората, посещавали заведението. И тримата не бяха идвали миналата вечер. Климент се зачуди дали собственикът не ги бе добавил, за да си придаде тежест и да притесни този, който ще разследва убийството.

Шавут пристигна с мазна усмивка, поклони се пресилено и седна на стола срещу Климент. Този път писарят не освободи чигата. Накара го да извика двама войници, на които нареди зорко да пазят кръчмаря. Самият чигат остана зад гърба му с изваден меч в ръка.

Това стресна Шавут, който започна да бърше потеклата от челото му пот, а от усмивката му не остана нищо.

- Арестуван ли съм? - попита той с хриптящ глас и преглътна. - За какво?

Климент не бързаше да отговори. Този разплут, нагъл, възползващ се от другите човек определено не му бе симпатичен. Освен това можеше да се окаже замесен в убийството.

- Още не съм решил - каза накрая писарят. - Всичко зависи от това как се държиш!

Шавут бързо закима, че е разбрал, малките му очички хитро заоглеждаха Климент.

- Какво искате от мен, господарю! Ще направя всичко, което искате! Специално за вас. Сега или по-късно.

- Първо искам да върнеш това, което си откраднал от Атанасий! - спокойно каза Климент, правейки се, че не разбира отправеното му предложение.

- Но аз не съм... - Шавут се размърда неспокойно.

- Не смей да ме лъжеш! - кресна писарят и се изправи над масата. - Атанасий е имал златни огърлици! Дошъл е вчера с тях, както ми каза прислугата му! Сега ги няма! Къде са?

Кръчмарят се сви на стола си.

- Ако ги донесеш веднага и сътрудничиш напълно, ще съм склонен да мисля, че си ги прибрал, за да ги предпазиш от мародери, а не за да ти откраднеш!

Следван от двамата войници, Шавут излетя от стаята.

- Разбрали сте от прислугата на Атанасий? Нима сте ги разпитали? - учудено попита чигатът, докато двамата с Климент чакаха завръщането на кръчмаря.

- Не. Дионисий ми каза, че византиецът му е дал да поноси една от огърлиците му. Значи са били няколко. Не ги видях никъде в стаята, нито на леглото или около трупа. Ако ги беше взел убиецът, едва ли е щял да пропусне и пръстените на ръцете му. В стаята беше влизал само Шавут. Изненадали сте го, преди да успее да обере мъртвеца до шушка. Но не исках да докарвам неприятност на момчето.

Впечатлен от бързата мисъл, която бе проявил Климент, и желанието му да защити Дионисий, чигатът кимна с разбиране.

Войниците и Шавут се върнаха. В мазен парцал грижливо бяха увити три тежки златни накита. Единият с голям зелен камък, без съмнение потвърждаващ ранга на византиеца.

- Щях да ви ги дам! Бях ги прибрал за всеки случай - за-оправдава се кръчмарят. - Мислех си, че някой може да ги открадне!

- Радвам се, че това се изясни! - строго каза Климент. -Сега искам да чуя и останалото. И без повече измислици и шикалкавене или довечера ще спиш в затвора!

Шавут в общи линии разказа всичко, което бе казал и Дионисий. Кръчмарят нямаше представа кой е убиецът и защо може да е отсякъл главата на византиеца и изписал знака IYI на гърдите му. С основание изтъкна, че той едва ли би имал полза да убие най-видния си и платежоспособен клиент.

В крайна сметка независимо от възраженията на Шавут Климент разпореди кръчмарят да бъде арестуван.

- Няколко дни зад решетките може би ще го накарат да се замисли за в бъдеще - обясни решението си писарят.

Разпитът на слугите също не донесе нещо съществено. Повечето от тях бяха нови, което едва ли бе учудващо за място като „Златното руно“. Не бяха видели и чули нищо съмнително. Оплакаха се от лошото отношение на господаря си и обявиха, че смятали да напуснат. Нещо, за което писарят нямаше как да ги вини.

Тъкмо приключваше с готвача, когато вратата се отвори с трясък и на прага се появи висок, едър мъж с решително лице и зорък поглед. Той бързо огледа стаята и погледът му мигновено се закова в писаря.

- Аз съм Григорас! Помощникът на Атанасий! Казаха ми, че е бил убит! Вярно ли е това?

Климент стана и протегна ръка на византиеца.

Григорас го погледна с презрение и се дръпна назад.

- Пак питам! Вярно ли е, че Атанасий е бил убит?

- И какво, ако е?! - отговори Климент, на когото не се хареса надменното поведение на новодошлия.

- Какво може да значи ли, писарю!? - задъха се от ярост новодошлият. - Какво може да значи?! Може да значи например, че съвсем скоро императорът с цялата си армия ще се настани в двореца на Плиска, а твоята глава ще стърчи побита на някой кол! Личността на логотета пратеник е неприкосновена!

- Но не и на заместника му! - каза Климент и седна обратно на стола. Цялото това надприказване му беше досадно. - Истина е! Атанасий е бил убит в тази кръчма през нощта. Намушкан е в сърцето, главата му е отрязана.

Григорас пребледня и се свлече на стола срещу писаря.

- Значи е вярно?! Ужас! - византиецът позволи за миг истинските му чувства да вземат връх, но веднага се овладя. -

- Лошо ви се пише! Много лошо! Не може византийски пратеник да бъде убиван безнаказано.

- Така е. Не може - съгласи се Климент. - Затова съм тук -да разследвам престъплението. Прекъснахте разпитите.

- Какво могат да знаят някакви никому ненужни слуги? Единствено разнасят клюки и интриги. Не трябва да се вярва на нито един от тях!

- Тогава с радост ще се възползвам от възможността да разпитам някой надежден човек като вас - не му остана длъжен Климент. - Знаехте ли, че Атанасий посещава това място?

- Разбира се, че знаех! Всички знаеха, че предпочита мъже - ядно обяви Григорас и Климент се запита дали и господарят, и помощникът му не бяха свързани и по някакъв друг начин. В това няма нищо лошо. Дори е цивилизовано. Дори някои императори... започна византиецът.

Като сегашния например - довърши Климент и продължи, преди събеседникът му да успее да се окопити. - Имал ли е друг път Атанасий проблеми, свързани със сексуалните му предпочитания? Сбивания? Кражби?

Григорас вдигна рамене.

- И да е имал, не ми е казвал! Имаше си други задачи! Аз бях този, който пишеше всички документи, тичаше да урежда преговорите и да изпраща докладите, докато той се забавляваше по вертепите и пръскаше пари наляво и надясно.

- Това му е била работата - каза Климент. - Няма какво да се лъжем - с парите си е подкупвал хора, купувал е сведения. Наемал е шпиони.

Григорас не каза нищо.

- Имаше ли врагове?

Византиецът се изсмя.

- Разбира се, че имаше! Сам казахте каква му е работата. Не са един и двама хората и тук, и в Константинопол, които биха се зарадвали, ако го видят мъртъв! Атанасий не се притесняваше да се издига, жертвайки за това други. Дори императорът му бе станал близък. Лошо ви се пише, като научи, казвам ви!

- Мнозина са искали смъртта му? Ти беше ли сред тях?

Византиецът застина. След това скочи на крака.

- Няма да търпя да ме обиждате! Няма да търпя! Не съм дал никакъв повод за съмнения!

- Кой най-вероятно ще наследи поста на Атанасий след смъртта му? Кой ще наследи всичките му връзки, пари и може би дори благоволението на императора, след като той е мъртъв? Вие! Нали така?!

- Няма да слушам подобни глупости! Още сега ще пиша в Константинопол, ще докладвам веднага какво се е случило. Как сте оставили неприкосновеният ни логотет пратеник да бъде заклан като прасе! Чака ви война!

Пребледнял, Григорас изскочи от стаята. На прага се сблъска с влизащия Корсис.

- Значи ме е изпреварил? Разбра ли, че господарят му е мъртъв? - попита младежът. Ще има ли наистина война?

- Ти ли му каза, че Атанасий е убит?

Корсис поклати глава.

- Съобщих това, което ми бяхте наредили. Че е претърпял злополука. Нищо повече. След това отидох в моргата.

- Откъде тогава Григорас знаеше, че господарят му е убит? -запита се Климент и скочи на крака. - Трябва веднага да докладваме на кавхана! Веднага! Той трябва да научи за заканите на византиеца. Сега Григорас е най-високопоставеният тук и както е видно, ще ни докара куп неприятности! Дано Дукум знае как да овладее положението.

Но Дукум не знаеше.

Климент завари кавхана съвсем сам, седнал зад огромната си работна маса с глава, тежко опряна на двете му ръце.

Без да чака, Климент седна пред него и подробно му докладва какво е открил в „Златното руно“. Разказа как му се бе наложило да разпръсква тълпата, за подозренията на чигата, че някой провокира сблъсъците, за собствените си предположения, че великите боили замислят нещо. Разказа му и за появата на Григорас и заканите, които бе отправил византиецът.

Кавханът слушаше отнесено, без да дава и знак, че възприема това, което му говори писарят. След като Климент свърши с доклада си, в стаята се възцари дълга, потискаща тишина.

Накрая Дукум шумно въздъхна, вдигна глава и за първи път погледна писаря.

- Вече нищо не разбирам, Клименте! Нищо! Не знам какво става, защо става и какво има да става. Не разбирам владетеля си, не разбирам приятелите си, не разбирам дори самия себе си. Не разбирам нещата, които правят хората и защо ги правят. Защо? - кавханът въздъхна отново и се облегна тежко на стола си.

- Случило ли се е нещо? - писарят почувства как стомахът му се пълни с жлъч. - Случило ли се е нещо ново?

- Случило се е, да! - потвърди Дукум. - Тази нощ е имало още едно убийство! Намерили са Кормесий да плува мъртъв в басейна, с който толкова много се гордееше. Кръвта е била повече от водата. Някой го е промушил в сърцето, отрязал му е главата и е изрязал знака IYI на гърдите му! Ти разбираш ли нещо? Аз не!

12

Оглеждайки се внимателно, великият боил Иратаис се промъкваше по улиците на Плиска. Не се съмняваше, че е под наблюдение, и се бе постарал да заблуди евентуалните си преследвачи. Точно както искаше Неуязвимия.

Сутринта Иратаис бе открил малка, старателно сгъната бележка в леглото до главата си. В нея се съобщаваше, че ако иска заговорът срещу Борис да успее, трябва малко след десетия час да отиде в разрушената кула източно от Плиска.

Иратаис знаеше, че не може да откаже поканата. За да остави бележката до главата в спалнята му, нощният посетител би трябвало да мине през множество постове и през личната охрана на боила.

Откакто ханът се бе върнал покръстен, Иратаис бе увеличил броя на войниците, които го пазеха. Страхуваше се Борис да не реши внезапно да го арестува и да го изненада, преди да успее да избяга. Повечето от пазачите му бяха наемници, калени в битките ветерани, избрани лично от него заради уменията им. Бяха му предани до смърт. За да мине покрай тях, този, който бе оставил бележката, би трябвало да бъде много, много ловък.

Иратаис предпочиташе да има такъв човек на своя страна, отколкото като враг. Следващия път вместо да остави бележка до главата му, можеше да забие ножа си в гърлото му.

Боилът бе и любопитен какво е постигнал тайственият му съюзник. Беше ли научил паролите? Щеше ли да им помогне да влязат в крепостта?

Затова, преоблечен като пътуващ търговец, с каквито Плиска бе пълна, с високо вдигната яка и ниско нахлупен над очите кожен калпак, Иратаис се озърташе по ъглите, стараеше се да избягва срещите с патрулите и се криеше в сенките.

Градът бе като под обсада. След въвеждането на вечерния час по улиците отекваха само стъпките на подкованите войнишки ботуши, но боилът виждаше зад гърбовете им да притичват сенки точно както правеше и той самият.

Лесно му бе да убеди останалите един по един, че е по-добре да нападнат сега. На Вардас бе обещал злато, на Изот и Вихтун воински отличия, на Шун - възмездие за смъртта на сина му. Но най-важното - бе обещал да научи паролите за вратите на Външния град. Ако не успееше, бунтът щеше да се провали.

Затова Иратаис се криеше в сенките, ослушваше се за всеки звук и се надяваше, че Неуязвимия ще изпълни обещанието си.

За всеки случай боилът вече бе разпратил шпионите си да създават суматоха и напрежение в града, подклаждайки още и още омразата между Тангра и Христос. Бе се оказало лесно. Една подхвърлена дума тук, друго подозрение там и тангристи и християни тръгваха един срещу друг. Имаха достатъчно стари сметки за разчистване. Неуязвимия се бе оказал прав! Съвсем малко трябваше, за да въстане градът.

Иратаис изсумтя. Не му харесваше този маскиран мъж, който се появяваше и изчезваше все едно стените не са пречка за него. Не му харесваше някой да го командва, да му казва какво да прави и да му се надсмива. В крайна сметка той не бе кой да е! Бе главата на рода Вокил! И всеки, Неуязвим или не, трябваше да се съобразява с това! Ако маскираният мислеше, че може да го разиграва, дълбоко се лъжеше. Бе го изненадал два пъти, но този път Иратаис се бе подготвил добре. Щеше да покаже на Неуязвимия кой командва. И да провери наистина ли с толкова неуязвим, колкото се представя.

Иратаис се усмихна в тъмнината и зъбите му пробляснаха за миг на лунната светлина.

Предстоеше интересна нощ.

Боилът стигна до тесен процеп в стената на Външния град, провря се през него, приклекна зад един храст и огледа мрачното поле. Тук-там бяха запалени огньове, виждаха се силуетите на патрулиращи войници, но Иратаис знаеше, че те не се отнасят достатъчно сериозно към задачата си. Повечето бяха раздвоени -не можеха да решат на кого дължат повече вярност: на хана, който сега вече бе княз, или на Тангра, който бе извел дедите им до много бляскави победи. Те се събираха на групички, за да обсъдят дилемата, пренебрегвайки напълно задълженията си.

Скрит зад храста, Иратаис изчака облаците да закрият луната, преди да продължи. Не искаше да рискува. Неочаквано откри, че прокрадването в нощта, криенето, надхитрянето на патрулиращите войници, тичането и блъскането на сърцето в гърдите му харесват и го изпълват с неподозирана енергия. Отново се почувства млад и силен. Самотен воин, който се промъква в нощта. В името на Тангра!

Непознатия бе избрал добре мястото на срещата. Дано от нея имаше полза. Ако ли не...

Боилът докосна скритите под наметката си кинжали.

Кулата бе съвсем пуста, закътана сред дърветата на малка, не много отдалечена горичка. Някога тук бе имало преден пост, но с времето гарнизоните се бяха изместили и постройката бе изоставена. Луната огряваше кръглите останки, храсти, бурени и цели дървета си бяха проправили път през камъните.

Иратаис се огледа внимателно, но не забеляза никого. Явно беше подранил.

„Още по-добре - помисли си боилът. - Тъкмо ще мога да огледам добре този, който ме извика тук, като дойде“.

Великият боил обиколи кулата, огледа всичките й ъгли, но не откри нищо освен няколко прилепа, които се стрелнаха в мрака и отлетяха. Избра си една от най-плътните сенки, така че да може да държи под око полето и пътя от Плиска, и зачака. Нощта бе топла. Можеше спокойно да постои на открито.

Бе се крил в сенките десетина минути, когато усети нечие присъствие. Над полето повя студен вятър, което преряза боила през гърдите и го накара да потръпне. Нощният живот внезапно замря. Шумовете затихнаха, дори цвърченето на мишките не се чуваше. Стана необичайно тихо. Боилът можеше да чуе ударите на собственото си сърце, което започна да бие все по-бързо.

„Какво, по дяволите става тук?!“ - каза си Иратаис и в същия миг някой докосна рамото му.

Боилът подскочи, инстинктивно бръкна под наметката за оръжията си и се завъртя.

С качулка на главата, криеща лицето му, Неуязвимия се бе изправил пред него.

- Как дойде? Защо ме плашиш?! - ядосано понита Иратаис и насочи напред кинжалите.

Без да помръдва от мястото си, Неуязвимия протегна напред едната си ръка. В кулата се понесе нисък шепот.

Иратаис усети как звукът сковава ръцете му, които изпуснаха ножовете на земята. Главата му се изпълни с напрежение, което заблъска в черепа му, опитвайки се да си пробие път през костта навън. Пред очите му се люшна червена пелена, коленете му се огънаха и той се свлече на земята.

Внезапно всичко свърши. Освободил боила от магията си, непознатият се бе облегнал на стената.

- Няма нужда от оръжия, господарю Иратаис! - каза той и се поклони иронично. - Тук сме само приятели. Мислех, че си го разбрал.

- Донесе ли паролите? Как ще влезем в крепостта? - дори и на колене и с накъсан глас, великият боил нямаше намерение да се предава.

- Търпение, господарю Иратаис! Всяко нещо с времето си! Скоро ще имам паролите. А ти - трона на законния си господар!

- Той нямаше право да се отрича от Тангра! Нямаше право да приема Христос, без да ни каже. Той извърши предателство! Извърши държавна измяна! Трябва да умре! - войнствено каза Иратаис, но за всеки случай се отдръпна от непознатия. При ставането си бе успял да извади затъкнатия в ботуша малък нож. И той знаеше някои фокуси.

- Така е! Така е! - съгласи се Неуязвимия. - Борис е предател! И трябва да умре!

- Заедно с теб! - изкрещя боилът и метна ножа. Нямаше да позволи на никого да го плаши, да му се подиграва и да му казва какво да прави. Той бе Иратаис от рода Вокил и всички трябваше да се съобразяват с това!

Мъжът с качулката не мръдна. И да бе видял атаката, с нищо не се опита да й противостои. Вместо това чертите му се размиха, фигурата му загуби очертанията си, ножът прелетя през него като през сутрешна мъгла, удари се в каменната стена на кулата и с дрънчене падна на земята.

- Нямаше нужда от това, господарю Иратаис! - гласът на непознатия, в който се прокрадна нотка злоба, отново се разнесе зад гърба на боила. - Наистина нямаше нужда.

Преди ужасеният Иратаис да успее да се обърне, нещо го удари отстрани по главата. Кожата му се вкочани, ледени тръпки минаха през тялото му и той падна на земята. Бе в съзнание, но не можеше да помръдне.

- Слушай ме сега внимателно! - гласът на непознатия бе станал леден като северния вятър и пронизваше не по-лошо от него. - Слушай ме внимателно! Няма да те убивам! Засега! Плановете ти съвпадат с моите. Аз също искам Борис да умре. Двамата имаме нужда един от друг! Без паролите, които да ви отворят вратите на Външния град, няма да постигнете нищо! Не можете да надвиете Борис в собствената му столица.

Иратаис се размърда леко, опитвайки се да отговори, но от устата му излезе само мучене.

- Няма нужда да ми отговаряш, и така си добре - разсмя се Неуязвимия и за миг очите му проблеснаха в червено под черната качулка. - Ще ти дам паролите, както обещах! Ще ти кажа как да минете през вратите! Ще ти помогна да свалиш Борис от трона! Ще ти помогна да станеш хан!

Иратаис закима ожесточено в знак на съгласие.

- В замяна искам само едно нещо. Нещо съвсем дребно, което трябва да получа, след като всичко приключи. Искам главата на хана!

Поваленият на земята боил се втренчи в сянката пред себе си. Този човек беше луд! Напълно ненормален! И той бе изцяло във властта му. За какво му е главата на Борис?

- Имам ли думата ти? - попита Неуязвимия. - Имам ли думата ти на водач на рода Вокил, че ако победите Борис, ако станеш хан, ще ми дадеш главата му? Цяла и непокътната?

Иратаис закима отново.

- Добре тогава! - непознатият махна с ръка. - Утре ще намериш паролите, където намери бележката ми тази сутрин. Доведете армиите си! Нападнете града! Борис ще падне в ръцете ви! Ти ще седнеш на трона на дедите си! Но помни обещанието си! Главата на хана е моя!

* * *

Климент и Корсис вечеряха в една от кръчмите близо до двореца. Писарят не искаше да рискува и да се отдалечава от добре охраняваните врати на крепостта. Едно нападение му стигаше.

Двамата с Корсис бяха избрали малко приветливо заведение, в което нямаше толкова пияници и шумът бе поносим. Докато влизаха, писарят огледа внимателно посетителите, които пиеха бира или вино, шушукаха тихо помежду си, сочейки с глави военния патрул, който се бе разположил на една от масите и изпразваше чаша след чаша за сметка на заведението.

След като се бе съвзел от шока от убийството на Кормесий, Дукум бе пратил още войници по улицата. Някои патрули получиха задачата да следят какво става по кръчмите и сега повечето от тях щастливо изпразваха бъчвите на безпомощните собственици.

Климент и кавханът бяха обсъдили новото убийство. Беше ясно, че става дума за съвпадения или случайности. В града действаше убиец, който режеше главите на жертвите си и изписваше знака на Тангра на гърдите им.

Защо - засега никой не можеше да каже.

Дукум бе отменил ултиматума Климент да разкрие за един ден убийството на Атанасий, оставяйки му свободата да действа както намери за добре. Нещата се бяха променили.

Смъртта на Кормесий и византиеца придаваха на престъплението съвсем друг привкус. Може би не ставаше дума за безсмислени действия. Може би всичко бе част от план, целящ дестабилизирането на страната и свалянето на Борис от трона.

Дори убийството на миника Вардан започваше да придобива смисъл. Все пак той бе бивш учител и храненик на хана.

- Трябва да заловим колкото се може по-бързо престъпника - бе казал кавханът. - Това, че из града обикаля някой, който реже главите на хората и ги дамгосва, едва ли може да ни помогне с нещо.

- Всъщност може - бе отговорил Климент. - Може би наличието на луд убиец за известно време ще отвлече мислите на хората от покръстването на хана.

Новината за убийството на Кормесий и Атанасий бързо се бе разпространила из Плиска. Някой си бе припомнил и смъртта на Вардан, точно толкова ужасяваща и явно извършена от същия човек. По пътя към кръчмата Климент чу какви ли не слухове от малкото осмелили се да излязат по улиците минувачи. Историите почваха от фанатик, обещал да принесе в жертва 100 човешки глави на неизвестно божество, появил се вампир, върколак или друго адско изчадие, минаваха през заговор, организиран от хана, за да подкопае вярата в Тангра, и стигаха до божествен пратеник, ангел с демонска мисия, пратен, за да накаже Борис за отмятането му от Бога на дедите му.

- Макар и глупави, подобни слухове са опасни - каза Климент на седящия срещу него Корсис, докато двамата бавно пиеха от виното и топяха хляба си в соса на пилето със зеленчуци, което си бяха поръчали. - Не вярвам върколаци и вампири да шестват из Плиска! Това е просто смешно! Но този, който разпространява подобни истории, добре си върши работата. Всички са докарани до истерия.

Младежът мълчаливо кимна и писарят за кой ли път трябваше -да си напомни, че баща му е първата жертва на лудия убиец. За Корсис не бе лесно да участва в разследването, отнело по толкова жесток начин собствения му родител. Което подсети Климент за нещо друго.

- Така и не ми каза какво откри в моргата. Ако няма да развали вечерята ти, бих искал да знам дали си научил нещо интересно?

Корсис махна с ръка, че му е безразлично за какво говори.

- Всъщност научих доста интересни неща. Но от толкова много вълнения ми изхвърчаха от главата - младежът се замисли за миг. - Преди няколко месеца бил донесен подобен труп - на млад войник с отрязана глава. Намерили го другарите му. Случило се малко преди частта им да тръгне на поход, затова не успели да проведат щателно разследване и да разберат какво всъщност е станало.

Климент кимна оживено.

- Военните са много чувствителни към всичко, което се случва при тях. Имал ли е знак на гърдите?

- Да. Бил е малък, близо до сърцето. Не са му обърнали внимание. Помислили, че е татуировка. Ако не бях попитал специално, нямаше да ми кажат.

- Ами главата?

- Това е интересното. Войникът е бил на пост заедно с още двама души в лагер до Плиска. Обикаляли по трима, но на убития му се сторило, че вижда нещо, и отишъл да провери. Другарите му не го последвали, защото помислили, че става дума за лисица или нещо подобно. Внезапно чули вик и когато изтичали да разберат какво се случва, видели приятеля си паднал на земята. Над него се било надвесило нещо, което не могли да различат какво е.

- Нещо?

Корсис сви рамене.

- Разказвам го така, както са го видели войниците. Били са уморени, може би и малко пияни.

- Продължавай!

- Съществото било коленичило върху падналия и забивало нож в гърдите му. Според мен по-скоро е режело татуировката.

Климент кимна в знак на съгласие.

- Войниците се разкрещели, хукнали към поваления си другар, но противникът им надал смразяващ писък, отскубнал главата на мъртвеца и изчезнал.

- Отскубнал му главата? Как така му я отскубнал? - объркано попита Климент.

- Така са казали. Макар в моргата да бяха сигурни, че главата на жертвата е била отрязана - най-вероятно с меч.

- Видели ли са нещо повече? Лице, облекло, каквото и да е?

- Нищо! Дори дали е бил човек. Просто сянка. Била е там, след това е изчезнала. Случило се е малко преди слънцето да изгрее, когато мракът е най-гъст. Не са видели нищо. Но са усетили: усетили са студ, идващ от дълбините на ада. Където вероятно се е върнал демонът, след като е отскубнал главата на другаря им! -Корсис потръпна суеверно и се огледа на всички страни.

- Това е невъзможно! Сам каза, че за убийството е бил използван меч! Кой знае какво всъщност се е случило и какво са видели войниците. Били са пияни! Може да им се е сторило всичко! Не мога да повярвам, че из Плиска броди демон! Няма логика в това! И е безсмислено! - твърдо каза Климент.

- Не знам - отговори Корсис, който явно не искаше да противоречи на господаря си. - Баба ми е разказвала, че по пълнолуние...

- Не искам да слушам за никакво пълнолуние! Не ме интересуват вампири, върколаци и други подобни измислици! -махна с ръка писарят. Имаме си достатъчно грижи с хората на земята, та да се забъркваме и със свръхестествените сили! Няма повече да говорим за това! Ясно ли е!?

Корсис покорно кимна, но си личеше, че не е убеден в правотата на господаря си.

- Има и още - продължи младежът. - Преди около осем месеца бил намерен друг обезглавен груп. Спомняха си го, защото дълго останал при тях и никой не го потърсил. Накрая предположили, че е на скитник, и се наложило да го изгорят. Той нямал знак на гърдите. Просто бил без глава - Корсис замълча. - Това има ли значение?

- Всичко има значение! - отговори Климент - Колкото повече научаваме за убиеца, толкова по-близо сме до залавянето му. Всичко, дори най-дребният детайл може да ни е от полза. Трябва да съберем колкото се може повече факти, да ги подредим хронологично или по някакъв друг признак и да се опитаме да извлечем някаква полза от тях.

Корсис не каза нищо.

- Нека видим какво имаме дотук. Ако преповторим всичко, може би ще установим, че има някаква връзка между убитите. Нещо, което ги свързва, нещо, което би ни довело до убиеца им. Баща ти познаваше ли Кормесий?

- Разбира се! Всички в града го познаваха. Той е във Великия съвет много преди да се родя. Знаеха се бегло с баща ми. Покрай стария хан и тренировките на Борис са се срещали и двореца. Но не са били близки приятели.

- Няма значение - доволно каза Климент. - Все пак установихме някаква връзка между две от жертвите. Ами Атанасий? Баща ти познаваше ли Атанасий? Или убития войник?

- Нямам никаква представа, но е твърде възможно - изведнъж се оживи Корсис. - Татко често ходеше във военните лагери да обучава новобранците. С някои от тях поддържаше връзка и след това. Особено ако можеха да му платят пиенето - усмихна се криво младежът. - За Атанасий не знам. Никога не го е споменавал. Но е било възможно да се познават. Щом двамата са ходили в двореца... За първия убит няма как да знам. Макар че баща ми често се застояваше и по най-долните кръчми, стига да има евтино вино. Би могъл да срещне всекиго там.

Климент усети как го облива приятна топлина. Ето че бяха стигнали донякъде. Ако жертвите се бяха познавали или имаха нещо общо помежду си, може би щеше да разбере защо са убити.

- От друга страна, той познаваше много хора в Плиска. Едва ли имаше войник или пияница, с когото да не се е срещал -попари надеждите на писаря Корсис.

- Нека не избързваме - не се предаваше Климент. - Иратаис и Атанасий със сигурност са се познавали. Но останалите? Ето какво ще направим: аз ще разкажа какво и как е станало досега. Ако има нужда, ти ще ме допълваш, поправяш или ще задаваш въпроси, ако има нещо неясно. Съгласен ли си?

Корсис кимна.

- И така. Преди около осем месеца убиецът прави първия си удар. Неизвестен мъж, най-вероятно скитник, е намерен мъртъв, с отрязана глава. Това е запазената марка на престъпника - отрязаните и изчезнали глави, както и знакът на Тангра или свещеното число седем, което изписва по-късно на гърдите на жертвите си. По-късно е убит и обезглавен войник от един от гарнизоните до Плиска. Другарите му виждат черна фигура, която ги изплашва с крясъците си, преди да изчезне. На гърдите на жертвата този път се появява знакът IYI. Не знаем кой и защо би могъл да иска смъртта им.

- Дотук стават двама - преброи Корсис.

- Точно така. След това е убит баща ти. - Климент се пресегна и сложи ръка на рамото на Корсис. - Ако искаш, няма да говорим за това.

- Ще направя всичко, за да заловим убиеца - каза младежът твърдо. - Баща ми ще бъде доволен от мен!

- Добре тогава! Вардан е убит, след като излиза от кръчмата, в която е пил. Първо е пронизан в гърдите, след което главата му е отрязана и му е поставен знакът. Баща ти, за разлика от предишните две жертви, не е бил неизвестен човек. Бил е бивш миник, храненик на хана и негов учител по фехтовка. Прочут воин, убил един от най-добрите мечоносци Флавий Тракиеца, в битката за Одрин.

- Точно така!

- За баща ти също не можем да намерим мотив за убийството. Всички са го обичали, не се е карал с никого, не е имал врагове. След това идва Кормесий. Той е бил убит преди Атанасий, когото са видели жив малко след полунощ. Кормесий също не е случаен човек. Той е велик боил, участник във Великия съвет, най-стар от всички там и поради това радващ се на най-голямо уважение. Тук възможностите са много. Като оставим всички хора, които са имали причина да му отмъщават през годините, той се опълчи във Великия съвет на противниците на покръстването на хана. Иратаис го заплаши пред всички. Той, някой от останалите му сподвижници или пратен от тях наемник би могъл да му види сметката. Всички знаеха за страстта на Кормесий към баните и че почти всяка вечер прекарва там.

- Но каква е връзката с останалите убийства?

- Засега връзка няма - призна писарят. - Но да продължим нататък! Същата нощ, малко след като е отрязал главата на Кормесий, престъпникът убива и византийския пратеник Атанасий.

Напада го, докато спи в един от бардаците, които посещава. Не убива момчето, което е в стаята с него, което значи, че е искал точно смъртта на византиеца. Какво друго?

- Има силен, плътен удар, който му позволява лесно да отсича главите на жертвите си. Не се страхува от това, което прави - добави Корсис.

- Точно така - щракна с пръсти Климент. - Промъква се незабелязано, както е направил, когато е нападнал баща ти, Кормесий и Атанасий. Знае навиците на жертвите си и се възползва от това. Не е случаен човек. Обучен е добре да се бие с меч, има впечатления от живота на висшите кръгове в Плиска и знае какво става във Великия съвет.

- Нима е някой от участниците в него? - ахна Корсис.

- Много е вероятно - съгласи се увлечено Климент. - Много е вероятно. Трябва внимателно да проучим всичките дванайсет членове на съвета.

- Единайсет! - поправи го Корсис. - След смъртта на Кормесий остават единайсет.

- Точно така. Най-добре ще е да разпитам Дукум за тях. И да проверя в архива. Може би ще намеря нещо, което ги свързва с жертвите. Има и нещо друго! Убиецът става все по-дързък. Времето между престъпленията намалява. Отначало са били месеци, после седмици, дни... Сега е ударил два пъти за една нощ. Той гони някакъв срок! И бърза!

- Но защо?

- Нямам представа! - сведе глава Климент. Изведнъж се почувства ужасно изморен. Покръстването на хана, задаващата се гражданска война, а сега и тези грозни убийства бяха изцедили силите му. Щом Дукум беше изгубил самообладание, какво оставаше за него?

- Да не забравяме и друго - напомни му Корсис. - „Архангелите“.

Климент кимна.

- Разбира се! Византийците може да са замесени по някакъв начин във всичко това. Фотий има за задача да се разправи и с противниците на новия император. Дали Атанасий не е бил един от тях?

- И са решили да си разчистят сметките с него тук, далеч от Константинопол.

Климент кимна.

- Трябва да проверим в какви отношения е бил убитият Атанасий с императора - писарят внезапно се оживи. - Ами ако убийството на Атанасий няма нищо общо с останалите? Фотий и фанатиците му са достатъчно хитри, за да си свършат работата така, все едно е дело на някой друг.

Корсис неразбиращо вдигна глава.

- Няма нищо сложно. Фотий праща хрътките си тук, за да слухтят как върви покръстването на Борис, какви са настроенията в Плиска и за някакви негови, неизвестни засега цели. Иска да ликвидира Атанасий по някакви причини, които засега са ни неизвестни. „Архангелите“ научават за убийствата. Всички в града говорят за това, така че не е било особено трудно. След това решават да отстранят логотет пратеника така, все едно е дело на нашия убиец. Пробождат го в гърдите, отрязват му главата, поставят знака. Ние решаваме, че е поредната жертва, а те си свършват работата, без някой да ги заподозре. Проста работа!

- И съвсем по византийски - кимна Корсис.

- Съвсем по византийски - съгласи се Климент. - Трябва да разпитаме Григорас какви са били отношенията на убития му господар с императора! Ще трябва да ни отговори на доста въпроси!

- Сега? Едва ли ще ни се зарадва - предположи Корсис, но без да го слуша, писарят хвърли няколко монети на масата, кимна на помощника си и бързо излезе в падащия здрач.

13

Лесно намериха къщата на Атанасий. Климент бе идвал няколко пъти при логотет пратеника, с когото се бе запознал при първото си разследване. След това пътищата им се бяха пресичали още няколко пъти.

Климент не хранеше лоши чувства към византиеца. Атанасий бе лукав и вероломен, но няколко пъти му бе помагал в разследванията.

„Стига да съвпадаха с неговия интерес“ - подсмихна с Климент, преди да почука на дебелата дъбова врата.

- Ида! Ида! Кой се е разтропал по никое време? - отговори отвътре сърдит женски глас. - Цял ден е върволица! Имайте поне малко почит към убития господар! Цял ден се мъкнат всякакви!

Вратата се отвори и на прага застана възрастна жена, с фенер в ръка. Главата й бе увита с черна траурна кърпа, дрехите й бяха със същия цвят. Лицето й бе уморено, но очите й се стрелкаха бързо, оглеждайки късните посетители.

- Кои сте вие? Какво искате? - намусено попита тя.

- Аз съм Климент, а това е помощникът ми Корсис - представи се писарят. - Разследваме убийството на господаря Атанасий по нареждане на кавхана Дукум. Бихме искали да поговорим с Григорас.

- Ще го попитам дали да ви пусна. Но се съмнявам, че ще ви приеме! - злобно присви очи старицата и понечи да затвори вратата. - Днес не е в особено добро настроение!

- Елена, пусни ги! - чу се втори женски глас от двора. След миг портата се отвори широко и на прага застана млада жена. -Аз съм Ирина, дъщеря на Григорас. Ще се радвам да ви заведа при баща ми. Всички искаме колкото се може по-скоро да разберем кой е виновен за това подло убийство! Заповядайте, влезте!

Висока и стройна, е дълбоки кафяви очи и стегната на опашка дълга черна коса, Ирина ги поведе през двора.

Миришеше на тамян, отнякъде се чуваха монотонни припеви на свещеник.

„Опяват логотета!“ - досети се Климент и смутено продължи след византийката. Бяха се появили наистина в неподходящ момент.

- Татко, имаме гости - провикна се византийката, докато ги въвеждаше в къщата на убития.

Тук погребалната атмосфера се усещаше още повече. Всички кандила бяха запалени, кадилници с тамян бяха увесени на стените, трима облечени в черни раса свещеници тихо говореха в един от ъглите. От вътрешността на къщата се носеше християнско песнопение.

- Тялото на господаря Атанасий е в централната зала -осведоми ги Ирина и потръпна. - Ковчегът е затворен.

- Намерихте ли главата? - попита Климент, макар да знаеше отговора.

Ирина само тръсна рамене.

- Какъв е този шум?! Кой си позволява да ни безпокои толкова късно? Не ни ли стигат нещастията за днес?! - прогърмя отнякъде сърдит мъжки глас.

- Това е татко - каза Ирина и се усмихна извинително. - Ще отида да го предупредя за посещението ви. Не му се сърдете. Много е притеснен и разстроен от това, което се случи. Двамата с господаря Атанасий бяха много близки.

В този момент Григорас нахлу в стаята. Облечен с дълъг копринен халат в искрящо черно, той изглеждаше като император, чиято почивка е била неуместно нарушена от слугите му. Щом видя писаря и придружителя му, византиецът се закова като ударен от гръм на вратата.

- Ти! - изкрещя Григорас. - Как се осмеляваш ти да идваш в къщата ми! Защо си ги пуснала, Ирина?!

- Казаха, че разследват убийството на господаря Атанасий неразбираща какво се случва, отговори дъщеря му. - Може да помогнат да разкрием кой е убиецът...

- Махайте се! Махайте се веднага! - заповяда Григорас. Нямам какво да обсъждам с вас!

- Не съм съвсем сигурен! - Климент пристъпи напред. Имам въпроси и се надявам да получа отговори!

- Така ли!? Ах ти, нахално псе! Идваш в дома ми по никое време, безпокоиш дъщеря ми и слугите ми и се опитваш да ми заповядваш какво да правя! Ще си платиш за това!

- Не ме е безпокоил, татко - притеснено каза Ирина. - Те само искат да помогнат.

- Да помогнат? - Григорас се обърна смаяно към дъщеря си. - Грешно си ги разбрала, Ирина! Те не искат да намерят кой е убил господаря Атанасий! Искат да припишат убийството на нас! На мен, за да се измъкнат чисти и да не отговарят пред императора! Вече ме обвиниха в това! А ти си ги пуснала да ровят в къщата ни!

Ирина ахна, вдигна ръка пред устата си и плахо погледна писаря.

- Това не е вярно! - категорично отрече Климент и силно стисна юмруците си. - Целта ни е да разкрием кой е убиецът, независимо дали е византиец, българин или какъвто и да било друг. Трябват ни сведения за Атанасий. Вие сте му били помощник, най-близкият човек в Плиска. Трябва да ни помогнете! Моля ви!

- Вън! Вън! Вън! - разкрещя се отново Григорас и лицето му почервеня. - Няма да повярвам и на стотна от лукавите ти думи! Не можете да ме излъжете толкова лесно! Каквото имах да ви казвам, го казах сутринта! Не ме карайте да викам стражата!

- Но, татко... - опита да се намеси дъщерята на византиеца.

- След като си ги пуснала в къщата ни, Ирина, изпрати ги обратно! Те нямат повече работа тук! - Григорас се завъртя и с бързи крачки напусна стаята.

- Аз... аз не знам какво да кажа? - плахо вдигна очи момичето. -Наистина ли мислите, че татко е убиецът? Това е невъзможно!

- Чудя се какво ли толкова крие, та не иска да говори с нас - ядно отговори Климент. - Просто си вършим работата. За да разкрием кой е убил Атанасий, ни трябват колкото се може повече сведения за него. Къде е ходил, с кого се е срещал, имал ли е врагове...

- Много е важно да знаем какви са били отношенията му с император Михаил - неочаквано каза Корсис и се изчерви.

Писарят кимна в знак на съгласие.

- Няма от кого да получим сведения освен от най-близките на Атанасий. Сутринта наистина се спречкахме с баща ти, но не съм го обвинявал в нищо. Просто му зададох няколко въпроса, които не му харесаха. Но нямаше как да не му ги задам. Ние наистина искаме да разберем кой е убил логотета!

- Разбирам... - сведе глава Ирина, докато прекосяваха двора, и Климент се възхити на дългите й мигли. - Щом баща ми не иска, може би аз ще мога да ви помогна - момичето вдигна очи и докосна ръката на писаря. Отдавна живеем заедно с господаря Атанасий, може би мога да ви бъда от полза.

- Ами баща ви? - попита Климент. - Той няма да разреши подобно нещо.

- Няма защо да го питаме - тихо отговори девойката и по бузите й плъзна червенина. - Можем да се срещнем утре в града, все едно случайно. Тогава ще можем да поговорим.

- Чудесно - въодушевено се съгласи писарят - Ще ви чакам по пладне на Източната врата. Не е далеч оттук и има много хора, които да ни служат за прикритие.

- Ще бъда там! - обеща Ирина и затвори вратата зад гърбовете им.

- Този мръсник! - едва сега даде воля на яда си Климент. -Чудя се какво ли крие? Защо толкова упорито не иска да говори с нас?

- Може би наистина се е засегнал сутринта?

- Че от какво толкова има да се обижда? Ясно е, че ще задавам неудобни въпроси, след като разследваме убийство. Ако искаше наистина да се разкрие кой е виновен за смъртта на господаря му, трябваше да се държи по-сговорчиво.

Корсис кимна.

- И видя ли го как се е облякъл? Атанасий още не е изстинал, а Григорас бърза да заеме мястото му! Чудя се дали двамата не са били нещо повече от добри приятели, както каза дъщеря му.

- Любовници?

- А защо не?! Атанасий е харесвал мъже, а помощникът му е от дълги години с него. Едва ли би се задържал толкова дълго, ако не се харесваше на господаря си.

- Възможно ли е Григорас да е убил Атанасий, защото не е издържал на това, което го е карал да прави? Той има дъщеря. Значи е женен или е бил женен. Едва ли харесва жените.

Климент внезапно спря.

- Това е много умно заключение, Корсис! Много умно! -похвали помощника си той. - Ако Григорас е искал да отмъсти на Атанасий за това, че го е принуждавал да прави неща, които не му харесват, би имало логика да го убие точно във вертеп като „Златното руно“. И да остави партньора му жив. Може би бъркаме! Може би убийствата не са свързани помежду си. Или поне не всичките. - Климент ядно ритна един камък. - И все пак ми се ще да бяхме разпитали по-подробно византиеца! Има много въпроси, на които трябва да отговори!

- Е, не трябва да го виним прекалено строго - засмя се Корсис. - Благодарение на него си уредихме среща с дъщеря му!

- Така е! - Климент се усмихна. - Но наистина се чудя какво крие Григорас!

Двамата бавно вървяха между къщите. Крайно време бе да се приберат и да си починат. Цял ден не бяха подвивали крак.

В края на улицата неочаквано налетяха на стар, облечен в дрипи просяк.

- Ей! Внимавай къде вървиш - викна му Корсис и замахна с ръка.

Просякът залитна и сипейки купища ругатни, падна на земята.

- Не се дръж лошо с тези, които са по-слаби от теб! - укори помощника си писарят и се наведе да помогне на падналия. -Дай ръка да ти помогна, старче.

- Грубияни! Навсякъде е пълно само с грубияни! - развика се просякът, който се чувстваше съвсем уютно на земята.

Готови сте да затриете човек ей така, за едното нищо!

- Хайде, хайде, не се сърди - Климент му подаде няколко медни монети. - Не те видяхме в тъмното.

- Благодаря ви, много ви благодаря - просякът протегна ръка и светкавично прибра парите. - Дали младите господари не искат да си купят нещо? - лукаво каза той и развърза миризливата си торба. - Имам заешки крак за късмет, зъб от мечка за сила, конски косми за издръжливост...

- Не ни трябват боклуците ти! - сърдито го прекъсна Корсис. -Получи достатъчно! Сега се махай!

- Имам и християнски реликви не се предаваше старецът. -Парче от кръста, косъм от главата на Йоан Кръстител, парченце от плащаницата на Мария...

- Казах ти да се махаш, докато не си пострадал! - Корсис посегна към меча си.

Въпреки болнавия си вид просякът пъргаво скочи на крака и сипейки закани, изчезна в нощта.

- Да вървим, господарю! Този повече няма да ни досажда -прибра меча в ножницата си младежът.

- Чакай! Чакай! - писарят стоеше по средата на улицата, осенен от откровение. - Чу ли това?

- Просяка? Обикновен мошеник! Парче от кръста! Дрън-дрън! Как ли пък не!

- Всичките тези амулета от животни и хора наистина помагат, нали?

- Стига да са истински - вдигна рамене Корсис. - Всеки войник има нещо подобно в раницата си. За сила, за късмет, за сполука в боя...

- А главите? В какъв талисман се превръщат човешките глави?

- Главите ли? - младежът изгледа объркано господаря си. -Нямам никаква представа!

- Това е! - писарят удари длани една в друга. - Убиецът не се интересува от жертвите си! Той иска главите им. За него те са като някакъв вид талисман.

- Талисман от човешка глава? Никога не съм чувал подобно нещо! - учуди се Корсис.

- Аз също! - съгласи се писарят. - Но ако погледнем убийствата под този ъгъл, всичко става съвсем просто. Главите са това, което свързва жертвите. Не връзките и познанствата им. Как не се сетих по-рано! И не е само това! В убийствата има някаква схема. Виж само жертвите - скитник, войник, майстор по фехтовка, висш боил, византийски логотет посланик. Всяко следващо убийство е на по-издигнат човек от предишния! Това е! Затова им реже главите! Затова изписва знака на гърдите им. Това е някакъв ритуал!

- Ритуал ли? Какъв ритуал? Вампирски?

- Нямам представа! Но знам точно кого да попитаме!

14

Великият колобар Баян бе седнал на малката дървена пейка пред къщата си в задната част на храма на Тангра. Жрецът обичаше да прекарва тук вечерите си, а понякога и нощите, оставяйки се уединението, тишината и спокойствието на мястото да го погълнат напълно.

Случващите се събития не бяха отказали Баян от навиците му. Дори фактът, че ханът, който за един ден чудодейно се бе преобразил в княз, се е покръстил, и слуховете, че на мястото на храма на Тангра ще бъде издигната християнска църква, не притесняваха колобара. Той знаеше, че е безсмислено да се съпротивлява на решенията на владетеля, които идваха от самия Бог.

Баян въздъхна и се загледа в звездите над себе си. Дали там наистина имаше сила, която ги ръководи? Дали тя можеше да бъде изучена и дори овладяна? Дали Бог можеше да стане твой приятел?

Шаманът вярваше в това. Понякога, в мигове като сегашния, застинал изцяло в тялото си, той се чувстваше обгърнат от някаква чужда, добра и могъща сила, която нашепваше, галеше и предлагаше помощта си.

В такива моменти Баян се чувстваше съвсем близо до Бога, когото не разбираше, но който в безкрайната си добрина му позволяваше да се докосне до него и да черпи от силите му.

Колобарът въздъхна щастливо и отново отправи очи към звездите, които спокойно светеха над него. Не знаеше още колко вечери ще прекара на това място. Но сега бе тук и можеше да прочисти съзнанието си, да остави духа си да полети, да се слее с Бога. Може би за последен път.

Баян не успя да изчисти мислите си.

Нещо смущаваше уединението му, нещо му пречеше да се концентрира както досега. Нещо, което не можеше да определи какво е.

Шаманът тръсна глава, усмихна се и огледа тъмната градина. Долови поклащането на клоните, сякаш между тях се промъкваше нещо, но не се уплаши. Знаеше кой се спотайва в мрака и какво иска. Но не беше толкова лесно да го получи. Нито да му се даде.

- Няма смисъл да се криеш в сенките! Аз съм тук и те очаквам! - високо каза колобарът на нощта пред себе си и бавно се изправи. - Няма нужда да се криеш! Тук всеки е добре дошъл. Дори и ти - добави тихо шаманът, развълнуван от това, което усещаше в градината.

Баян се усмихна доволен от себе си. Ако имаше демони, значи имаше и ангели, нали така?

Тъмна сянка се спусна от небето и закри звездите. Две разперени като крила части на наметало се стрелнаха през градината зад храма. Въздухът внезапно изстина, но колобарът не усети промяната. Около него продължаваше да е топла лятна вечер.

- Не се страхувай! Не се страхувай от това, в което си се превърнал, и от това, което искаш да станеш! - каза Баян, протегна дясната си ръка напред и бавно пристъпи по пътеката пред себе си.

Отговори му кратък писък.

Шаманът се усмихна и направи още една крачка напред. Концентрира се в мрака пред себе си, отвори сърцето си, този път не му бе трудно да изпразни мислите си. Готов бе да посрещне смъртта.

Отнякъде се чу шум. Някой го викаше по име, тропайки по вратата на градината.

Баян въздъхна дълбоко и се отърси като куче, излязло от вада с вода. Звездите отново грееха ярко на небето, нощта бе топла, щурците пак пееха в тревата.

- Ида! Ида! - извика колобарът и бързо се запъти към портата.

Климент и Корсис стояха задъхани пред малката врата.

- Става ли нещо тук? - попита писарят и очите му бързо обходиха празната градина.

- Нищо. Съвсем нищо! - побърза да ги увери Баян. - С какво мога да ви бъда полезен толкова късно през нощта? Сигурно е нещо важно, щом не търпи отлагане.

Климент хвърли още един поглед на нощта зад колобара, преди да отговори.

- Извинявай, че те безпокоим по това време, велики шамане. Но имам няколко въпроса, а нямам отговори.

- И мислиш, че ще ги намериш тук?

- Надявам се!

- Въпроси, които не могат да изчакат до утре? - Баян се усмихна. - Чудя се дали това, което искаш да знаеш, е толкова важно, или просто ми показваш моето място оттук нататък?! Мнозина вече минаха, за да злорадстват над падението на Тангра.

Климент се смути.

- Не сме искали да те обиждаме. Нужна ни е малко помощ. Ти си най-подходящият човек, който може да ни помогне. А това може да спаси някои невинни. Затова реших да не чакам до утре.

Колобарът се усмихна.

- Щом ще спасяваме невинни - заповядайте! В този храм никога не е отказвана помощ на нуждаещ се! - каза той и с бързи крачки ги поведе през градината към малката си къща.

Притеснен от подозренията на Баян, Климент се смути още повече, когато той ги въведе в жилището си. Стаята бе скромно обзаведена, с просто ниско легло, маса, няколко стола и голяма ракла в един от ъглите. На Южната стена[9] бе изписан знакът на Тангра IYI, под който имаше малък олтар.

- Заповядайте - посочи жрецът два от столовете. - Съжалявам, но не мога да ви предложа нищо за пиене. Но ще се почерпим с малко сушени плодове - колобарът махна с ръка на протестите на Климент и отвори единствения вграден шкаф. Всички знаят, че сушените плодове са единственото ми изкушение и често ми носят. Имам няколко торби.

Баян постави на средата на масата широка глинена паница, пълна със спаружени плодове. Под неодобрителния поглед на Климент Корсис се пресегна, взе си една сушена слива и я лапна.

- Вкусна е - каза той, докато дъвчеше доволно.

- Чудесна! - съгласи се колобарът, намести се на стола срещу тях и също си взе плод. - Какво искате да знаете?

- Не знам откъде да започна... - Идеята, че някой може да реже главите на хората, за да ги използва като талисмани, изведнъж се видя безсмислена на Климент. Защо въобще бяха дошли тук? - Става въпрос за няколко убийства.

- Странни убийства - притече му се на помощ Корсис.

- Убийства, в които няма никакъв смисъл. Нищо, до което да може да се стигне по пътя на логиката.

- Затова имате нужда от мен? Да видя кой е убиецът? -попита Баян.

- Не точно - писарят се изчерви. - Може да е глупаво, даже сега и на мен ми се струва така, но това е единственото, което успях да измисля.

- Да? - подкани го шаманът.

- Някой реже главите на жертвите - започна бързо Климент. Реже ги, взема ги и бележи телата със знака на Тангра. Това, което се чудех, е дали не ги ползва за нещо. Някакъв ритуал или за да си прави амулети от тях - думите на писаря увиснаха във въздуха.

- Като заешките крачета - добави Корсис.

- Като заешките крачета - потвърди Климент. - Знам, че звучи глупаво, но нищо друго не ми хрумва. Не мога да открия друга връзка между жертвите.

Колобарът сплете ръце зад главата си и се облегна назад.

- Нещо зло броди из Плиска - каза накрая той. - Нещо, което е лошо! Усетих го тази вечер.

- Това убиецът ли е? - попита Климент. Някои казват, че се е появил демон. Или вампир.

- Върколак - подсказа Корсис.

- Демон, да... - колобарът замълча. Би могло да се каже и че е демон. Макар със сигурност да е от плът и кръв. А този специално е силен. Много силен. И мощта му тепърва ще нараства.

- Как така демон? Истински? - невярващо попита писарят под победоносния поглед на помощника си. - Как изглежда?

Баян се усмихна.

- Като всички останали хора. Той също ходи по улиците. Яде, пие, спи. Няма да го различите, ако го срещнете в двореца или в някой хан. Това е един от най-опасните демони - човек, което е забравил, че е човек!

- Как така? Демон ли е или човек? Нищо не разбирам - завъртя се неспокойно на мястото си писарят. Корсис, изгарящ от интерес, се бе привел напред. Дори бе забравил да яде от сушените плодове.

- Мени си формата. Нали ви казах, това е върколак - щастливо обяви той.

- Бог управлява Вселената в равновесие - каза колобарът. - И когато то се наруши, когато някой излезе от него, когато някой реши, че може да се мери с Господ, той се превръща в нещо друго. Престава да бъде човек. Не се страхува от законите, не се страхува от хана и което е най-лошото, няма страх и от Бога. Поставил си е цел и за да я постигне, не се спира пред нищо. Няма съвест, няма сърце, няма душа. И престава да е човек.

- Това какво общо има с отрязаните глави и знака на Тангра? -попита писарят.

- Знакът! Надявам се знаете какво означава?

- Свещената седмица! Трите нива и четирите посоки - бързо обяви Корсис и гордо се огледа.

Колобарът се разсмя.

- Свещената седмица, трите нива и четирите посоки. Съвсем правилно. Както и планетите, разбира се!

Младежът бързо закима с глава.

- Но не е само това. Съвсем не е. Малко хора днес си спомнят старите предания. Кой е Тангра? Какво носи той? Откъде идва знакът му? - Баян замълча.

- Тангра е върховният, велик български Бог! Той властва над небесата и земята и направлява съдбите на хората - побърза да отговори Климент.

- Светкавицата е неговият символ, слънцето и небето - също побърза да добави Корсис.

Колобарът кимна.

- Така е. Или поне беше доскоро. Сега се е задало друго божество. Но не е само това. Мнозина мислят, че Тангра е Бог на небето. Че в гръмотевицата е неговата сила. Защо - и те самите не знаят - шаманът сведе очи. - Тангра може да се прочете като Танг Ра. Първото значи небе. Второто - слънце. Или Бог. Слънцето е един от най-старите богове. Толкова стар, че вече е забравен от мнозина. Но то е там, горе, и продължава да ни дава сила и живот. Единственият Бог, който наистина можем да видим и който наистина ни изпраща мощта си - Баян се засмя отново. - Някои казват, че Танг Ра означава сегашното проявление на Амон Ра. Сегашната милост на древното слънце. На египетския бог. Най-стария от всички!

- Египетски бог ли? - Климент преглътна. Не му харесваше как се развиват нещата.

- Точно така! Великият, древен Амон Ра. Богът на искрящото слънце - гласът на колобара бе все така тих и мелодичен, по внезапно се изпълни със сила, - скритият Бог. Този, който е сътворил всичко и откъдето тръгва всичко. Ра, който дава, но който и взема!

- Тангра всъщност е египетският бог Ра? - ахна Климент.

- Това са древни мистерии. Много древни. Дали е така? Дали не е? Не мога да кажа. Обясних ти вече. Някои казват, че Танг Ра означава сегашното, новото превращение на Ра. Други, че това е неговото слово. Което е същото.

- Така ли е?

Колобарът се усмихна.

- Всяко време има своя бог. Ра е забравен. За да се появи с ново име. Ще бъде забравен и Тангра. Идва времето на Христос. На Исус от Назарет.

- И все пак? - Климент не можеше да приеме просто така, че Тангра всъщност е египетски бог. Бе учил за Египет в Магнаурската школа. За великите му постижения и необяснимите му мистерии. Мистерии отпреди 20 века. Ако Тангра беше Ра и ако някой вярваше в това...

Египтяните са имали много ритуали. Страшни ритуали. Ужасни ритуали. В които една отрязана глава си идваше съвсем на мястото. Климент преглътна отново.

- И все пак - повтори въпроса си той. - Тангра Ра ли е?

- Виждал ли си конника на скалите на Мадара? - вместо отговор попита шаманът.

Климент кимна.

- Кой е той?

- Мислех, че е Тервел - отговори писарят. - Поне така пише на надписа до него.

Баян прикри усмивката си с ръка.

- Този конник, казват, е бил там много преди да се появим по тези земи. Някои твърдят, че е Аспарух. Доказват го със сокола до ездача. Други, че е Тангра, затова има плитка и композицията прилича на знака IYI. Трети, че е великата Богиня майка, почитана по тези места от прастари времена. Че конникът всъщност е жена и затова косата му е толкова дълга - колобарът замълча. - Навремето на хълма е имало древно тракийско светилище. А отдолу е пълно с проходи и тунели и каменни олтари. На кого са принасяли жертви там? Но не е само това. Твърди се, че конникът всъщност е хороскоп, показващ движението на планетите, и то наистина може да бъде открито по него. И дори часовник. Часовник, точно сверен по планетите.

- Не знаех това - Климент бе занемял.

- Има и още! Според преданията в Индия има планина Мадар, на която е издялана същата фигура. Но има и такива, които казват, че конникът гледа към Сфинкса в Египет и черпи от неговата сила.

- Това не може да бъде! - писарят се изправи на крака. -Това са измислици и глупости!

- Дали? - Баян си взе от плодовете в чинията. Мнозина минават всеки ден покрай него, всички го знаят, но никой не се е запитвал защо е там и кой го е направил.

- Това какво общо има с Тангра. И с Ра? - Климент почваше да губи търпение.

- Има! Точно това се опитвам да ви обясня. Дали е Тангра, Великата Богиня майка, Ра или някой друг, конникът е там и всеки може да го възприема така, както реши. Същото е и с останалите богове. Всички те всъщност са различни имена на едно и също нещо. Един и същ Бог, когото различните хора и народи виждат и тачат по различен начин. Затова няма значение дали някой смята, че Тангра е Ра, а Христос е Тангра. Затова няма да се противопоставя на Борис и покръстването. Щом Богът е решил да покаже новото си лице, кой съм аз, че да му преча?

Корсис се прозя шумно.

- Не знам как стигнахме дотук - каза Климент. - И защо въобще ми говорите за тези неща!

Защото трябва да разбереш, поне малко да разбереш за какво става дума. Защото си на прав път - отрязаната глава е мощен символ. Но ако не се опиташ да проумееш за какво действително става дума, никога няма да заловиш убиеца!

Климент не каза нищо.

- Тангра може да се преведе и по друг начин - продължи колобарът. - По близък до сърцето ми. Танг - Вселена, Нак -човек, и Ра - Бог. Това е той! Най-великият, прастар Бог, в който се свързват в едно Вселена, човек и Бог. Тангра, който е изразът на всичко видимо и невидимо. Тангра, който събира в себе си цялата Вселена, и Тангра, който се намира във всеки човек!

- Тоест всеки от нас е Бог? - невярващо попита Климент.

- Да! - отговори колобарът. - Във всеки човек има частица от Бога. От нас зависи какво ще направим с нея.

Главата на Корсис издрънча върху масата и младежът силно захърка.

Раздразнен, Климент го раздруса за рамото.

- Дори всичко това да е така. Не разбирам какво общо има с отрязаните глави и знака на Тангра върху гърдите на жертвите.

- Знаеш ли какво е оренда? - отново зададе въпрос шаманът.

Климент премигна.

- Аз знам! - обади се все още съненият Корсис. - Това е специална сила, която се използва по време на бой с меч. Баща ми ме е учил. Може да се постигне със специални упражнения. Колкото повече оренда имаш, токова по-силен ставаш.

- Точно така - потвърди Баян - оренда, мана, ци, ки, прана... или просто сила. Има много имена. Това е Божествената сила във всеки от нас. Частта от Тангра във вените ни.

Климент кимна.

- Мнозина вярват, че оренда наистина е в кръвта, и затова пият кръвта на враговете си.

- Вампири? - Корсис наостри уши.

- Вампири, точно така! Макар, както вече казах, това да са обикновени хора. Поне в началото. После се превръщат в нещо, което не са и помисляли, че могат да станат...

- В демони? - погледът на Корсис блестеше.

- В демони! - потвърди жрецът.

- Видяхте ли! Прав бях! - тържествуващо се изпъна на стола си младежът.

- Той говори в преносен смисъл - намръщи се Климент.

- Други - продължи Баян, - други вярват, че най-много оренда се събира в главата на човека. Колкото по-велик е той, колкото е по-издигнат, колкото по-славни дела е вършил, толкова повече сила има в главата му.

Въпреки топлината на нощта Климент усети как космите на врата му настръхват. Изпита ужас от това, което знаеше, че ще каже Баян.

- За да се придобие силата на тези хора, да се черпи от нея с пълни шепи, е необходимо да им се отрежат главите и от черепите да се направят чаши! Който пие от такава чаша, става по-силен. В него се събира все повече и повече от орендата на повалените му врагове, която той подчинява и използва.

- Има ли такива хора? - предпазливо попита писарят.

- Има! - отговори Баян. - Те са изключително опасни, много трудни за откриване и още по-трудни за унищожаване!

- Значи е вярно! Значи е вярно, че ако пиеш от кръвта на някого или от чаша, направена от черепа му, ставаш по-силен?! -писарят не можеше да повярва на това, което чува.

- Клименте! Ти слушаш ли въобще какво ти говоря! -скастри го колобарът. - Разбира се, че не ставаш по-силен, ако пиеш от кръвта на някого или от черепа му!

- Но тогава защо...

- Ставаш по-силен, ако вярваш, че това е така. Няма значение какво правиш. Може да пиеш вода от изсъхнало листо или да дъвчеш кората на дърветата и ако вярваш, ако истински вярваш, че това разпалва в теб Божията искра, че те зарежда с оренда, ще имаш успех. В това е вярвал и Крум, когато е пиел от черепа на Никифор!

- И този, срещу когото сме се изправили, също вярва в това?

- Да! И става все по-силен.

- Служат ли за друго чашите от черепи? - попита писарят.

- Не съм чувал. Но това не ти ли стига? - засмя се шаманът. Макар за чашата от главата на Никифор да има поверие, че докато е в наши ръце, Византия няма да ни победи.

- Което е факт! - каза писарят и се замисли. - Това обяснява някои неща - каза той. - Убийствата следват схема. Всяка следваща жертва е с по-висок ранг от предишната. Чудех се нещо. Явно убиецът търси все повече и повече сила.

Колобарът кимна.

- Ще умират все по-знатни хора - Баян си спомни случката отпреди час. - Дори може би някой като мен.

- Ами знакът?

- Знакът може да значи много неща. Божествената седмица, това е така. Не пренебрегвай трите нива и четирите посоки. Те са важни. Щом този, който убива за оренда, вярва в нея, вярва и в тях. Но знакът значи и още нещо - колобарът топна пръст в чашата с вода на масата и нарисува кръг пред себе си.

- Това е древният символ на Бога. Не, не, не ме прекъсвай, не означава само слънце. Това е Богът в своята двоичност, Вселената и пространството, което той загражда, за да се разкрие на хората. - Колобарът постави точка в центъра на кръга. -Това е неговата същност, неговото проявление. Центърът се появява, когато Бог започне да твори. И от двоичен става троичен.

Шаманът начерта три черти, излизащи от центъра на кръга.

- Това е знакът на Бога, когато създава. Когато твори и човек вижда неговото творчество. А това - шаманът удължи най-долната черта, - това е знакът за творящия Бог, излизащ извън познанието на човека, на Бога, творящ извън него.

- Но това е символът на Тангра! - възкликна Климент. -Няма ги само двете черти отстрани!

- Точно така! - потвърди Баян. - Двете черти подсилват Божествената сила и едновременно с това ни напомнят за кръга. Това е, което мога да ти кажа за знака на Тангра.

- Но защо убиецът го използва? Защо? - попита писарят.

- Предполагам, по няколко причини - уморено отговори Баян. - Иска да покаже, че и той самият е творец, че е достоен за орендата, която търси. В същото време номерира жертвите си. Колко са те до момента?

- Пет.

- Ще има още две. Поне още две - предрече колобарът. - Докато достигнат до свещената седмица.

- А след това?

- Не знам! Това е нещо, което ти трябва да откриеш, Клименте!

Писарят кимна.

- Значи търся човек, който се превръща в демон? Който прави чаши от черепите на враговете си, пие от тях и придобива мистични сили? Човек, който от ден на ден става все по-могъщ и опасен? Който е много труден за разпознаване и унищожаване? Търся някого, който няма да се спре пред нищо, за да постигне целта си! Такъв човек ли търся?

- Точно такъв! - потвърди шаманът. - И какво смяташ да правиш?

- Да го заловя! - отговори писарят и стана.

До него Корсис изхърка с всичка сила.

15

Климент стана рано.

Изми се старателно, изхвърли легена с мръсната вода в малкия двор, избърса се и отвори широко прозорците на стаята си. Слънцето го погали с топлите си лъчи, писарят се протегна доволно, затегна колана си и се почувства напълно буден и готов за работа.

Вчерашните истории на колобара Баян вече не му изглеждаха чак толкова страшни.

„Човек демон? Хайде де! Това е просто някакъв луд, повярвал в стар ритуал!“ - ободри сам себе си писарят.

Корсис вече бе станал, бе приготвил закуска за господаря си и бе отишъл да тренира с войниците от близкия гарнизон. Преди това младежът бе премел двора, бе подредил вечно разхвърляните вещи на писаря и внимателно бе почистил и смазал оръжията и принадлежностите му за писане.

„Наистина се справя отлично“ - помисли доволен Климент, седна пред масата, наля си малко кумис[10], отчупи от пресния хляб и отряза от изсушеното месо с подправки. Хубаво бе да има някой, който да ти помага, някой, на когото да разчиташ в труден момент.

Климент отпи от кумиса и изведнъж се почувства напълно уверен в себе си. Щеше да залови убиеца! А Корсис щеше да му помогне!

След като се бяха прибрали от срещата с Баян, писарят се бе строполил на леглото си и бе заспал, без да мисли за нищо, Емоциите през деня го бяха изтощили до последно.

Едва сега, седнал в слънчевата стая, бавно отпиващ от леко киселия кумис, Климент започна да си дава ясна сметка какво всъщност се случваше. В града действаше луд, маниак, обсебен от страховити идеи, зъл демон, който се хранеше, вярваше, че се храни с чужда енергия.

Оренда?

Нямаше значение как се нарича.

Писарят и преди бе чувал различни предания за магьосници и гадатели, за търсачи на свръхестествени сили или предмети, бе чувал за странни ритуали, които някои войници изпълняват, преди да влязат в битка, но никога не им бе обръщал сериозно внимание. Явно бе подценявал нещата. Ако можеше да се вярва на думите на Баян, а Климент се доверяваше безпрекословно на стария жрец, човек наистина можеше да постигне свръхестествени умения, стига само да се подготви и да повярва в тях.

Писарят замислено вдигна срещу светлината едната от дланите си и дълго се взира в нея.

„Нима в мен наистина има част от Бог? - запита се той, въртейки ръката си на всички страни. - Нима само от мен зависи да отключа Божествените си сили?“ - тази мисъл го очароваше и плашеше в същото време. Какво би правил, ако станеше безгранично силен? Какво би правил, ако станеше свръхчовек?

Писарят се замисли. Какво искаше да постигне всъщност убиецът? Защо му бе да трупа в себе си толкова сила? Каква беше крайната му цел? Да стане богат? Да се издигне? Да царува в България? Да властва над хората? Да бъде неуязвим?

Какво искаше да постигне той, за което е готов да жертва толкова човешки живота?

„Властта заслепява! Тя привлича неустоимо някои хора. Да имаш власт, да владееш съдбините на другите, които да зависят само от теб, да бъдеш равен на Бога, е нещо, заради което мнозина са проливали и ще проливат невинна кръв“ - бе казал предишната вечер Баян и Климент бе напълно съгласен с него.

Но ако Бог бе добър, как можеше да се стигне до него с убийства? Или затова човекът, тръгнал по този път, се превръщаше в демон, както бе казал колобарът?

Климент свали ръката си и тръсна глава. С Божията същност в себе си или без нея имаше работа за вършене.

Убиецът бе нанесъл пет пъти своя удар и ако можеше да се вярва на символите, с които украсяваше жертвите си, щеше да убие поне още два пъти. Дали тук не можеше да се намери някаква пролука? Да се постави капан, с който да заловят престъпника?

Ако всяка следваща жертва бе по-високопоставена от предишната, ако по този начин убиецът се надяваше да получи повече оренда от главите на жертвите си, следващите му действия биха могли да се предвидят!

Трябваше само да реши кой е по-важен от византийския пратеник и от най-стария от старейшините във Великия съвет, да ги постави под наблюдение и да чака. Убиецът сам щеше да се появи.

Климент бутна полупълната чаша с кумис и скочи на крака. Внезапно си даде сметка кои ще са следващите жертви.

Дукум и князът! Само те бяха е по-висок ранг от убитите досега. Или колобарът. Писарят си спомни, че предишната вечер Баян сам му бе намекнал, че очаква да го нападнат.

Трябваше веднага да предупреди кавхана! Да му каже за опасността, която е надвиснала над него, Борис и стария шаман!

Дано само не бе късно!

Писарят хукна към вратата, когато бе осенен от нова, още по-ужасяваща мисъл.

Ами той самият! Не беше ли той също потенциална мишена? Бе се прочул с разследванията си, минаваше за умен, начетен и прозорлив човек, човек, какъвто рядко се среща. Човек, различен от останалите и следователно с повече оренда от тях.

Дали убиецът искаше и неговата глава?

„Ами убийците пред кръчмата?“ - внезапно се сети писарят. Дали нападението не бе с цел да му вземат главата?

Климент заопипва лицето си. Не можеше да си представи, че някой ще направи от черепа му чаша и ще пие от нея, за да се изпълни е Божествена сила.

Това беше лудост!

Безумие, което той трябваше да спре колкото се може скоро.

Външната врата изскърца. Някой бе влязъл в двора и с уверени крачки тръгна към къщата.

Пребледнял, писарят отстъпи навътре в стаята, грабна меча си от стената и трескаво го извади от ножницата. Повече никога не трябваше да остава невъоръжен. Дори за секунда!

Някой блъсна вратата и влезе в къщата. Климент се отпусна, опитвайки се да свали ниско тежестта си, както го бе учил Корсис, насочи меча напред, потърси опора в задния си крак, който да го изхвърли като пружина срещу нападателя. Сърцето му биеше лудо, по челото му се стичаха студени капки пот.

Вратата се отвори със замах и в стаята, нарамил няколко тренировъчни кожени ризници, влезе Корсис. Младежът замръзна на място, вперил поглед в готовия за атака Климент, и бавно огледа стаята.

- Случило ли се е нещо? - напрегнато попита той и също посегна към меча си. - Да не е имало ново нападение?

- Няма нищо! Всичко е наред! - отговори припряно писарят и прибра меча си под недоумяващия поглед на помощника му. Не му се искаше да споделя с Корсис как бе решил, че той ще е следващата жертва, а него бе взел за нападателя. - Трябва веднага да отидем в двореца. Дукум и ханът, искам да кажа князът, са в голяма опасност! Както и колобарът Баян!

Завариха Дукум в центъра на малък, разширяващ се все повече и повече хаос. Застанал в личните покои на княза, кавханът крещеше с пълно гърло, лицето му бе почервеняло от гняв, уплашени войници и стражи тичаха във всички посоки. По земята се търкаляха счупени ковчежета, разпилени накити и монети. Завивките бяха захвърлени под леглото и накъсани на парчета, някои от дъските бяха извадени, капаците на раклите вдигнати и съдържанието им изхвърлено навън, а мозайките по стените - натрошени.

Сякаш буря бе минала през покоите на Борис.

- Какво е станало тук? - успя да попита Климент, след като кавханът най-накрая спря да крещи нарежданията си.

- Какво е станало ли? - очите на Дукум още бяха налети с кръв. - Ще ти кажа аз какво е станало! Тази нощ някой е проникнал в покоите на хана! Искал е да убие Борис! И след като не го е намерил, защото той нощува другаде, виждаш какво е направил! И за това си виновен ти! Ти, писарю, и никой друг!

- Аз ли? Но защо? - объркано попита Климент.

- Нали ти си този, който разгадава мистериите?! Нали ти разкриваш заговорите? Ти си багаин и храненик на хана! Трябва да го защитаваш. По всякакъв начин! Какво направи досега? Нищо! Заради теб щяха да убият Борис! Разбираш ли това?! -боилът сграбчи Климент за дрехите и силно го разтърси. - заради теб можеха да го убият! - Дукум седна на разхвърляното легло и скри лицето си в шепи.

Писарят отстъпи потресен. Това, че някой бе нападнал хана, това, че го обвиняваха, че не е разкрил заговора навреме, това, че в столицата действаше убиец демон, всичко това той някак си можеше да приеме. Но да види Дукум да плаче като малко дете това не!

Кавханът явно бе стигнал предела на възможностите си и не знаеше какво да прави. Събитията се изплъзваха от контрола му и той, колкото и да се стараеше да ги овладее, не постигаше нищо. А писарят трябваше да му разкрие подозренията си, които да объркат още повече и без това заплетената ситуация.

Климент се приближи, седна на леглото до Дукум и внимателно постави ръка на рамото му.

- Радвам се, че князът е невредим. Заедно можем да се справим с положението. Дори имам идея как да заловим убиеца.

- Иратаис е, нали? - все така, без да вдига глава от ръцете си, попита приглушено боилът. - Ще го хвърля в подземията това куче и ще го измъчвам, докато не си признае!

- Не знам кой е. Но знам защо убива и защо е нападнал Борис - отговори писарят и бавно разказа на Дукум това, което бе научил от Баян за оренда, отрязаните глави, силата на черепите чаши и собствените си подозрения.

- И си сигурен, че не става дума за заговор? - Дукум се изправи, изтри очите си с юмруци и се заразхожда бавно из стаята. - Че няма нищо общо с покръстването на Борис?

- Не знам! Казвам само това, което ми е известно. Ако има заговор, може убиецът да е част от него. Или да го ползва за собствените си цели. Нямам представа - вдигна рамене писарят.

- Добре, добре. Добра работа си свършил, Клименте! Не трябваше да те обвинявам! - Дукум бе възвърнал обичайното си самообладание. - Но заговор със сигурност има. Шпионите ни докладват, че Иратаис и останалите са започнали да мобилизират войските си в провинцията и тайно ги придвижват към Плиска. Очакваме нападение след около седмица, но лесно ще ги отблъснем. Дотогава трябва да са дошли нашите сили от северната ни граница, както и още седем аварски отряда. Иратаис няма шанс! Ще бъдат разбити, а страната ще се покръсти! Борис ще построи базиликата си и ще бъде миропомазан в нея за български княз. А ти, ти ще хванеш убиеца!

Климент кимна с глава.

- Черепи от чаши, а? - попита кавханът. - Само това ни липсваше! Чувал съм подобни легенди. Някои войници и досега изпълняват упражнения, за да се заредят със сила преди боя. Но чак пет убийства... Никога не съм се замислял за тези неща.

- Аз също! - призна писарят.

- Ела! - повика го Дукум. - Ще отидем в кабинета ми да обсъдим всичко на спокойствие.

- По-добре по-късно. Искам да проверя някои неща. Когато съм готов, ще ти докладвам веднага.

Дукум въздъхна.

- Има и друго - каза той. - Вече ти казах, че преди няколко дни в Плиска тайно са пристигнали „Архангелите“ на Фотий. Най-после разбрахме каква е основната задача на тези фанатици и убийци! Дошли са да премахнат някого тук. Някой, който не се харесва на новия патриарх!

- Но нали той лично е покръстил Борис?! Защо ще праща някой да го убива? - неразбиращо попита Климент.

- Не смятам, че са дошли да убиват хана - бързо отговори Дукум и извъртя очи към тавана. - Мисля, че са дошли да убият друг. Дошли са да убият теб!

- Мен?! - писарят неволно отстъпи назад. - Но защо мен?

- Това е въпросът! - кахванът тръгна по коридора към покоите си. - С какво толкова си ядосал Фотий, че те е взел на мушка?

Климент не успя да отговори. Внезапно в коридора се разнесоха викове, чу се дрънчене на оръжие. Някой започна да крещи команди, чу се шум от бягащи крака, звън на оръжия и нечий, изпълнен с болка, стон.

- Какво става? - ужасен се облегна на стената зад себе си писарят. - Нима „Архангелите“ ни нападат в двореца?

Без да отговори, Дукум се затича по коридора обратно към покоите на хана. Климент и Корсис го последваха от разстояние.

Пред вратата, водеща към спалните на Борис, едър чигат и няколко войници здраво стискаха добре облечен багаин, с разкъсани дрехи и разкървавено лице.

- Опитваше се да проникне в покоите на хана - задъхано обяви чигатът. - Под дрехите му открихме това - той протегна ръката си, в която държеше дълга, смъртоносна кама. Опита се да избяга, но го заловихме! Какво да правим с него, господарю?

Дукум приближи и сграбчи задържания за ризата. Лицето му бе на сантиметър от това на багаина.

- Кой си ти? Защо искаш да влезеш въоръжен при княза? Отговаряй! - боилът разтърси пленника си.

- И ти си същият като него, нали? - ехидно му отговори той. -Страхливец и предател, който се отрича от боговете си! Но не се притеснявай! Аз съм първият, но няма и да съм последният.

- Дръж се почтително, куче! - кресна чигатът и удари багаина през устата.

Пленникът се залюля, от устата му потече кръв, в очите му проблесна дива злоба.

- Кой си ти, нещастнико, че си позволяваш да ме удряш! Аз съм Идик от рода Угаин и няма да търпя някакъв слуга да ме командва и унижава. Единственото, за което ви бива, е да въртите опашки пред онзи предател Борис! - багаинът се извърна и заплю чигата в лицето.

- Чакай! - извика Дукум и хвана ръката на побеснелия военен, преди да се стовари отново върху лицето на пленника. -Чакай! - повтори кавханът. - Няма нужда да го удряш. Бе достатъчно глупав да ни каже кой е и кой го изпраща. Смърт очаква целия ти род до девето коляно, Идик от рода Угаин. Съмнявам се, че скоро ще има някой, който да си спомня за теб или близките ти - лицето на багаина пребледня. - Имуществото ви ще бъде конфискувано в полза на хана и той ще реши как да се разпорежда с него. Дори тези, които не са ти кръвни роднини, ще бъдат измъчвани и след това пратени в изгнание. Доволен ли си, Идик от рода Угаин? Струваше ли си това, което направи, за това, което ще последва?!

Пленникът падна на колене:

- Моля ви! Моля ви! Семейството и рода ми нямат нищо общо! Убийте мен, мъчете ме, колкото искате, но тях не ги закачайте. Те не знаеха какво планирам.

- Говори, ако искаш да ги спасиш! - нареди Дукум. - Защо си тук?! Защо носиш нож в дрехите си?

Главата на Идик клюмна.

- Обещавате ли, че няма да преследвате семейството ми, ако ви кажа всичко?

- Зависи от това доколко си честен пред мен!

- Добре! - очите на багаина проблеснаха. Добре! Ще ви кажа! Преди два дни имаше среща при великия боил Иратаис. Обсъждахме дали да не вдигнем бунт заради измяната на хана. Те... - Идик се задави и изплю кръвта от устата си, те се отказаха. Решиха да изчакаме по-добри времена. Но аз не можех да чакам... Дал съм клетва да защитавам Тангра. Дори от хана...

- Затова дойде тук днес да го убиеш? - строго понита Дукум.

Багаинът само кимна с глава.

- Ти ли си влизал в ханските покои през нощта? Ти ли си виновен за бъркотията там?

Идик отрицателно поклати глава.

Колкото и Дукум да го разпитваше, похитителят не каза нищо повече. Накрая великият боил вдигна ръце:

- Затворете го и го пазете добре. Ще получите по кесия със злато, че заловихте атентатора!

Доволни от наградата, чигатът и подчинените му повлякоха Идик към затвора.

- Е - усмихна се доволно Дукум, - извадихме неочакван късмет!

- Късмет ли? - не разбра за какво говори кавханът на писаря.

- Точно така, късмет - подразни го Дукум. - Сега вече знаем, че е бил планиран бунт, но се е отложил. Това е чудесна новина.

- Отложен, но за кога? - попита Климент, докато следваше кавхана по коридора.

- Откъде мога да знам! - доброто настроение на кавхана се бе изпарило. - По-добре мисли за убиеца и „Архангелите“. Бунтът е моя работа!

- Може да не става дума за мен? - с плаха надежда попита Климент. Целият ужас от това, което му бе съобщил по-рано Дукум, изведнъж се завърна с удвоена сила. - Може да е станала някаква грешка.

- Едва ли - кавханът отвори вратата на затрупаната с пергаменти и свитъци стая и с широк жест им посочи да се настанят около масата. - Сведенията са точни. Фотий дискретно е разпитвал за теб, изготвили са му доклад за случаите, които си разрешил, включително този от зимата в Сърбия. Бил е много впечатлен от способностите ти. След което е пратил убийците си в Плиска.

- Но защо? - почти проплака Климент. - Какво съм му направил? Та аз дори не го познавам!

- Няма нужда да познаваш Фотий, за да ти види сметката! Сега бе ред на Дукум да сложи успокоително ръка на рамото на писаря. - Достатъчно е да си объркал по някакъв начин плановете му. А ти обърка доста чужди планове напоследък, Клименте -засмя се кавханът и се облегна на стола си.

Главата на писаря се завъртя, стаята се люшна пред очите му. Не стига че бе потенциална мишена на ловеца на черепи, който иска главата му, за да си направи от нея чаша, ами сега и Фотий, човекът, с когото най-малко искаше да се сблъсква, бе пратил наемници да го убият. И всичко това, без да е ясно защо.

- Мисли! Мисли! - подкани го Дукум. - За това най-много те бива! Какво си направил, с което може да си разгневил византийския патриарх. Фотий едва ли ще желае смъртта ти просто ей така. Ако знаем защо те преследва, по-лесно ще можем да те защитим и да заловим убийците му!

Но Климент не можеше да мисли. От корема му бавно се понесе спазъм, който се усили, стигна до гърдите му, след това до ръцете и краката му и ги разтресе силно. Главата му се люшна неконтролируемо, през лицето му премина гърч. Писарят се опита да се овладее, но усети как паниката го облива като вълна, как го поглъща и задушава, а той стои превит надве.

- Дишайте! Дишайте дълбоко! - Корсис се бе навел към господаря си и тихо нашепваше в ухото му.

Вкопчвайки се като в спасителна сламка в съвета на помощника си, Климент започна да си поема бавно дъх, отначало накъсано и бързо, след което по-бавно и дълбоко, докато неочаквано, точно както го бе връхлетяла, паниката изчезна. Остана само студената пот и натрапчивата мисъл, че е съвсем сам, че ще умре и никой няма да може да му помогне.

Климент вдигна поглед и пое чашата с неразредено вино, която му подаваше Дукум. Изпи я на един дъх и усет как силният алкохол отпуска нервите му, а стомахът му се връща на мястото си.

- Успокой се и мисли! - подкани го отново Дукум. - Ще те пазим така, че никой няма да може да те доближи. Не за първи път се случва Византия да ни праща убийци и не за първи път се случи да им видим сметката - кавханът се засмя. - Не ни подценявай, Клименте! Ще те опазим, без дори да разбереш. Както те опазихме след събитията в Сърбия. Тогава разгневи доста хора. Доста влиятелни при това!

Писарят премигна. Никой не му бе казал за това.

- Но ще ми трябва помощ! Затова мисли! Какво си направил, което е ядосало Фотий.

- Не се сещам за нищо, е което да съм си навлякъл гнева на патриарха. Дори някой от случаите, които съм разрешавал, да е бил свързан по някакъв начин с Византия, без да знам, едва ли е толкова значим, че да се налага да бъда убит.

- Ето, че си връщаш формата - вдигна наздравица в негова чест Дукум. - И какво следва от това?

- От това следва, че Фотий не харесва нещо, с което се занимавам в момента. Но каква връзка могат да имат убийствата и черепите чаши с Византия? - Климент спря пред прозореца и се загледа над града. - Нищо не разбирам. Но да видим. - Той вдигна ръце пред себе си и почна да отброява, свивайки пръсти. - Първият убит е бездомник, вторият - войник от казармите, третият - известен майстор на меча, четвъртият...

- Византийският пратеник - скочи на крака Дукум. - Ето ти и връзката!

- Дали?! - Климент гледаше скептично. - Какво може да има в убийството на Атанасий, което, ако се разкрие, да застраши Константинопол? Ще трябва да проверя случая още по-внимателно.

- Но това наистина е възможност! - писарят внезапно се оживи. - При разпитите, които проведох вчера, Дионисий, момчето, с което е прекарал нощта византиецът, преди да го убият, разказа как логотетът се хвалел, че скоро ще се издигне много нависоко и всички ще оценят това, което прави. Може би това е, което не иска да разбера Фотий?

- Карай нататък - подкани го Дукум. - Дотук се справи отлично. Да видим какво още ще ти хрумне.

- Добре - писарят се съсредоточи. - Следващата жертва е най-старият от Великия съвет. Не виждам какво в смъртта на Кормесий би могло да разтревожи византийците. - Дукум кимна. - Продължаваме нататък. Ако съм на прав път, ще има още двама убити. Единият може да съм аз, другият - вие и накрая ханът. Климент се замисли. - Не виждам как някое от тези убийства биха помогнали или разгневили Фотий. Дори напротив. Няма смисъл да покръства Борис и след това да го убива.

- Макар че някой се опита да го направи тази нощ - припомни му кавханът. - От това, което казваш, няма никакъв смисъл. Нещо друго е!

- Друго, да! - замисли се писарят и поднови обиколките си из стаята. - Друго, но какво? Да се върнем на Атанасий. Може би все пак той е причината за интереса на патриарха към мен. В какви отношения е с императора?

- Минават за добри приятели - каза бързо Дукум. - Но това нищо не значи. Всички византийци са хлъзгави и днес са с този, против когото са били до вчера. Все пак не съм чул между Атанасий и императора да е имало недоверие.

- Логотетът се е надявал да направи нещо, с което да се издигне още повече в очите на Михаил. Казал е на Дионисий, че очаква съвсем скоро да завърши успешно плана си и да се сдобие с много почести. Трябвало е само да открие или купи нещо. Момчето не беше сигурно.

- И какво е това нещо? - попита Дукум.

- Нямам представа - Климент стисна главата си с длани. - Ако Атанасий е близък с императора, защо Фотий ще има нещо против да разследвам смъртта му? Невъзможно е! - категорично отсече писарят. Византиецът бе убит едва тази нощ, а „Архангелите“ са получили инструкциите си поне преди месец!

- Нещо изпускаме - плахо се намеси Корсис.

- Какво?

Младежът сви рамене.

- Не знам какво е, но съм сигурен, че...

- Храмът и библиотеката - неочаквано се сети писарят. -Били са претърсвани! А сега и покоите на хана!

- Това какво общо има? - попита Дукум. - Беше опит за убийство.

Но Климент не го слушаше. Внезапно всичко, което се бе случило, изплува съвсем ясно пред очите му.

Внимателно, за да не наруши крехкия поток на мислите си, писарят седна обратно до масата. Знаеше коя ще е следващата жертва! Знаеше защо са били претърсвани библиотеката и храмът. Знаеше какво търси убиецът. Знаеше и защо Фотий е пратил „Архангелите“ по петите му.

- Ханът наистина е в опасност! - каза бавно той. - Убиецът не иска нито моята глава, нито вашата.

- А на кого тогава? - не се стърпя Корсис. - Коя ще е седмата жертва?

- Няма да има седма жертва! Той иска седем чаши! И ще ги получи. - Климент замълча. - Бях прав от самото начало! Убийствата и претърсването на храма и библиотеката са свързани. Дело са на един и същи човек. Както и претърсените тази нощ покои на хана!

- Как така? - Дукум се приведе напред. - Нали убиецът...

Климент кимна.

- Ако е бил там, ханът е щял да бъде убит. Но освен главата му престъпникът е искал още нещо. Търсил е нещо, което не е намерил преди това в библиотеката и в храма на Тангра. И го е потърсил в покоите на Борис.

- Какво? Какво търси той? - нетърпеливо извика Дукум.

Климент се облегна на стената и бавно огледа стаята, преди да отговори:

- Той търси чашата от черепа на Никифор!

16

Климент се прибра вкъщи и смени потните си дрехи с красива ленена риза. Лъсна ботушите си, извади от дъното на раклата, където го криеше, дебел кожен колан със златен обков, запаса го и намаза косата си с ароматна вода. Искаше му се да направи добро впечатление на Ирина.

На излизане погледна образа си в купата до масата. От мътната повърхност в него се взираше напрегнато, тясно лице със зелени очи и преждевременни бръчки около очите.

„Дали съм красив? Никога не съм се замислял за това“ -каза си писарят, учуден от собствените си мисли.

Корсис не спря да го подкача по целия път. Младежът искрено се забавляваше с новата премяна на писаря, който намусено трябваше да слуша подмятанията на помощника си.

- Нова риза, златен колан! Това не ми прилича на облекло за разпит - смееше се младежът, докато подръпваше надолу собствения си мазен кожен елек. - Трябваше да ми кажете и аз да се пременя! Обикновено си караме със старите дрехи, като говорим с хората. Дори за хана не се издокарвате така!

Климент го изгледа строго.

- Момичето реши да ни се довери! Трябва да сме й благодарни! Можем да проявим малко уважение, нали? - обяви Климент, който сам не знаеше защо се приготвя толкова старателно за срещата.

Корсис избухна в смях.

- Вие я харесвате! В това няма нищо лошо, господарю!

Писарят не отговори.

Наложи се да чакат Ирина. Климент нервно пристъпяше от крак на крак, ръцете му се изпотиха и час по час поглеждаше към посоката, откъдето трябваше да дойде византийката.

Натоварени с кошове мулета, дърводелци, понесли инструментите си, странстващи проповедници и връщащи се от полето работници минаваха през вратата в двете посоки. Войниците от караула, повече отколкото обикновено, внимателно претърсваха всеки един от идващите отвън. Пред вратата се бе събрала малка тълпа от желаещи да влязат в града, които недоволно подвикваха на стражите да си вършат по-бързо работата. Намръщен чигат, със знак, че е храненик на хана, закачен високо на гърдите, обикаляше между войниците и гледаше да не претупват работата си. Борис нямаше никакво намерение да рискува.

Вместо Ирина най-накрая се появи възрастната й прислужница.

- Господарката ви чака в странноприемницата нагоре по улицата - без много предисловия обяви тя. - Не иска да я виждат тук с вас. Което съвсем не ме учудва!

Без да чака повече разяснения, писарят забърза по улицата.

- Хей, младежо! - хвана го за ризата жената. - Няма ли да дадеш нещо на старица като мен? И без друго не ми харесва това, което правя зад гърба на господаря.

Климент смутено хвърли няколко монети в ръцете на жената и махна с ръка на Корсис да го последва.

Седнала в дъното на кръчмата, закрила лицето си с тънък черен воал, Ирина притеснено оглеждаше посетителите. Отвсякъде се носеше глъч, мъже тропаха с халбите си по масите, жени се смееха похотливо, съдържателят и помощникът му бързо сновяха между пейките, понесли препълнени чинии с месо и кани с бира и вино. Обядът бе в разгара си.

- Радвам се, че дойдохте! - Климент и Корсис седнаха на масата срещу византийката. - Ще обядваме ли?

Ирина отрицателно поклати глава и писарят поръча бира за тримата.

Изчакаха поръчката им да дойде, удариха чашите си една в друга и отпиха мълчаливо. Писарят не знаеше как да подхване разговора. Вдигнала воала си, византийката гледаше в масата пред себе си. Мълчанието се проточи.

Корсис се повъртя на стола си и реши, че това, което се случва, е нелепо.

- Чухте ли какво се е случило? - попита той. - Убили са Кормесий! Най-стария боил във Великия съвет.

Ирина ахна и прикри устата си с ръка, но си личеше, че новината й е известна.

- И той ли е умрял по същия жесток начин като господаря Атанасий? - попита тя.

- Да - отговори писарят и млъкна отново. Нещо в събеседничката му го караше да се чувства странно напрегнат, а мислите да се разпадат в главата му. Всеки път, когато погледнеше Ирина, кръвта нахлуваше в главата му, а убийствата, покръстването на хана и всичко останало вече не му се струваха толкова важни колкото преди. Климент стисна дръжката на халбата си и опита да се съсредоточи. - Кормесий е бил убит по същия начин като логотета. Което говори, че става дума за един извършител. Познаваха ли се двамата?

Византийката се замисли.

- При Атанасий идваха много хора. Включително велики боили. Той често организираше вечери, на които канеше мнозина знатни хора. Не само от съвета. Багаини, чигати, търговци, дори обикновени хора, които му се струваха интересни. Самият той излизаше много и се срещаше с кого ли не. Така че, предполагам, е познавал Кормесий.

- Какъв човек беше Атанасий?

- Всъщност аз не го познавам много добре - живеем от четири години в къщата, но сме си говорили общи неща. За прислугата, храната, времето, такива работи. Никога не се е държал грубо. Беше усмихнат, весел и добродушен.

- Ами Григорас? Той познаваше ли боила? - попита Корсис и Климент го изгледа гневно.

Ирина се изчерви.

- Не зная защо баща ми не иска да говори с вас. Обикновено е любезен и общителен. Но от няколко седмици започна да се държи странно. Напрегнат е, кара се с всички, наби двама от слугите. Това не се е случвало никога преди. Затваряха се с Атанасий и непрекъснато обсъждаха нещо.

- Обсъждаха ли? Какво?

- Нямам представа! Никога не съм се бъркала в делата им, нито те са ме осведомявали за тях. А и не знам дали е редно да ви кажа дори и да знаех. - Ирина замълча. - Двамата често се заключваха след вечеря в стаята на Атанасий, пиеха вино и крояха планове. Може и просто да са си говорили. Двамата се познават много отдавна. В нощта на убийството баща ми не се чувстваше добре. Беше ял нещо развалено на вечеря. Цяла нощ повръща, а аз и докторът седяхме до леглото му. Легнах си чак късно сутринта.

- Какво тогава не е било наред напоследък?

Византийката въздъхна.

- Не знам! И двамата станаха по-потайни! В къщата непрекъснато идваха и заминаваха пратеници. Малко преди ханът ви да се покръсти, беше истински кошмар. Атанасий пишеше и получаваше писма от Константинопол по няколко пъти на ден. Писа му не само императорът, но и патриархът.

- Атанасий има пръст в покръстването на Борис? - не можа да повярва Климент.

- Не знам - повтори Ирина. - Възможно е. Но няколко дни преди това бе много доволен. Срещна ме на двора и ми каза, че ни чакат добри времена. - Византийката вдигна рамене. - След като ханът ви се покръсти, двамата с баща ми цяла нощ празнуваха в стаята му. Но проблемите бяха почнали преди това.

Климент въпросително погледна събеседничката си.

- Преди около две седмици нощем започна да идва един мъж. Нямах представа кой е, но чувах звука от тежките му ботуши и дрънченето на оръжията му. След като дойде за първи път, баща ми и Атанасий се скараха. Чух ги да викат през затворената врата. Но не можах да разбера за какво става дума. Не, не е това, което си мислите - махна с ръка византийката и се усмихна. - Двамата наистина се познават от много отдавна.

Служили са заедно още при бащата на сегашния император. Понякога се карат, но всъщност се обичат. Като братя са.

„Или любовници?“ - помисли си писарят, сетил се за вкусовете на логотета. Но това можеше да почака.

- Кой беше този мъж?

- Веднъж явно бе останал да преспи в къщата. - Ирина потръпна при спомена. - Видях го рано сутринта, докато си тръгваше - висок, груб мъж, със злобно лице, мръсни дрехи, набола брада и дълъг меч. Най-страшни бяха очите му- твърди и безжалостни. Очи на убиец! А между тях имаше татуиран огромен кръст!

„Архангелите!“ - Климент и Корсис се спогледаха стреснато. Византийските фанатици бяха известни с това, че шареха телата си с кръстове. Колкото по-нагоре бяха, значи толкова по-издигнати бяха в йерархията. Кръст на челото можеше да означава само едно - това бе водачът на „Архангелите“. Той бе дошъл в Плиска. За да подгони лично писаря!

Въпреки слънчевия ден и пълната кръчма, Климент изведнъж се почувства сам и уязвим. Не бе очаквал, че разследването му представлява чак толкова голям интерес за византийците. Какво трябваше да направи сега? Да се скрие в двореца на сигурно място? Това едва ли щеше да помогне. „Архангелите“ не се спираха пред никакви прегради. Или трябваше да открие къде се спотайват фанатиците и да ги нападне в леговището им?

Писарят внимателно разпита Ирина за татуирания мъж, но момичето не можа да му каже нищо повече. Идвал няколко пъти, все по тъмно. След това баща й ставал все по-раздразнителен и няколко пъти се карал с Атанасий. Красивата византийка нямаше представа къде са отседнали „Архангелите“, колко са и как се казва водачът им.

Климент се облегна разочаровано назад. Не бе научил нищо, което да му помогне. Или истината се криеше другаде?

- Как се разбираха логотетът и императорът? - попита той.

- Атанасий все разправяше, че в столицата не го оценяват достатъчно. Че му пречат да се издигне и не ценят услугите и уменията му. Обвиняваше всички други за това, но не и Михаил. С него също се познават отдавна. Били са приятели, преди да седне на трона. Понякога ми разказваше какви щуротии са правили очите на Ирина се насълзиха. - А сега е мъртъв...

Климент се наведе напред и хвана ръката на византийката. Ирина не се дръпна, а вдигна очи към писаря и направи опит да се усмихне.

Изчервен, Климент рязко пусна ръката на момичето и тя тупна силно на масата. Корсис прикри смеха си с внезапен пристъп на кашлица.

- След като ханът се покръсти, Атанасий бе много доволен. Каза, че е много близо до това да се издигне до най-високите постове. И баща ми също - продължи Ирина, все едно нищо не се е случило.

-Как?

- Не знам точно! Но и двамата търсеха нещо! Нещо, което щеше да ги направи богати и почитани!

- Защо ни казваш всичко това? - не се стърпя писарят. -Сама чу как баща ти ни обвинява, защо ни се доверяваш?

Ирина не отговори веднага. Очите й се напълниха със сълзи и този път тя бе тази, която хвана ръката на Климент.

- Страх ме е! Страх ме е нещо да не се случи с баща ми! Може да съм жена, може да съм глупава, но и аз съм чувала кои са „Архангелите“. Знам на какво са способни. И се страхувам. А вие сте човек, на когото ми се струва, че мога да се доверя. Няма към кого другиго да се обърна.

- Но защо се страхувате? - недоумяваше писарят. „Архангелите“ са на ваша страна.

Византийката въздъхна дълбоко. Дълго мълча, преди да заговори отново.

- В миналото баща ми и Атанасий са вършили лоши неща. Неща, за които, ако се разчуят, може да си изпатят. Били са на  страната на иконоборците. Изпълнявали са заповедите на императора. Преди година случайно дочух един техен разговор. Говореха си за това как са участвали в разграбването на манастира „Света Богородица“ до Константинопол. Изгорили са иконите. И са избили свещениците и игумена.

Климент пребледня.

- И се страхувате „Архангелите“ да не са разбрали за това? Да не са ги изпратили в Плиска, за да въздадат правосъдие над баща ви и Атанасий за старите им прегрешения? Може би те са убили Атанасий в „Златното руно“. И сега са по следите на Григорас. Затова той е толкова уплашен и изнервен.

Ирина кимна и наведе глава. Една сълза капна на дървената маса.

Византийката не каза нищо повече. Отказа на Климент да я придружат до вкъщи и спусна воала, преди да си тръгне.

- Има кой да се погрижи за мен - успокои го Ирина и силно стисна ръката му.

- Трябва да помислим над това, което научихме - каза Климент, след като останаха сами. - Думите й биха дали отговори на много въпроси. И най-вече защо Фотий би искал смъртта на логотет пратеника. Чудя се все пак защо Ирина реши да ни довери всичко това. Едва ли е само от страх.

- И тя ви харесва! - обяви Корсис с тон на познавач. - Наистина ви харесва! Затова е решила да ви разкаже тайната семейна история.

- Сигурен ли си? - попита писарят и почувства как коремът му се свива.

- Напълно! Пък и кой освен вас би могъл да разреши подобна загадка, господарю? - обяви Корсис, облегна се на задните крака на стола си и се разсмя с цяло гърло.

* * *

Писарят се усмихна щастливо, внимателно придърпа тънкия пергамент и се зачете. Библиотеката в Плиска бе нова и много от документите бяха зле съхранявани, преди да дойдат в нея. Някои се бяха изгубили, други изгнили, трети се разпадаха при разтварянето им. Трябваше му доста време, докато намери това, което търсеше, но мисълта за Ирина го караше да не обръща внимание на прахоляка и бъркотията

„Тя ме харесва! Те също ме харесва!“ - повтаряше си писарят, докато ровеше в кутиите с документи.

За щастие Крум бе извършил много дела по време на царуването си. Нови закони, договори, предложения, хроники и планове бяха старателно подредени в кожени кутии, очаквайки реда си да бъдат прочетени.

Климент знаеше точно какво да търси в тях. Същото, което бе искал да намери и убиецът - сведения за чашата от черепа на Никифор.

- Това е седмата чаша, главната цел на престъпника! - бе обявил писарят пред смаяните погледи на Дукум и Корсис по-рано сутринта. - Затова е претърсил библиотеката и храма. Надявал се е там да намери сведения или самата нея. Явно не е успял. След което е решил, че важна информация като тази, а защо не и самата чаша, може да се пазят в покоите на хана. Съвсем просто е! - Климент щракна с пръсти. - Ако Борис е бил там, е щял да го убие и да се сдобие с най-важния череп в колекцията си! Ако не, да вземе чашата или поне да разбере къде да я търси. Представям си какво е било разочарованието му, след като не е постигнал нито една от целите си. В яда си е обърнал стаята нагоре с краката. Вероятно се е надявал миналата нощ да приключи с мисията си и да събере пълния комплект.

- Какво значи това? - попита Дукум.

- Това значи, че убиецът иска главата на Борис. И търси чашата на Крум. Трябва да помисля къде е следващото място, където може да удари. Ако го изпреварим, може да му устроим засада.

- Това е добре! Но къде ще търси още той?

Писарят трябваше да признае, че не може да предположи, къде убиецът би търсил информация за изчезналата чаша.

- А изчезнала ли е тя въобще? - въпросът му бе отправен директно към кавхана.

- Нямам представа - отговори Дукум. - Никога не съм виждал някой да говори или да пие от нея. Имай предвид, имайте предвид - отбеляза той, като изгледа седналите пред себе си Климент и Корсис, - че аз познавам и предишните ханове. Нито Пресиян, нито Омуртаг са говорили нещо за чашата от главата на Никифор.

- Дали не се пази в съкровищницата? Може би там ще е следващият удар на убиеца - предположи Климент.

- Със сигурност не е там! Много пъти съм слизал да взема злато, но чаша череп? Със сигурност няма такова нещо!

- Тогава къде може да е? - попита Корсис.

Климент сви рамене.

- Където и да е, трябва да я намерим бързо! Преди убиецът и преди византийците!

Дукум и Корсис го изгледаха изненадано.

- Това е голямата задача, която е щяла да прослави Атанасий и да му даде постове и пари. Това е, заради което Фотий е пратил убийците си фанатици! Той знае за чашата и не иска да я намеря!

- Но защо? Едва ли патриархът на Византия ще иска чаша от череп, за да я използва за чуждоезични ритуали. Все пак Фотий е християнин.

Климент поклати глава.

- Помниш ли какво ни каза Баян за чашата? - попита той Корсис. - Че докато тя е в България, че докато притежаваме свещения череп на един от императорите им, Византия няма да може да ни победи. Затова Фотий иска чашата! За да няма пречка пред армиите им! Разбрал е, че се занимавам с убийствата!

Решил е, че ще стигна до изводите, до които стигнах, и ще тръгна да търся чашата. Затова е пратил да ме убият. За да не остане черепът на Никифор в наши ръце.

- Боже! Който и да си ти! - вдигна очи към небето Дукум. -Толкова ли е могъща тази чаша! Не мога да повярвам, че съдбата на две държави може да зависи от нечий стар череп. Независимо дали от него се пие вино или не!

- Могъща е! Според Баян няма по-могъщ източник на оренда от главата на един владетел. Колкото по-велик е той, толкова мощта, която може да се извлече, е по-голяма. А Никифор е стоял начело на най-голямата империя в света. За търсача на оренда чашата от черепа му трябва да е като да общуваш със самия Бог! Затова я търси толкова усилено. Затова не се спира пред нищо. Затова, ако намерим нея, ще намерим и него!

Дукум не изглеждаше убеден.

- Може и така да е, може и да не е така - обяви кавханът. -Ти ще разследваш цялата тази лудост и ще се опиташ да откриеш кой е убиецът, преди да е стигнал до хана. А аз, аз ще трябва да се справя със заговора на боилите.

Така срещата бе приключила. Климент обяви, че ще отиде в библиотеката, за да изучи подробно всичко от времето на Крум. Може би убиецът все пак бе пропуснал нещо, което писарят щеше да открие.

Докато вървяха към библиотеката, Корсис си спомни, че един от старите приятели на баща му, Исбул, разказвал, че е потомък на личния секретар на Крум - Теофан.

- Може би той ще може да ни каже нещо повече. Да ида ли да го намеря? - бе попитал младежът и Климент отнесено махна с ръка. В библиотеката, където трябваше търпение и спокойствие, Корсис щеше само да му пречи.

„Колко малко познавам историята ни“ - мислеше си Климент, докато четеше документите отпреди петдесет години. В стаята бе приятно прохладно. Наум, който най-после се бе върнал, бе донесъл кана превъзходно вино, преди да го остави да работи.

Макар да минаваше за учен човек, да бе посещавал Магнаурската школа и да бе прочел много книги и свитъци, Климент неочаквано проумя, че няма понятие за нещата, за които четеше.

„Всички знаят, че Крум е бил велик. Но защо? Какво толкова е направил, освен че е победил Никифор? Щеше ми се да бях прочел тези неща по-рано“ - мислеше си писарят, докато развиваше поредния документ.

Пергаментите бяха изписани на гръцки, имаше и няколко на латински, идващи чак от свещената Римска империя. Климент бе впечатлен. Крум си бе кореспондирал дори с Карл Велики.

Някои от документите бяха нечетливи, други - пълни с грешки, тук-там се срещаха надписи, които Климент не разчиташе добре, макар да знаеше, че са български руни. Въпреки пречките, без да бърза, той се потопи в това, което се бе случило в началото на века.

Крум наистина беше Велик.

И Страшен.

Историята беше дълга.

И объркана.

Климент с учудване установи, че произходът на великия хан не е много ясен. В документите от началото на неговото царуване никъде не се споменаваше ясно от кой род е, какво е правил, преди да се възкачи на престола, и дали има нещо общо с предишния хан Телериг.

Появата на Крум съвпадаше с възхода на Карл, краля на франките, и края на аварската империя. От това, което прочете, писарят остана с впечатлението, че Крум няма нищо общо с рода Дуло или поне с българската му част. Страшният хан изглеждаше повече като владетел на панонските българи в границите на аварския хаганат, отколкото като израснал в Плиска наследник на властта. След като Карл Велики бе разгромил аварите, обединил всички франкски племена и бе коронясан от папата в Рим на Коледа 800 година за новия владетел на възродената Римска империя, Крум бе довършил начинанието му, завземайки остатъците от всяващата някога страх номадска държава в центъра на Европа. Три години след Карл, през 803-та, Крум бе присъединил към България огромни площи от останките на аварския хаганат. Мирният договор, сключен между двамата владетели - Карл Велики и Крум Страшни, потвърждаваше териториалните придобивки, а за обща граница посочваше река Тимок.

Откъде точно бе дошъл Крум, писарят така и не можа да разбере със сигурност. В някой от най-старите документи го представяха като наследник на Кубер, един от Аспаруховите братя, заселил се в Панония и живял при аварите. В други, по-късни свитъци страшният хан бе обявен за наследник на Телериг от рода Дуло.

„Всъщност произходът му едва ли е толкова важен! - каза си писарят, докато си наливаше нова чаша. Виното наистина бе превъзходно. По-важно е какво е свършил, а не кой е бил баща му. И какво е направил с черепа на Никифор!“

Преди да стигне до прочутата битка, писарят набързо прегледа подвизите на Страшния. Крум като на шега на няколко пъти бе разбивал византийците, все едно не ставаше дума за най-великата империя в света, а за досадно племе варвари по границите.

Прочете за прочутото превземане на Сердика, заради което византийците толкова мразеха българина. Крум бе нападнал крепостта през Страстната седмица, на самия Великден. Никой нормален християнин не можеше да си представи, че на този свещен празник е възможно да се воюва.

Крум обаче можеше. Ханът бе превзел града почти без бой. След което бе пуснал по живо, по здраво войниците и стратезите да се върнат при Никифор в Константинопол.

Климент, поразен, отпи от чашата си. Крум не беше нито кървав, нито зловещ. Винаги бе предлагал преговори и мир, дори когато бе излизал победител. Същото не можеше да се каже за Никифор. Той бе наказал жестоко за загубите Сердика. За негова беда повечето от хората му, включително и инженерът на обсадни машини - арабинът Евматий, бяха отишли при врага му Крум. За да му помагат в битките и строежите. Нещо, което византийският император скоро щеше да изпита на собствената си глава.

По тази или друга причина Никифор бе решил да си отмъсти. Положението му в Константинопол никак не е било завидно, разбра Климент от донесенията на ханските шпиони в града. Сам седнал след преврат на мястото на императрица Ирина, Никифор непрекъснато бе ставал обект на заговори. Популярността му бързо бе спаднала, след като бившият финансов министър бе увеличил данъците, за да напълни хазната.

За да реши проблемите и да въздигне авторитета си Никифор бе решил, че е крайно време да се разправи с България. В света нямаше място за още една велика сила. През май 811 година, начело на седемдесетхилядна войска, Никифор бе нахлул в Тракия и много бързо бе превзел пограничната крепост Маркели. Крум предложил мир. Никифор отказал, разбил няколко отряда българи и без да спечели нито едно голямо сражение, влязъл в изоставената Плиска.

Крум отново бе предложил мир. Никифор пак бе отказал. Което се бе оказало най-голямата му грешка. На път към Константинопол, за да отпразнува там бляскавата си победа, в проходите на Стара планина войската на Никифор бе обградена и избита до крак!

Византия не познаваше такова поражение. Валент бе единственият предишен император, загинал на бойното поле край Одрин през 378 година в битка с вестготите. Следващият бе Никифор. В боя бе паднал убит не само императорът, но и наследникът му. Синът на Никифор - Ставракий, бе успял някак си да избяга, но лошо ранен в гърба, бе умрял два месеца по-късно. Безкрайни свитъци бяха изпълнени с имената на видни стратези, патриции и граждани, които бяха намерили края си във Върбишкия и Ришкия проход.

Писарят дълго рови, търсейки да разбере какво е станало всъщност с Никифор. Лично Крум го бе пронизал със златното си копие, след което бе отсякъл главата му и си бе направил чаша. Бе вдигал наздравици с нея по време на угощенията, които бе давал. С чашата и копието си Крум не се бе разделял дори за миг. Единственият, на когото ги бе поверявал, бе личният му писар Теофан.

Отначало Климент не обърна внимание на гърка, но с напредването на историята името на Теофан се срещаше все по-често. Или неизменно следваше Крум, или самият той бе изготвял голяма част от докладите до хана. Теофан бе останал до самия край със страшния български владетел, след което бе изчезнал.

Раздразнен, писарят се опита да разбере какво се е случило с едновремешния му колега, но започна да губи нишката и реши да кара поред.

След смъртта на Никифор от византийските войски не бе останало нищо. Нямаше кой да пази империята. Нямаше кой да спре българите. Пътят към Константинопол бе открит.

Крум триумфално бе слязъл от планините, триумфално бе превзел всички крепости, които бе срещнал по пътя си, триумфално бе покорил Тракия, Мизия, Мидия. Почти целия Балкански полуостров. Нищо не е могло да устои пред мощта му.

Бе се веселил, бе пил и пял преди всяка битка, бе вдигал наздравици с чашата от черепа на Никифор. И всеки път бе побеждавал.

„Дали това има нещо общо със силата, която чашата дава? С оренда, за която говореше Баян?“ - дивеше се Климент, четейки старите документи.

Михаил Ронгове, станал император след погрома на Никифор, се бе опитал да се противопостави на Страшния. Византийският император бе събрал остатъка от войските си, бе изтеглил всички части от Азия, бе мобилизирал всеки, който можел да носи оръжие, и бе тръгнал срещу българите. Битката щяла да е при Одрин. Писарят на хана, Теофан, с насмешка пишеше как византийците, няколко пъти повече от българската армия, изпаднали в паника, щом Крум излязъл срещу тях на високия си кон, и позорно побягнали. Ронгове бил свален, а на негово място се възкачил Лъв V, доскорошен военачалник.

Това не попречило на Крум да превземе и останалите крепости и през 812 година триумфално да стигне до вратите на Константинопол.

Там били изпаднали в ужас. Войската била разбита. Императорът се криел в двореца си. Нямало кой да защити града. Като капак на небето се явила двойна комета, която светела нощем над Константинопол като ясен знак, че Бог се е отдръпнал от Византия. По улиците на града хората плачели, някои сами си прерязвали гърлата, други чакали примирени зловещата участ, която им готвел Крум Страшния. Или Крум Дракона, както започнали да го наричат по това време.

Крум дошъл.

Хиляди конници с железни брони и дълги копия изпълнили полетата. Огромни огньове осветявали хилядите шатри около стените. Високи стенобитни машини чакали зловещо своя час.

Крум наистина бил дошъл.

Дошъл и предложил мир.

Мир!

Климент се изсмя и се плесна по бедрото. Това ли бе кървавият българин, за когото бе учил в Магнаурската школа?! Това ли беше Крум, изтребителят на мирните християни? Това ли беше Дракона, с когото майките плашеха непослушните си деца?

Ама и тия византийци си ги биваше!

Ханът бе принесъл жертва в морето, бе измил ритуално краката си, бе напръскал със солената морска вода войниците си, бе пил от чашата с черепа на Никифор, бе обикалял от Влахерните до Златната врата, показвайки своята мощ, и бе предложил съвсем приемливи условия. Размяна на пленниците, признаване на границите и плащане на данък. Както и да забие златното си копие във вратите на Константинопол.

Император Лъв изненадващо отказал. След което поканил Крум на преговори.

„Елате на брега с няколко души без оръжие и ние ще дойдем с лодка откъм морето невъоръжени, ще поговорим и ще изпълним всичко, което си поискал“, бе писал Лъв на Крум.

Това, което бе спестил, бе, че предварително е пратил в засада няколко елитни войници, които да убият българина с лъковете си, когато императорът си свали шапката.

На следващия ден Крум, кавханът му, синът му и верният Теофан бяха отишли невъоръжени на мястото на срещата. Още преди преговорите да започнат, знакът бил даден, войниците изскочили от засадата и атакували нищо не подозиращите български пратеници.

Византийците, гледащи срещата от стените на града, започнали да се радват и да викат щастливо „Кръстът победи!“, докато предателите обсипвали хана и невъоръжената му свита със стрели и копия.

Но кръстът не победил.

Кавханът бил съсечен, Теофан ранен в крака, но заедно с Крум успял да избяга от засадата.

След което Крум показал, че наистина може да бъде страшен.

Още същия ден българската войска опустошила и изпепелила околностите на Константинопол. Конницата стъпкала Златния рог, спуснала се покрай морето, разрушавайки и палейки всичко по пътя си: манастири, къщи, крепости - всичко било срутено, а населението поголовно избито. Императорската резиденция в Свети Мамант била изравнена със земята. Под личното ръководство на хана били изнесени древните статуи на мечка, лъв и дракон, с които Константинопол толкова се гордеел, и пратени в Плиска заедно с други произведения на изкуството.

Теофан бе съставил точен списък на всичко и на Климент му се зави свят, докато четеше за каруците със злато, бъчвите с вино, топовете плат, редките кожи и останалите съкровища, паднали в ръцете на българите.

В Плиска били пратени и 26 мраморни стълба, по един за всеки превзет град, и поставени в центъра на града. Одрин, Сяр, Димиотика, Месемврия, Ираклея, Родосто... Теофан педантично изброяваше всичко превзето и унищожено.

Гневът на Крум наистина бил страховит!

Климент потръпна и отново си доля от виното. Над 100 000 души са били избити за по-малко от седмица! Не че византийците не си го били търсили.

Теофан бе поръчал да докарат от Италия специална, 27-а мраморна колона, която да поставят в центъра на останалите на площада в Плиска. На нея трябвало да бъде изписано името на последния град, който ханът щял да покори - Константинопол.

Крум се бе върнал в Плиска за зимата и бе събрал огромна армия. Българи, печенези, авари, руси, дори викинги се бяха включили в предстоящия поход. Всички имали стари сметки за уреждане с Византия. И всички искали да награбят колкото може повече плячка. Защото нямало и капка съмнение - Константинопол бил обречен!

„Инженерът Евматий няма ден или нощ почивка и строи най-високите обсадни машини, които светът е виждал“ - бе написал гордо Теофан.

Никога дотогава подобна армия не бе тръгвала срещу Константинопол. И никога дотогава Византия не е била толкова слаба да й се противопостави.

Крум и пълководците му бяха вдигали наздравици с чашата от черепа на Никифор. Бяха пили, сигурни в предстоящия успех.

„Няма кой да ни спре по пътя за Константинопол!“ - бе писал Теофан. И изглеждал съвсем прав.

Но бе сгрешил.

На 13 април 814 година, седмица преди войските да тръгнат на път, в разцвета на силите си, велик, прославен, страшен и готов да отмъщава, Крум внезапно бе умрял.

Въпреки че знаеше в общи линии историята, Климент бе потресен. Този енергичен, здрав мъж, без никаква видима причина бе получил кръвотечение от устата, носа и ушите и бе умрял, падайки от златния престол в центъра на двореца си!

След това събитията се бяха развили мълниеносно. И все по-ужасно.

В Константинопол ликували! В Плиска плачели. Походът бил отменен. На престола се възкачил братът на Крум, Дукум. След два месеца и той бил мъртъв. Наследил го синът му Дицевк. Царувал 100 дни, преди да падне убит. Най-накрая на златния трон седнал Омуртаг. Синът на Страшния.

Омуртаг бе побързал да разглоби обсадните машини, да разпусне войските и да подпише 30-годишен мирен договор с Византия. След което бе започнал да строи. Да строи като луд. И да преследва християните. Да ги преследва и да ги избива с фанатична последователност. Първо били избити всички византийски стратези в българската войска, после били подгонени останалите. Започнало братоубийствено клане.

Климент се пресегна да допълни отново чашата си, но каната бе празна. С натежала глава писарят разрови останалите документи. Не откри нищо повече за чашата. Тя бе изчезнала безследно точно както и златното копие на хана. Изчезнал бе и Теофан, на когото единствено Крум ги бе поверявал.

Какво се бе случило?

Свитъците мълчаха.

След дълго търсене, Климент все пак попадна на нещо. Намери доклад, в който се съобщаваше, че издирваният за убийство Теофан е бил заловен в катакомбите под Плиска и предаден на съда.

Защо бяха търсили секретаря? В какво убийство го бяха обвинявали?

Главата на писаря натежа. Пред очите му се преплетоха бягащи в нощта войници, викове, огън и дрънчене на мечове. Размахващият златното си копие Крум, коли, натоварени със злато, сребро и статуи. Някъде горяха пожари, носеше се кикот, огромен череп с рога се хилеше пред лицето му.

Черна пелена се простря пред очите на Климент, главата му се отпусна на масата и той заспа непробудно.

17

Недосегаемия бавно огледа помещението. Всичко беше както трябва. В малката, издълбана в скалата стая нямаше много неща. Тук идваше, за да се пречисти и изпълни със сила, не за почивка и удоволствие. За това щеше да има много време. След като попълнеше колекцията си докрай. След като Борис умреше, а заедно с него си отидеше и Христос.

Червени пламъци, надигащи се от окачените факли, осветяваха стените. В ъглите бяха поставени каменни идоли без лица. Подът бе застлан с мечи кожи. Най-голямата от тях, с препарирана глава, бе поставена така, че очите й да гледат към малък олтар, подобен на обърнат наобратно череп. Пред него, поставени върху малки позлатени трупчета, бяха наредени пет чаши.

Недосегаемия бавно пристъпи, вдигна каната с вино, която държеше, и внимателно напълни всяка от чашите до ръба. Не разля нито капка, въпреки че бавно припяваше, без да откъсва поглед от олтара.

Бе тренирал добре.

След като напълни и последната чаша, мъжът се върна в дъното на помещението. Седна с кръстосани крака на пода и съсредоточи поглед в олтара пред себе си.

Постепенно звуците заглъхнаха, предметите се размиха и се стопиха в нищото, светът изчезна. Остана само свещеният олтар. Обърнатият наобратно череп ставаше все по-голям, приближавайки се все по-близо и по-близо до Недосегаемия, заплашвайки да го смачка. Когато стигна точно пред гърдите му, мъжът рязко вдигна ръце и в следващия миг вече бе вътре в олтара, с черепа, който се превърна в пълна с вино чаша, от която той жадно пиеше.

Кръв, вино и сила се вливаха в него, отначало само през гърлото му, след това тялото му се разтвори, крайниците му изчезнаха, главата му се стопи и самият той стана кръв, вино и сила.

Усещането беше прекрасно.

Лек като нощния бриз, Недосегаемия се рееше в небето, виждайки под себе си първите светлини на Плиска, полетата около нея, скритите в гората зад хълмовете войски на боилите.

Мина като студен повей над дърветата, издигна се отново над облаците и накрая, там някъде високо между звездите, достигна до Бога, който го изпълни с истинската си сила и мощ...

Факлите бавно догаряха, когато мъжът отвори очи. Чашите пред олтара бяха празни, макар да не помнеше кога ги е изпил.

Недосегаемия бавно стана, усещайки как във вените му тече не кръв, а сила, истинска оренда, едва сдържаща да не избие през кожата му.

Мъжът разкърши рамене и застана на ръба на скалата. Макар да бе станало тъмно, различаваше всяко стръкче трева в долината, усещаше поклащането на всяко листо.

Беше силен!

По-силен от всеки друг!

И това бе само началото!

Щом се сдобиеше с чаша от главата на Борис и намереше чашата от черепа на Никифор, никой нямаше да може да застане между него и безсмъртието!

Между него и истинската сила и могъщество!

Щеше да властва над всичко, което поиска.

Щеше да е Бог!

Недосегаемия се усмихна и леко се отпусна на твърдата скала. Колко жалки бяха Иратаис и боилите му в желанието си да свалят Борис. За какво се бореха те? За малко повече власт? За злато? За какво?

Недосегаемия се изсмя презрително и звукът мощно отекна в нощта.

Нищо нямаше да постигнат без неговата помощ. Дукум вече бе разкрил кроежите им и лесно щеше да ги спре. Но той, той искаше те да победят. Да спечелят битката, да върнат Тангра и да му дадат главата на хана. Затова щеше да им помогне. Ако не беше той, ако не беше неговата сила да ги тласка в правилната посока, тези жалки подобия на човеци отдавна щяха да са се отказали и да скимтят като бити кучета в краката на хана, предавайки Бога на дедите си.

Иратаис, който толкова се гордееше, че произхожда от рода Вокил, Иратаис, който искаше, но не смееше да стане хан, отдавна щеше да се е покръстил и страхливо да срича псалми в някоя новопостроена църква заедно с останалите.

Ако не беше той - Недосегаемия!

Той ги поведе по пътя на бунта! Той им даваше сили и смелост, когато те, разтреперани като малки деца, пресмятаха дали ще съумеят да съберат повече войски от Борис. Той подклаждаше злобата, омразата и алчността у Иратаис и го тласкаше към трона. Той открадна паролите от покоите на Борис и им ги предаде тайно.

Ех, ако ханът бе тогава в спалнята си, щеше веднъж завинаги да приключи с него и останалите от съвета. Но късметът го бе изоставил онази нощ.

Не намери нито Борис, нито чашата.

Недосегаемия ядосано удари с юмрук по твърдата скала.

Нищо! Този провал го правеше още по-силен!

Щеше да използва Иратаис и последователите му.

Не за Тангра копнееха те! Не за старите богове се застъпваха презрените боили. Не можеха да простят на хана, че не им отдава почит, не се вслушва достатъчно в съветите им и не се оставя да го контролират. Искаха повече власт и титли! Власт и пари. Искаха да командват, а не да бъдат командвани.

Както повечето смъртни.

Недосегаемия стана, протегна се, погледна към изгряващата луна и леко скочи в пропастта пред себе си.

Той беше Бог!

* * *

Климент отчаяно погледна хоризонта и отпусна юздите на коня. До него Корсис не спираше да бърбори, но писарят не му обръщаше внимание. Главата го болеше, друсането на коня разтърсваше скованото му тяло, повдигаше му се.

Виното на Наум се бе оказало сладко, но коварно.

Късно предишната вечер Климент бе събуден от виковете на Корсис, който го раздрусваше за раменете. Младежът се бе уплашил, че господарят му не се прибира, и бе тръгнал да го търси.

Макар и трогнат от тази привързаност, писарят би предпочел да остане да спи на масата в библиотеката. Вместо това му се наложи да се прибере до вкъщи, като по пътя слушаше възбудения Корсис.

Той все пак бе намерил един от родствениците на Теофан, Исбул, който се оказа, че живее в малко имение близо до града.

Колкото и да се напрягаше, писарят не успя да схване как точно помощникът му е издирил Исбул и накрая с благодарност се гмурна под меките завивки, обещавайки, че още рано на другата сутрин двамата ще посетят потомъка на Крумовия секретар.

Затова сега се тресеше на омразния кон, опитваше се да диша колкото се може по-дълбоко и да събере мислите си. Всичко го болеше, а за капак имаше чувството и че някой ги наблюдава.

Климент на няколко пъти спира и оглежда хоризонта, зад и пред себе си, но освен две-три самотни врани не видя нищо обезпокояващо. Въпреки това усещането, че някой върви след тях и се крие, не напусна писаря.

„Всичко е заради проклетия махмурлук!“ - ядно си помисли Климент и се зарече никога повече да не пие.

Скоро навлязоха в полето извън града и свежият вятър започна приятно да продухва замаяната му глава. Високите треви около Плиска се полюшваха под издигащото се слънце, но все още бе прохладно и приятно.

Минаха покрай малки стопанства, крави и коне пасяха в полето. Каруци с впрегнати волове вдигаха шум с обкованите си с желязо колела. На изток в полето се виждаха гробниците на хановете с побитите камъни, огрени от сутрешното слънце. Климент спря за миг да ги погледа, но след това вдигна рамене и продължи нататък. Винаги бе изпитвал страх от тези гробници с високите, прости камъни около тях, които му приличаха на среднощни духове. Знаеше, че някои хора им се възхищават, други ги изучават, трети се опитват да разкрият дали в девташларите - така се наричаха каменните плочи, няма скрита тайна.

„Това са си обикновени гробове, нищо повече“ - каза си писарят и вдигна поглед над полето.

В далечината се издигаше каменното плато и Климент си спомни какво му бе разказал Баян за Мадарския конник. Дали бе тук от прастари времена? Или бе дело на българите?

Писарят въздъхна.

Още една загадка.

За щастие, не му се налагаше да я разрешава.

Минаха през последния караул и пуснаха конете в галоп. Пътят се разшири, полята покрай тях също. Изкачиха няколко малки хълма и накрая навлязоха в рядка букова гора.

Климент спря коня си до един поток и слезе. Наплиска лицето си със студена вода и приседна на обрасъл с мъх камък. Мислите му се избистриха, дърдоренето на Корсис придоби някакъв смисъл и писарят изведнъж се почувства готов да тръгне по новата следа. Бе научил толкова много нови неща! Трябваше да се възползва от тях.

- И тогава той решил повече да не живее в Плиска, продал всичко, което било останало от баща му, и се преместил...

- Чакай, чакай - вдигна ръка Климент. - За кого говориш?

Корсис го погледна неразбиращо.

- За Исбул. Мислех, че преди да пристигнем, искате да знаете колкото се може повече за него.

- Разбира се, че искам! Но ще се наложи да ми повториш всичко отначало, за да съм сигурен, че не съм изпуснал нещо.

Корсис скръсти ръце и го изгледа подозрително.

- Не чухте нищо от това, което казах досега, нали?

Климент примирително вдигна рамене.

- Чух някои неща. Но това вино... Извинявай, главата ми започва да се прояснява едва сега.

- Е, няма значение. И без това имам опит с пияниците - младежът изгледа отчаяния писар и се разсмя. - И на мен ми се е случвало да имам тежки сутрини.

Климент въздъхна и с мъка се качи на коня.

- Ако ми повториш всичко отначало, този път ще те слушам внимателно - обеща той. - Даже ще направим нещо друго. Първо ще ти кажа аз какво открих. Теофан май ще се окаже много по-важен, отколкото предполагах.

Очите на младежа блеснаха.

- Наистина ли?

Писарят кимна и докато излизаха от гората, набързо разказа на Корсис за клането на византийците и смъртта на Никифор, за златното копие на хана, предателството пред вратите на Константинопол, задигнатите статуи от императорската резиденция и внезапната смърт на Крум, брат му, племенника му и последвалите гонения на християните.

- Византийците са го убили, нали? - не се стърпя Корсис. - След което Омуртаг е решил, че всички християни са византийски шпиони.

Климент кимна.

- Вероятно са го отровили. Не виждам друг начин. Това обяснява защо Дукум и Дицевк са избили всички византийци, минали на наша страна. Знаели са, че някой от тях е предател! Затова и двамата са били убити толкова бързо. Явно шпионите на Константинопол са се оказали по-добри от очакваното. Обяснява и договора на Омуртаг с империята и поголовната сеч на християните. Те са убили баща му и той си е отмъстил. Безмилостно!

- Ще ми се да мога и аз да направя същото! - войнствено каза Корсис и здраво стисна дръжката на меча си.

- Сега имаме по-важна работа! Трябва да открием какво се е случило с копието на хана и статуите на мечката, лъва и дракона. Теофан няколко пъти пише за тях, явно са били важни. Може би те ще ни заведат до чашата.

- Сещам се за една статуя на мечка. Бронзова, точно като тази, за която казвате, че са я взели от резиденцията на императора. Стои в ниша над един фонтан близо до западните стени на Вътрешния град.

- Ще я проверим, като се върнем - кимна Климент. - Кажи ми сега какво разбра за наследниците на Теофан.

Корсис бе свършил добра работа. След като не бе намерил приятеля на баща си, бе обиколил кръчмите, където двамата бяха пили, и най-накрая бе разбрал, че Исбул се е изселил от Плиска. Наследникът на Теофан решил да се занимава със земеделие и купил една от малките ферми близо до града. Заради сприхавия си характер и нежеланието да се среща често с хора, Исбул избрал по-далечно и забутано място, където никой да не го притеснява.

- Той и родът му минават за предатели. Никой не знае какво точно са направили, но над името му тежи стара ненавист.

- Теофан е бил преследван, заловен и осъден на смърт - спомни си какво бе намерил в пергаментите Климент. - Вероятно са го обвинили за смъртта на Крум.

- Ами ако е бил виновен наистина?

Писарят се сепна. Не бе мислил за тази възможност. Но Теофан бе грък, избягал византиец, християнин и колкото и верен и близък да е бил на хана, кой знае какво всъщност се бе случило. Ако Крум наистина бе отровен от византийски шпионин, както подозираше писарят, най-логично бе първият заподозрян да бъде търсен в най-близкото обкръжение на хана.

Като личен секретар на Страшния, Теофан бе имал отлична възможност да му даде отрова.

- Исбул срещнал няколко души, които още не били забравили от какъв род произлиза. Подхвърляли му обиди и го заплашвали -каза Корсис. - Явно затова е предпочел да напусне Плиска и да се скрие в равнината.

- Така е. Но скоро ще можем и сами да го попитаме.

Половин час след като бяха излезли от столицата стигнаха до малка, уютна долчинка. Слънцето огряваше белите стени на ниска каменна къща, оградена с дебела дървена ограда. В полето около къщата се разхождаха стада овце и крави, табун коне излизаше през портата, която бързо се затвори зад тях. Макар да не биеха на очи, Климент преброи 12 отлично въоръжени пазачи, които зорко охраняваха фермата и имуществото й.

Исбул се бе уредил повече от добре, но явно и тук не бе избягал от страховете си.

Климент и Корсис оставиха конете си пред портата и дълго блъскаха по вратата, преди да им отворят.

Дребен, набит мъж с шарещи очи открехна едното крило на вратата и ги попита какво искат.

- Търсим Исбул, собственика на тази къща - обяви писарят.

- За какво ви е? Той не приема посетители - обяви мъжът и се опита да затвори вратата. Корсис се пресегна и сложи крак, за да му попречи.

- Какво искате? Да извикам войниците си, за да ви набият, преди да ви изгонят? - попита дребният мъж и бръкна под робата си.

- Не сме тук, за да създаваме неприятности, Исбул - каза Климент и натисна вратата. - Аз съм Климент - главен писар на хана, а това е помощникът ми Корсис. Познавате баща му - миника Вардан. Идваме по заповед на кавхана Дукум.

Мъжът ги изгледа подозрително.

- Можете ли да го докажете?

Писарят вдигна пръстена с печата на кавхана.

Мъжът го огледа внимателно и попита:

- Защо решихте, че аз съм Исбул?

Климент се засмя.

- Никой уважаващ себе си телохранител нямаше да ни отвори вратата без оръжие. Или сам. Виждам, че добре ви пазят, но трябва да сте по-предпазлив.

- Само така си мислите! И двамата сте под прицела на стрелците ми. Просто обичам да разрешавам лично проблемите си - отговори мъжът и показа двама, криещи се в храстите зад него войници с изопнати и готови за стрелба лъкове.

Исбул поклати глава, отвори широко вратата и ги поведе през двора.

Настани ги на тясна, боядисана в бяло дървена маса под една от пазещите сянка лозници. Махна с ръка на един от телохранителите си и му нареди да донесе вода, плодове и сирене.

Исбул бе нисък, но жилест и мускулест. Бе напълно оплешивял, но носеше тънки мустаци и брадичка под късия си топчест нос. Домакинът се движеше бързо и леко, бе облечен в стар, но качествен халат, наметнат над чиста ленена риза. В колана му бяха затъкнати нож и широка кама, масивен сребърен пръстен бе единственото му украшение.

„От какво ли се страхува? - зачуди се Климент. - В тази долина може да стане по-лесно мишена на нападение, отколкото в града. Разбойници колкото щеш! А имението му изглежда богато“.

Разговорът се завъртя около фермата, която наследникът на Теофан явно управляваше с вещина. Исбул подробно им разказа колко печели от стадата и нивите си, как съхранява зърното и за намерението си да отглежда собствени лозя. Голямата му страст бяха пчелите и двамата му посетители трябваше дълго да слушат обясненията му за това как е най-добре да се гледат пчелите и кой мед как се получава.

- Понякога премествам кошерите в розови или други градини. Като ги отворя, пчелите събират прашец от розите и медът придобива вкуса им. Имам различни видове, ще ви дам да опитате - обеща им Исбул.

Въпреки многото си приказки домакинът изглеждаше притеснен. Разказа им за няколкото нападения, които бяха отбили, и за това как става все по-трудно да опази имуществото си.

- Налага ми се да наемам все повече войници. А заплатите им никак не са малки. Но не мога да си позволя да остана без защита. Ханът не прави нищо, за да ни осигури безопасност. А Плиска се изхранва от такива стопанства като моето! - сърдито изгледа писаря Исбул. - Кажете това на Дукум - тросна се той. Кавханът трябва да знае какво се случва и да помогне.

- Ще кажа, обещавам! - вдигна ръка Климент, все едно се кълне. - Но не е ли по-безопасно да стоите в града, а тук да назначите някой, който да се грижи за интересите ви?

- Нямам доверие на никого! - сърдито изграчи Исбул. - А и не обичам да стоя в Плиска!

- Или вас не ви обичат там? - внимателно попита писарят и продължи, без да даде време на събеседника си да избухне. - Знам, че сте потомък на писаря на Крум - Теофан. Че той е бил обвинен за смъртта на хана, заловен и екзекутиран. Но предполагам, че обвинението е било несправедливо!

- Несправедливо ли?! - като бик вдигна глава Исбул. - Теофан и цялата му фамилия са били преследвани и гонени като животни! Трябвало е да се крият, за да се спасят.

- Знам! - помирително вдигна ръка писарят. - Знам, че се е криел в катакомбите под Плиска, преди да го хванат.

- Всъщност не са го убили! - неочаквано ясно обяви Исбул.

- Вие какъв му се падате? - попита Корсис.

- Внук - кисело отговори домакинът. - Внук, който през годините е трябвало да се бори с несправедливите обвинения срещу дядо му.

- Разбирам... - започна Климент.

- Разбирате?! Само така си мислите! - Исбул стана и развълнувано започна да се разхожда около масата. - Как може да разберете човешката злоба? И че трябва да се оправдаваш винаги когато разберат от кой род си. Да усещаш омразата в погледите и шушукането зад гърба ти. Да трябва непрекъснато да се пазиш, да внимаваш с кого говориш, къде ходиш и да очакваш от всяка сянка да изскочи някой, който е готов да ти пререже гърлото. Наистина ли можете да разберете всичко това?

- Но защо? Какво всъщност е станало?

- Това, че най-верният, най-любимият човек на хана, този, който го е спасил пред стените на Константинопол, е обявен за негов убиец. - Исбул седна на масата и нервно започна да върти пръстена си. - Не знам какво ви е известно от историята. Теофан е бил наполовина византиец, наполовина българин. След свалянето на императрица Ирина, в чиято свита бил, избягал в България, за да не бъде убит като другите й близки. Бил е млад, но това нямало значение. Дошъл в България да търси семейството на майка си, но не го намерил. Щял да умре от глад, когато внезапно получил покана да стане писар. Бил един от малкото грамотни, а и знаел доста от тайните на Константинопол. Бил стриктен, честен и открит, точно изпълнявал поставените му задачи и бързо станал личен секретар на великия хан. Съпровождал го във всичките му походи. Двамата били заедно във Върбишкия проход, където бил посечен Никифор. Двамата били заедно и пред стените на Константинопол по време на предателската засада и си помогнали един на друг да избягат. Теофан е този, който е описал походите на хана. - Климент кимна. - Теофан е този, който е надзиравал работата на инженерите и е следял за въоръжението на войската. Заедно с Крум и брат му са планирали последното нападение над Византия. Той не е предател и убиец, а верен приятел и другар! - разпалено обяви Исбул.

- Преди Крум да бъде убит!

- Да, преди Крум да бъде убит! Отровен е, за това няма спор - домакинът им се бе втренчил в ръцете си. - Но преди това е направил дядо ми багаин, боил и свой храненик. Издигнал го е във Великия съвет.

- Предал ли го е Теофан? - направо попита Климент.

Исбул се облегна назад и само поклати глава. В очите му проблеснаха сълзи.

- Не! Не го е предал. До последния момент се е опитвал да разбере има ли заговор и да го осуети. След което се е уплашил, че ще убият и него. „Вярното куче на Крум“, така са го наричали.

- След като се е разбрало, че в дъното на заговора стоят византийците, преминали на наша страна, е било логично той да бъде първият заподозрян - каза Климент. - Още повече че е изчезнал. Не е трябвало да се крие. Какво е станало след това?

- Не е трябвало да се крие, да - съгласи се меланхолично Исбул. - Често съм си мислил какво ли би станало, ако не беше избягал... Ако беше останал... Все едно. Дядо ми бил обявен за предател заедно с другите византийци в Плиска. Всички, без значение дали били стратези, инженери или заемали други важни длъжности, били избити. Един от тях, виждайки, че не може да избяга, убил брата на Крум - Дукум, в собствената му спалня. След това отровили и Дицевк.

- Не съм чел за това - каза Климент.

- Няма и да прочетеш. Такива неща не се записват. Но всичко е истина. Разказва се в семейството ми от 50 години насам - отговори Исбул. - Теофан избягал, скрил се в катакомбите под Плиска, които познавал добре, но накрая бил заловен. Малко след това бил убит Дицевк и в създалата се суматоха той успял да избяга. Стигнал до Константинопол, където живял под чуждо име. Имал двама синове - Умор и Савин. Умор бил по-големият. Скарал се с баща си, защото приел служба в двореца на императора. Останал да живее във Византия. Нямам представа какво е станало с него. Савин, баща ми, се върнал и се опитал да започне всичко отначало. Успял, докато не се разбрало чий син е...

- Съжалявам - Климент сложи ръка на рамото на домакина си. - Но ние търсим нещо останало от Теофан. Свитък, карта, каквото и да е?

- Защо? За да го изкарате отново предател ли? - тръсна глава Исбул.

- Не. В Плиска стават убийства. Странни убийства. Някой убива все по-високопоставени мъже и им реже главите. Предполагаме, че убиецът търси чашата от главата на Никифор. И искам да я намеря преди него. Сам казахте, че Теофан е бил там, когато са посекли византийския император. Сигурно е пил от черепа му. Съгласен съм с вас, че дядо ви е бил най-близкият човек на хана. Какво е станало след това с чашата? Имате ли представа?

Исбул дълго мълча.

- Никой не знае какво е станало с чашата! - отговори накрая той. - Тя е била свещена и свързана с пророчество, че докато е в България, ще останем непобедими. - Климент кимна. - Питал съм баща ми за нея. Той твърдеше, че е прокълната и всички, които са се докосвали до нея, са умирали от насилствена смърт. Мислил съм дали е така. Дядо ми със сигурност е останал жив. Сигурно е имало и други. Така че чашата едва ли е опасна.

- Нищо повече ли не е казвал баща ви за нея? Нищо ли не е останало от дядо ви, което да ни бъде от полза? Той е бил учен човек, може би е записал някъде нещо - настоя Климент.

Домакинът поклати глава.

- Не. Баща ми никога не е говорил за чашата. От дядо ми не е останало нищо. Единственото му наследство е този пръстен. -Исбул свали сребърното бижу от пръста си и го постави на масата. - Преди да умре, го дал на баща ми и му казал да го пази. Той пък го предаде на мен.

- Какво му е специалното? - попита Корсис и вдигна пръстена срещу слънцето. Вместо камък или друго украшение отгоре бяха нарисувани четири, свързани на кръст, символа.

- Нямам представа. Едва ли е нещо важно.

- Да не е личният печат на Теофан? - попита писарят, докато прерисуваше знаците.

- Не. Знакът на дядо ми е бил глава на сова. Символите на пръстена не са значели никога нищо за мен.

Всички замълчаха отново.

- В полето се чувствам по-защитен, отколкото в града - внезапно каза Исбул. - Тук поне можеш да видиш отдалеч нападателите си и ти е ясно защо идват: да те убият и окрадат. Лесно е да различиш враговете от приятелите. В Плиска трябва да внимавам на всяка крачка. Не зная какво ще има зад следващия завой на улицата. Трябва да съм постоянно нащрек, да се преструвам и да внимавам какво говоря. В столицата и зад най-широката усмивка може да се крие злодей.

Климент кимна в знак на съгласие.

- Освен това тук мога спокойно да се занимавам с някои странични неща, които ме интересуват. Пчелите са част от тях. Изучавам и камъните девташлари - войнствено обяви домакинът.

- Камъните на ханските гробници ли? - възбудено попита Корсис. - Видяхме ги на идване!

- Точно така, камъните около ханските гробници - потвърди Исбул. Знаете ли, че някои от тях са високи над два метра?

- Нямах представа. Никога не съм ги разглеждал отблизо -каза Климент. - Но ми се видяха внушителни.

- Такива са! Тайната им се пази от векове. Никой не знае откъде са се появили първите. Едно от поверията гласи, че с тях са били положени основите на Плиска. Донесли са ги на гръб джидове.

- Джидове? - Корсис се огледа объркано.

- Не хора, а великани - обясни Климент. - Чувал съм тази легенда. Как исполините донесли камъните, с които е построена столицата, и как само исполини щели да я съборят.

- Според някои великаните всъщност са били жени, не мъже!

Климент отегчено махна с ръка.

- За какво им е трябвало да носят тия груби скали?

- Девташларите не са груби и недодялани както изглеждат - не се съгласи с него Исбул. - Малцина знаят, че долната им част, тази, която е под земята, е фино шлифована и изпъстрена с надписи и знаци, които крият голяма мощ! Девташларите са винаги в квадрат, много рядко в правоъгълници. Камъните са подредени на една линия, разстоянието между тях е еднакво - Исбул бе започнал да се увлича.

- За какво всъщност служат? - попита Корсис, а Климент въздъхна. Нямаха време да слушат лекции за ханските гробове.

- Това са слуги - заяви домакинът и се усмихна за първи път, откакто бяха дошли гостите му. - Слуги, които трябва да служат на господаря си в отвъдното. Трябва да са убити лично от този, чиято е гробницата. Колкото по-високопоставени са, толкова по-добре!

- Защо? - Корсис се наведе напред през масата.

- Защото всеки убит води със себе си своите слуги! Ако убиеш чигат, всичките му жертви стават твои в отвъдното, ако убиеш пълководец, получаваш още повече.

- Ако убиеш император, слугите ти няма да имат чет - замислено каза писарят.

- Точно така! Има кой да се грижи за Крум на небето - съгласи се Исбул. - Но като заговорихме, неговата гробница е най-странна от всички останали.

- Как така? - писарят продължаваше да се взира в знаците от пръстена, опитвайки се да разбере какво сочат. - Различава ли се от останалите?

- Сигурно знаете, че освен велик пълководец ханът е бил и върховен колобар - Климент и Корсис се спогледаха. - Занимавал се е с магии. Неслучайно е направил чаша от черепа на Никифор. Знаел е много добре какво и защо го прави.

- Накъде биете? - приказките на Исбул внезапно разбудиха интереса на писаря.

Домакинът се усмихна, стана и се върна с парче пергамент.

- Тук съм направил карта на девташларите. Под всяка е изписано името на хана, чийто е гробът. Нещо прави ли ви впечатление?

Климент и Корсис се надвесиха над пергамента.

- Гробницата на Крум е точно в средата! - пръв съобрази младежът.

- И не само това - доволно се облегна на стола си Исбул, - единствено неговата е на хълм. Само оттам се вижда Плиска. Камъните са по седем във всяка редица, а ъглите на квадрата са разположени точно към четирите посоки на света!

- Какво значи това? - попита писарят.

- Още не знам! Но ще разбера - зарече се домакинът. - Но това не е всичко. Единствено пред девташларите на Крум има поставен още един, извън цялата композиция. Гледа право на изток и представлява висок каменен трон. Никой не знае защо е там и каква е ролята му.

Известно време всички мълчаха. Климент продължаваше да се взира в прерисуваните знаци от пръстена.

- Мога да разчета два от тях - каза накрая той. - Това може би означава небе или слънце, това със сигурност е знакът на Юпитер. Но каква е връзката? И какво сочат останалите?

Небе                                Юпитер[11]

- Че Юпитер се намира в небето - предположи Корсис и се изчерви. - Глупаво е. Ясно е, че Юпитер е в небето, няма къде другаде да е.

Климент кимна.

- А останалите символи?

- Не знам - каза Исбул. - Но ако това ще ви помогне, преди няколко дни идва още един човек, който се интересуваше от дядо ми. Много внимателен човек. Донесе ми бутилка вино и прясна риба - домакинът се усмихна. - Тук не се намира често риба. Той също си преписа символите от пръстена и се опита да ги разчете, но не успя.

- Друг човек ли? Как изглеждаше? - Климент усети, че по гърба му минават тръпки.

- Много мил и приятен човек - повтори домакинът. - Разговорлив такъв. Похвали дядо ми, мен и фермата. Рядко получавам похвали!

- Как изглеждаше?! - Климент се пресегна и стисна ръката на домакина си.

- Ей, по-внимателно! - изскубна се от хватката му Исбул, а войниците наоколо се раздвижиха. - Мъж като мъж. Нито висок, нито нисък. Отначало ми се видя смътно познат, но не се сещам да съм го срещал някога преди. Сега, като се замисля, чертите му ми се губят. Странно, нали?

Климент и Корсис се спогледаха.

- Ще дам нов меч, щит, шлем и кон на всеки, който ми опише как е изглеждал посетителят на господаря ви - обяви пред телохранителите на Исбул писарят.

Въпреки желанието си никой не можа да каже как точно е изглеждал мъжът.

18

- По дяволите! По дяволите! По дяволите! Климент рядко ругаеше, но сега не можеше да си намери място от яд. - Как така никой не може да си спомни как изглежда този човек!

- Бил е убиецът, нали? - попита Корсис.

- Разбира се, че е бил убиецът! Кой друг би разпитвал за Теофан след толкова години - сопна му се писарят. - Това, което казват, е невъзможно! Тези хора ни лъжат!

- Всички до един ли? - смутено попита Корсис, като изравни коня с този на писаря.

- Всички до един! Наговорили са се да прикриват убиеца!

- Но защо?

- Откъде да знам!? Наговорили са се с него да не го издават. Заплашил ги е. Или им е обещал злато. Не! Не е това! Исбул има връзка с убийствата! - писарят спря коня си. - За човек, който развъжда крави и коне, знае много за девташлари, загадки и мистерии! Наследник е на Теофан. Знае за черепа и силата му. Върнал се е от Константинопол, за да я търси. Затова се е настанил в имението си, за да може да проучва на спокойствие това, което му е необходимо!

- Защо тогава въобще ни разказа всички тези неща? Можеше просто да ни изгони.

Климент ядно тръсна глава, но не отговори. В думите на младежа имаше логика.

- Може наистина да не са запомнили как изглежда посетителят - продължи Корсис. - Ако пие от черепите и е овладял оренда... Кой знае какви магии може да прави.

- Само не ми казвай, че вярваш в това - тросна се Климент. - Някой, който пие от чаши черепи, сдобива се с магически сили и после никой не може да запомни лицето му...

- Крум го е правил, нали? - въпросът на Корсис увисна във въздуха. - Казват, че е върколак! Хората ги е страх да го погледнат в очите и затова не запомнят как изглежда. Чувал съм такива истории.

- Стига! - кресна Климент и младежът се сви на седлото. Не мога да повярвам в това! В черепи, мистични сили, магьосници, сега и върколаци. Това са глупости и точка по въпроса! Ясно ли е!

Корсис само кимна.

Вбесен до крайна степен, Климент заби пети в корема на коня си и препусна напред.

Хълмовете прелитаха покрай него, сухата трева хрущеше под копитата на коня, но той продължаваше да го удря и удря, сякаш искаше да излее гнева си в бързото препускане.

Внезапно конят стъпи в дупка, залитна и писарят с мъка се задържа на седлото. Увисна от дясната страна на животното, панически дърпайки юздите, знаейки, че ако падне, най-вероятно ще си счупи врата. Зад себе си чу виковете на Корсис, но не им обърна внимание. Всичките му усилия бяха насочени да успокои коня, който постепенно започна да забавя ход и накрая спря.

Изтощен до краен предел, Климент пусна юздите и се строполи на земята. Над него небето се въртеше, земята под него се тресеше, но от лошото му настроение и яда не бе останало нищо.

Дишайки тежко и на пресекулки, писарят се надигна и седна в мига, в който Корсис пристигна при него и скочи в движение от коня си.

- Добре ли сте, господарю? - притеснено попита младежът. -Уплаших се да не се пребиете!

- Добре съм, Корсис, благодаря - отговори Климент и погледна момчето. - Извинявай за преди малко... Не трябваше да ти викам! Ти не си виновен за това, че не мога да намеря път в загадката. Не трябваше да си го изкарвам на теб!

- Няма нищо! - с крива усмивка каза Корсис. - Нали затова са приятелите! Да се подкрепят в трудни моменти!

- Така е! Нека бъдем приятели! - Климент протегна ръка на неочаквано открития си приятел, който я пое, стисна я силно и го вдигна от земята. - Все пак разбрахме доста неща. Явно пръстенът на Теофан е свързан с чашата, щом убиецът го е търсил.

- Ще успеете ли да разберете какво значат символите?

- Ще се опитам - вдигна рамене Климент. - Първата ти работа, като се върнем в Плиска, е да занесеш преписи от тях на Наум в библиотеката и на Баян в храма на Тангра. Те би трябвало да знаят как да разчетат тези руни. Но се съмнявам, че дори и тогава ще разберем за какво точно става дума.

- Защо?

- Теофан не е бил глупав. Явно в символите на пръстена има закодирана някаква информация. Но трябва да знаем към какво да я отнесем, за да можем да разрешим загадката. - Климент хвана юздата на коня си и двамата с Корсис бавно тръгнаха през полето. - Пръстенът едва ли казва къде точно е чашата. По-скоро е насока, в която да се търси.

- Следа? - попита Корсис.

- Именно! Нещо, което да ни насочи накъде да продължим. Да ни посочи пътя. Но ако не знаем какво е имал предвид Теофан като цяло, дори и да разчетем символите, едва ли ще ни бъдат от полза. Трябва да помисля - писарят спря и седна на объл, огрян от слънцето камък. - Да помисля и да реша в каква посока да търсим. Ако искаш, прибирай се в Плиска. Аз ще поостана. Свежият въздух и тишината ми действат добре.

- И аз ще остана - отговори Корсис, взе поводите на конете и ги затисна под един камък. - Ще се разходя наоколо, ще направя няколко упражнения - младежът се отдалечи. - Но не сте прав за оренда - каза той, обръщайки се към Климент през рамо. - Тя наистина съществува и може да бъде използвана.

Климент само кимна и не каза нищо. Не искаше да разочарова помощника си, но не можеше да повярва в легендите за мистичната сила.

Няколко часа писарят седя безмълвен на камъка, оставил слънцето да напича лицето му. Встрани от него, гол до кръста и с меч в ръка, Корсис тренираше различни видове техники. След всяка от тях избърсваше острието с малко ленено парцалче и продължаваше да тренира.

Писарят се опита да събере мислите си. Имаше толкова много неща, които трябваше да се обмислят и подредят в ред, в последователност, за да успее да извлече от тях някакъв смисъл. Вече бе наясно с някои неща. Убиецът вярваше в култ, според който, ако пиеш от чаша, направена от черепа на врага ти, в теб се прелива неговата сила, оренда, и ти ставаш по-могъщ. Престъпникът действаше по предварително подготвен план. Жертвите му бяха във възходящ ред, в зависимост от ранга, който заемаха. Скитник, войник, миник, майстор на меча, велик боил, византийски логотет. Ако следваше логиката на убиеца, следващите две жертви трябваше да са още по-високопоставени. Като се има предвид, че последната, седмата чаша, към която лудият се стремеше, бе от черепа на Никифор, само ханът се вписваше в цялата схема. Той щеше да бъде шестата жертва, нямаше никакво съмнение в това.

„Дано Дукум е взел думите ми насериозно!“ - мрачно си помисли Климент и размаха ръце да прогони досадните насекоми, които бръмчаха около него.

Убиецът искаше главата на хана. Да убие Борис, бе начинание почти невъзможно. Но съвсем доскоро всички бяха мислили, че е невъзможно ханът да се покръсти, а то се бе случило. Ако убиецът удареше в двореца, Дукум бе този, който трябваше да се справи с опасността. Климент трябваше да се съсредоточи върху седмата чаша, върху черепа на Никифор, който явно бе най-важен в цялата история. Ако разгадаеше загадката преди убиеца и намереше чашата пръв, след това само трябваше да го примами към нея и да го залови.

Климент поклати глава. Не трябваше да забравя и византийците, които също се бяха впуснали на лов за зловещата реликва. Християнин или не, Фотий явно вярваше в легендата за защитната сила на чашата и искаше да се подсигури по всички фронтове.

„Което значи, че патриархът очаква съвсем скоро да има война и не иска да рискува по никакъв начин“ - смутено си помисли писарят.

Можеше ли да разреши загадката преди убиеца и Фотий? Климент се замисли. Какво ли бяха открили Атанасий и Григорас? Какво ли бяха докладвали в Константинопол, та са били толкова сигурни, че скоро ще намерят чашата?

Не трябваше да мисли за това. Не трябваше да се притеснява дали останалите ще го изпреварят. Неговата работа бе да разреши загадката. Откъде трябваше да тръгне?

Всичко бе станало по времето на Крум. Той бе отрязал главата на Никифор, той бе направил от нея чашата, той бе пил от нея, разгромявайки битка след битка византийците. И ако е знаел за силата й, би било логично да я скрие на такова място, че никой друг освен наследниците му да не могат да я намерят. Но те не го бяха направили. Чашата бе изчезнала. Нещо се бе объркало.

Крум бе убит, Теофан се бе измъкнал в последния момент с бягство, нещата не се бяха развили, както вероятно са си ги представяли.

Писарят седя дълго на камъка, обмисляйки какво да предприеме. Накрая вдигна глава и се загледа във въртящия меча Корсис.

- Защо правиш това? Защо непрекъснато триеш острието на меча си? - попита накрая Климент, надигна се и се протегна. Лицето му бе зачервено от слънчевите лъчи, но писарят не усещаше болка.

Корсис нежно хвана оръжието си, избърса го за последен път и го прибра в ножницата му.

- Мечът е сърцето на всеки воин, а острието е сърцето на всеки меч. Всяка прашинка или мръсотия, която се натрупва по него, може да го затъпи. Затова го трия - младежът вдигна рамене. - Просто ритуал. Решихте ли какво ще правим?

- Да - отговори Климент. - Ритуалите имат много общо с това, което се е случило, и това, което предстои. Помисли: Крум стига до Цариград и какво прави? Изпълнява ритуал! Мие се в морето и поръсва войниците си с вода. След което иска да забие златното си копие във вратата на града. Още един ритуал! Трябваше да чета по-внимателно старите хроники.

- И какво следва от това? - попита Корсис.

- Спомни си това, което ни каза Исбул. Освен хан, Крум е бил и велик колобар. Бил е посветен в мистериите на Тангра. Там трябва да търсим. Прави чаша от черепа на Никифор, иска да забие златното си копие във вратите на Константинопол, трите статуи от императорската резиденция в Мамант са най-голямата му придобивка от похода. Мечката, лъвът и драконът. Теофан специално ги споменава няколко пъти. Защо са били толкова важни? Забележи, те са три. И което е по-интересното - мечката се крие под земята, лъвът е господар на животните и на земното царство...

- А драконът лети в небето - развълнувано завърши Корсис.

- Да. Това са трите нива, част от свещената седмица, знака на Тангра, за които ни говореше Баян. Подземното, земното и небесното царство.

- Значи трябва да намерим статуите!

- Точно така! Чашата може да е в някоя от тях! А символите на пръстена ще ни покажат къде и в коя от тях да търсим. Те са четири, така седмицата се изпълва. - Климент замълча. - Трябва да разберем и какво се е случило с копието на Крум! Вероятно и то сочи нещо в тази история.

- А оренда?

Писарят не бързаше да отговори.

- Не ми се сърди, но не мога да повярвам, че убиецът притежава свръхестествени сили. Сигурен съм, че за всичко си има съвсем просто обяснение. Той може да е луд, ловък и опасен, но нищо повече от това.

- Но как е избил всички тези важни хора? - не се даваше Корсис. - Как е влязъл в баните на Кормесий, които са се пазели толкова добре? Казват, че откъсвал главите на жертвите си. Ако наистина е върколак?

Климент вдигна рамене.

- Не знам как е влязъл в дома на Кормесий. А главите на жертвите бяха отрязани с меч. Някои от жертвите лично видях. Ти също. Хайде да тръгваме. Да отидем в Плиска и да се опитаме да разчетем знаците от пръстена.

Корсис невярващо поклати глава, но не каза нищо. Метна се на коня и последва господаря си към града.

Климент яздеше бавно и без да бърза. Инцидентът от по-рано бе засилил още повече страха му от конете и не искаше да се излага на никакъв риск. И бездруго имаше достатъчно хора, които се опитваха да му видят сметката. Нямаше нужда сам да ги улеснява.

Бяха наближили малката горичка, когато писарят внезапно отново изпита усещането, че някой ги наблюдава. Спря коня си и внимателно се огледа, но не видя нищо. Полето бе пусто, освен няколкото черни врани, които бе забелязал и сутринта.

„Дали те не ни наблюдават?“ - помисли си писарят и тръсна раздразнено глава. Приказките на Корсис за магии и върколаци явно му бяха направили по-голямо впечатление, отколкото си бе мислил.

Въпреки това чувството остана.

Корсис също изглеждаше неспокоен и час по час се оглеждаше, но не каза нищо.

Двамата бавно навлязоха в гората и Климент отново се отдаде на мислите си. Сянката и лекият ветрец милваха изгорялото му лице, за чиято силна червенина писарят не си бе давал сметка досега. Климент доволно притвори очи и вдигна лицето си срещу бриза. Той охлади зачервената му кожа, дори му се стори, че я разхлади с малки водни капки.

„Колко приятно“ - помисли си писарят, когато нещо рязко го извади от унеса му.

Корсис яростно го друсаше по рамото.

- Какво искаш? Защо трябва да ме буташ така?! - попита писарят, но грубостта му се стопи от уплахата в очите на помощника му. - Какво има?

- Господарю, не виждате ли? - Корсис се озърташе трескаво. - Като влязохме в гората, се появи мъгла, която сега ни обгръща напълно! И конете се държат странно.

В потвърждение на думите му жребецът на писаря зацвили и се опита да се вдигне на задните си крака.

Климент с мъка удържа животното и стреснато се огледа наоколо. Въпреки топлия слънчев ден около тях се стелеше мъгла. Завихряше се около копитата на конете, изкачваше се по гърбовете им, обвиваше конниците като в пашкул и запълваше разстоянието между клоните.

Удоволствието от хладната благодат, което само допреди секунди изпълваше писаря, бързо се смени с притеснение и страх.

- Може да е нисък облак - опита се да успокои и двамата Климент. - Чувал съм за подобни неща.

Корсис поклати глава.

- Не е облак! Небето бе съвсем чисто. Друго е! - младежът се огледа притеснено. - Зад нас има някой! Усетих го още на полето. Ако се вгледате между дърветата, ще видите как от време на време между тях се стрелка нечия черна сянка! - зъбите на Корсис изтракаха.

- Глупости! - твърдо каза писарят, опитвайки се да овладее обземащата го паника. Той също бе усетил нечие присъствие на полето. - Няма нищо страшно! Просто нисък облак!

- Вижте! - Корсис посочи с ръка в мъглата.

Нещо черно и голямо се стрелна между дърветата.

Климент присви очи, за да различи по-добре кой ги дебне, но не видя нищо.

Конете, свели страхливо глави, с плътно прилепнали уши, започнаха да се бутат, търсейки прикритие един в друг.

- Ето го пак! - в гласа на Корсис този път звучеше неподправен ужас. - Там!

Писарят се обърна и отново зърна тъмен силует, който се придвижваше около тях с големи скокове. Скокове, които не би могло да направи нито едно живо същество.

„Спокойно! Спокойно! - заповяда си писарят. - Всичко си има логично обяснение. Може да ни нападат разбойници!“

- Вижте! - отново извика Корсис и посочи към дърветата. Ръката му трепереше неудържимо.

На клон на едно от дърветата срещу двамата спрели конници се люлееше огромна черна сянка. По средата приличаше на пашкул, от двете й страни леко се диплеха широки крила.

„Не може да бъде! Какво е това!“ - помисли Климент и извади меча си.

- Отивам да проверя какво е! - извика той на обезумелия от страх Корсис и скочи от коня си.

- Недейте! Ами ако е върколакът? - опита се да го спре младежът.

- Вече ти казах! Няма върколаци!- писарят усети как главата му се пълни с кръв. Чувстваше се глупаво сгащен сред мъглата, не знаеше с какво си има работа и бе разколебан в собствените си вярвания. Въпреки това тръгна напред.

Отвърна му дълъг, смразяващ костите вълчи вой.

Писарят отскочи назад, стисна по-здраво меча, извади кинжала с другата си ръка и отново тръгна към висящата в клоните сянка.

- Дръж конете! - нареди той на Корсис, който само кимна с глава.

Писарят внимателно запристъпя, насочил оръжията си напред. Не можеше да загине така - в някаква странна мъгла посред лятото от враг, който не съществува. Имаше още толкова работа за вършене!

Климент преглътна и се опита да се сети какво знае за върколаците. Те се появяваха по пълнолуние, от хора се превръщаха в демони с вълчи тела, нападаха жертвите си и ги хапеха, правейки ги същите изчадия като тях. Май че бяха някаква разновидност на вампирите. Значи можеше да бъдат убити с...

Писарят тръсна глава. Нямаше върколаци! Нямаше вампири! Всичко си имаше обяснение и ако срещу него наистина имаш враг, то той бе човек или животно.

- Кой си ти?! - извика писарят, но изтънелият му глас се загуби в мъглата. - Какво искаш от нас?

Отговор не последва. Крилете на съществото на дървото внезапно увиснаха, превръщайки се в тъмна зловеща маса, висяща от клона.

„Сега ще ме нападне! - помисли си писарят. - С мен е свършено!“

Без да се замисля, Климент се хвърли напред, крещейки с пълно гърло срещу висящия на дървото враг. Крясъкът му развали магията, крайниците му се изпълниха с кръв, тялото - с желание за живот. Само с два скока той стигна до провесеното от клона същество и го съсече с два удара.

В краката му падна дълга черна пелерина.

Платът явно се бе закачил за клоните, а вятърът, течението между дърветата, мъглата и собствените им страхове го бяха накарали да изглежда като чудовище.

Писарят вдигна съдраните парчета плат и започна да се смее с пълно гърло.

- Добре ли сте, господарю? - долетя някъде отдалеч уплашеният глас на Корсис. - Имате ли нужда от помощ?

Климент продължи да се смее, усещайки как цялото напрежение и страх го напускат. Накрая се облегна на едно дърво, подпря се на меча си и извика помощника си.

- Не е имало нищо! - каза той на Корсис, който дойде с побеляло лице. - Просто парче плат между клоните и собствените ни страхове. Няма от какво да се боиш.

- Само това?! - младежът не можеше да повярва на очите си и подритна с крак съдраното наметало. - Нищо друго?

- Само това! - потвърди Климент. - Съжалявам, че ще те разочаровам, но няма върколак. Нито вампир.

- Радвам се, че е така - отговори Корсис, но за всеки случай внимателно огледа гората наоколо. - Беше много смело от ваша страна да се хвърлите срещу него!

- А от твоя - много глупаво да ни плашиш с измислиците си. Можеше и да дойдеш да ми помогнеш!

Младежът поклати глава.

- Готов съм да се бия с всеки враг, господарю, стига да е живо същество. Но не мога да ви следвам в битка с демони. Не знам какво да правя.

- Същото, каквото правиш и срещу хората. - Климент прибра оръжията си и потупа младежа по рамото. Да се хвърляш в боя без страх!

Корсис не изглеждаше убеден.

Двамата яхнаха отново конете и побързаха да излязат от гората. Животните се бяха успокоили, но сами напираха да напуснат зловещото място.

Мъглата постепенно се стопи и когато излязоха на полето, от нея не бе останала и следа. Слънцето силно припичаше и Климент нави ризата около главата си, за да пази сянка на изгорялото му лице.

Това му спаси живота.

Без предупреждение от близките храсти към тях полетяха няколко стрели. Нападателите, скрити в шубраците, явно ги бяха следили отдавна, изчаквайки най-удобния момент за атака.

Ризата, с която Климент бе увил главата си, отклони предназначената за него стрела, която разкъса дебелия навит плат и само одраска кожата му. Объркан, писарят спря, за да се огледа.

Корсис не си губеше времето. Доказвайки, че не се страхува от нищо друго освен от демони, той вдигна меча си и прикрит зад врата на коня си, препусна към храстите, откъдето бяха дошли изстрелите.

Отговори му нов залп, но стрелците, явно смутени от неочакваното нападение, не се бяха прицелили добре и стрелите профучаха встрани от препускащия конник.

Корсис мина в галоп през шубрака, където група мъже се разбягаха с викове. Без да се бави, използвайки объркването на врага, младежът обърна коня си, сграбчи юздите на кобилата на Климент в движение и двамата в галоп препуснаха към Плиска.

Никой не ги последва.

Едва когато минаха през Южната порта на града, Корсис спря и се обърна към писаря.

- Добре ли сте, господарю? - попита той и след като Климент кимна утвърдително, бавно се свлече от коня.

От лявото му бедро сгърчеше къса, червена стрела.

19

Лекарят, който прегледа и превърза раната на Корсис, даде на Климент рядък крем, с който да маже изгорялото си от слънцето лице.

За щастие стрелата не бе засегнала някоя от големите артерии. Ако мястото не се инфектираше, нямаше да има опасност за пострадалия.

Лекарят проми раната, заши я, намаза я с лекарство и я превърза. Настоя младежът, който бе изгубил доста кръв по време на препускането към Плиска, да си почива няколко дни и да яде силна храна. След това си отиде и остави Климент сам в смълчаната къща.

Цяла нощ писарят стоя до леглото на Корсис. Малко след полунощ ранения го втресе. Лицето му се зачерви от високата температура, ръцете и краката затрепериха.

Климент често сменяше мокрите кърпи, с които покриваше лицето на Корсис, говореше му успокоително и след няколко часа младежът потъна в дълбок, здрав сън.

Със зачервени очи и изгоряло, намазано с крем лице, писарят придърпа една кожена завивка, легна на пода до леглото на помощника си и скоро се унесе.

След като бе повикал лекар за Корсис, Климент бе поискал от чигата на Южната порта да прати войници, които да преследвач нападателите.

След по-малко от час патрулът се върна. За изненада на Климент войниците бяха метнали на груба дървена количка три трупа.

- Намерихме ги зад храстите, където са се криели - обясни водачът на войниците - едър мъж, с дълъг червен белег на бузата. - Някой е прерязал гърлата и на тримата.

- Това ли са стрелците? - попита Климент.

Военният кимна с глава.

- Няма съмнение. Двама от тях още стискаха лъковете си. Третият го бе изпуснал на земята. Който и да ги е нападнал, го е направил неочаквано. - Виждате в какъв ужас са застинали лицата им. Явно не са очаквали от ловци да се превърнат в жертви.

- Кои са?

- Наемници! Убийци! - войникът извърна глава и плю в прахта. - Хора без семейства и история. Някой ги е наел да ви причакат и убият.

- Защо? - попита писарят, но никой не му отговори. - Имат ли татуирани кръстове по телата?

Войникът разтвори дрехите на мъртъвците.

- Няма нищо, убедете се сам!

Убийците не бяха от „Архангелите“. Кои тогава бяха тези хора? И кой ги бе изпратил по следите на писаря?

Корсис още спеше, когато Климент се измъкна от импровизираното си легло, изми се, смени дрехите си, изяде парче хляб, което прокара с почващ да се вкисва кумис, и излезе. Искаше да свърши колкото се може повече работа, а трябваше и да докладва на Дукум докъде е стигнал с разследването.

„Кавханът едва ли ще остане доволен“ - мрачно си помисли писарят и пое към площада, където според Корсис бе фонтанът с бронзовата мечка.

„Само дано не е във водата - помоли се писарят и опипа изгорялото си лице. - Хич не ми се ще да се мокря. А и ще предизвикам ненужни въпроси“.

Спря се за малко на Площада на предците. Искаше да разгледа издигнатите на него колони. Вече знаеше, че са поставени тук от Крум след победите му и всяка една сочи града, който ханът е покорил.

„Къде ли щяха да издигнат колоната след падането на Константинопол?“ - запита се Климент.

В единия край на площада, разположен симетрично между намиращите се отляво и отдясно колони, се издигаше паметникът на Крум - ханът пробождаше с копието си падналия на земята Никифор.

„Без съмнение е щеше да е там. Мястото е подходящо“ - реши писарят, провря се в бързащата тълпа, ожули си пищяла в постамента на статуята на Тервел и продължи по пътя си.

По улиците бе пълно с войници. Отначало Климент реши, че това са обичайните патрули, които сменят нощната стража, но след това установи, че патрулите са много повече от обикновено и са облечени странно.

Войниците не носеха обичайните кожени панталони, ботуши и железни шлемове като стражниците на Плиска. Бяха облечени в къси кожени елеци, кръгли шапки и дълбоки торбести гащи, някои в доста екстравагантни цветове. Приличаха повече на банда наемници, отколкото на редовна войска.

„Авари! Това са авари!“ - внезапно проумя Климент.

Ханът бе изпълнил заканата си.

Лесно намери площадчето, за което му бе говорил Корсис. Бе близо до Вътрешния град, но встрани от главните улици. В единия му край имаше малък, неработещ фонтан, зад който в стената на една от съседните къщи, в каменна ниша, бе поставена бронзова мечка.

Писарят внимателно огледа скулптурата. Отдалеч се познаваше, че не е дело на български майстори. На широкия постамент под предните й крака на гръцки пишеше: „И като видяха Крум, разбраха, че е дошъл краят им!“.

От двете страни бе издълбан знакът IYI, за да е ясно за кого става дума.

„Доста войнствен надпис! Явно това е мечката, която търся“ -помисли си Климент и се огледа.

Улицата бе пуста. Спокойно можеше да се качи в нишата и да провери за какво става дума.

Катеренето се оказа по-трудно, отколкото Климент очакваше. Наложи му се да пробва няколко пъти, докато успее да се издърпа над каменния парапет. Отпусна се под статуята, за да си поеме дъх, и се загледа в бронзовия, полиран от времето, корем на животното. Точно над главата му имаше друг надпис, отново на гръцки: „В прослава на великия император, чиято ръка достига навсякъде“.

Кой бе императорът и докъде бе достигнала ръката му, не се съобщаваше.

Климент внимателно се завъртя, приклекна и пазейки равновесие на ръба на нишата, огледа статуята. Не откри нищо, което да го насочи към чашата, Теофан или каквото и да било. Скулптурата бе прекрасна. Всеки косъм бе старателно изрязан в заобления бронз, очите гледаха като живи, но нямаше оставено никакво указание.

За всеки случай писарят чукна по мечката от всички страни. Отговори му глух звук, показващ, че статуята е куха, но нищо повече.

Обезкуражен, Климент вдигна очи и прочете още веднъж надписа: „И като видяха Крум, разбраха, че е дошъл краят им“.

Имаше ли тайно послание в това? Писарят не можа да измисли нищо.

Докато се измъкваше изпод краката на медното животно, до ушите му достигна нечий смях. Точно пред фонтана, тропайки с тежките си кожени ботуши и правейки му неприлични жестове, се бяха събрали авари. Предводителят им, висок, грозен исполин с белег на лицето и липсващо ухо, се зъбеше с кривата усмивка към писаря.

- Ако ти се иска да видиш какво точно има под корема на мечката, и ние можем да ти покажем - грубо се изкиска той и с зачеса демонстративно по чатала.

Приятелите му избухнаха в смях.

- Защо пребледня, младежо? Няма да ти направим нищо лошо - продължи водачът и намигна на Климент.

Писарят скочи на земята, оправи дрехите си и се опря гръб на стената. Дали това не бяха убийци, изпратени да довършат онова, което не бяха успели тези в полето?

- Това е мечка, не мечок! Ако имаш да ми покажеш нещо женско, нямам нищо против да надникна - отговори той на аварина, опитвайки се да прикрие треперенето в гласа си. - Ако ли не, сбъркал си адреса. В баните до Източната врата ще намериш мечоци точно като за себе си.

Аварите, не очаквали такъв отговор, внезапно млъкнаха и се спогледаха учудено. Климент хвана меча и леко го разхлаби в ножницата.

Вместо да го нападнат, войниците се заляха с гръмогласен смях.

- Получи си го, Азан! - удари предводителя по гърба един от останалите войници. - Този път си намери майстора!

- Добре ти отговори момчето, а? Май вече не си толкова страшен? - започнаха да го подкачат и останалите.

Усмихнат накриво, Азан се приближи до Климент и му подаде ръка.

- Няма нужда да вадиш меча, ние само се шегуваме! Пък и не си мой тип - смигна високият наемник. - Макар да ми харесва, че не напълни гащите. Ако имаш нужда от помощ, можеш да ни намериш до Северната врата. Във „Воденицата“. Питай за Азан. Всички ме знаят.

- Аз съм Климент, главният писар - Климент кимна смутено и пое подадената му ръка. Сърцето му биеше силно, дланта му все още стискаше меча.

- Намери с кого да се закачаш - провикна се един от войниците. - С писаря на хана!

- Я млък! - сопна се Азан. - Съвсем сте се разхайтили! Оправете строя и продължавайте да патрулирате! Нали затова ни плащат!

С весели подмятания и ругатни аварският патрул се отдалечи.

Писарят преглътна, разтърси глава и наплиска лицето си с малко от застоялата вода на фонтана. Погледна извисяващата се над него мечка и се зачуди каква ли е тайната й.

Опита се да си спомни всичко, което знаеше за мечките. Някои ги почитаха като животни - смяташе се, че носят здраве, мощ и пазят от зли сили. Дали Теофан не искаше да защити чашата точно от нещо такова?

„Ако трябва, ще поискам от Дукум да разбия статуята на парчета, но ще открия защо е била толкова важна за Крум и Теофан!“ - зарече се писарят и с бързи крачки тръгна към двореца.

Завари Дукум, седнал на сянка на една от терасите под дълго зелено покривало. Въпреки че бе рано, великият боил пиеше бира, която загребваше с черпак от малка дървена бъчонка. Кавханът лениво оглеждаше града под себе си, доволен от лекия бриз, който бе излязъл.

Писарят бе настанен на друг стол, връчиха му черпак и скоро и той гребеше от буренцето и си мислеше колко бързо се обръща животът.

„Допреди половин час не бях сигурен дали аварите няма да ми видят сметката, а сега седя тук с кавхана, пия бира и се радвам на бриза“.

- Най-после всичко свърши! - доволно обяви Дукум и плесна с ръце. Няколко слуги веднага дотичаха и донесоха малко подвижно легло. Дукум се изтегна блажено и продължи: -Великите боили се съгласиха с покръстването. Тази сутрин имаше съвет и всички сведоха глави пред княза. Трябваше да ги видиш само! Трябваше да ги видиш, като им казах, че знам за жалкия им бунт и желанието им да мобилизират войските си. Разтрепериха се като листа. Ха! - изсмя се кавханът и загреба нов черпак. - Както и като разбраха, че в Плиска са пристигнали аварските наемници. До един се хвърлиха в краката на Борис да го уверяват колко са му верни. Дори наглият Иратаис, който толкова се гордее с произхода си, се гърчеше като червей! - по лицето на Дукум се разля доволна усмивка.

- И какво стана? Ханът... Князът прости ли им?

- Прости им, разбира се! Е, ще трябва да се разделят с някои от владенията си, да пратят част от войниците във войската на Борис, но засега това е всичко.

- Значи няма да има война?! - попита писарят невярващо и вълна на облекчение се разля по тялото му.

- Нали това ти казвам! Няма да има! Всичко приключи! Иратаис е избран за председател на съвета, това поне временно ще уталожи амбициите му. Другите са щастливи, че спасиха главите си. Макар че, ако питаш мен, Борис постъпи прекалено миролюбиво. Можеше да затвори поне един-двама за назидание на останалите.

- Ами убиецът?!

- Убиецът е твоя грижа! - Дукум размаха черпака и по пода плисна бира. - Трябваше вече да си го заловил!

- Не е толкова просто - уклончиво каза писарят и разказа на кавхана какво бе научил през последните дни. - Имам нужда от малко помощ - завърши доклада си той. - Не всичко е записано в архивите.

Дукум кимна.

- Не мога да разбера - продължи писарят - какво толкова специално има в трите статуи от императорската резиденция от Свети Манант и как те сочат пътя към чашата.

Дукум се замисли.

- Помня за статуите! Бях малко момче, когато Крум ги докара. Беше година преди да го убият. Те са свещени и много древни. Затова византийските императори са ги почитали, макар да не са християнски. Те са в Константинопол още от създаването му. Говореше се, че са били донесени от самия римски император Константин, на когото е кръстен градът, малко преди да се покръсти.

- И къде са те сега? Мечката намерих. Но лъвът и драконът?

Дукум се надигна на лакът и замислено погледна писаря. Макар да бе пил много, погледът му бе съвсем бистър.

- Ела! - каза кавханът и леко скочи от леглото.

Двамата забързаха по прохладните коридори, а слугите бързо се отместваха при шума от стъпките им, заставаха до стените и се покланяха ниско.

„Доскоро и аз правех така“ - мина през главата на писаря, докато подтичваше, за да не изостане.

За негова изненада Дукум го заведе в тронната зала. Затвори вратите зад себе си, за да не ги смущава никой, отвори резбованиге капаци на прозорците и помещението се обля в светлина.

- Е? - попита кавханът и се усмихна лукаво. - Как може понякога да си толкова глупав, Клименте?

Точно зад трона, върху дървена платформа, поставен на мраморна плоча, стоеше красив бронзов лъв, който Климент бе виждал сигурно стотици пъти.

Почервенял от смущение, писарят бавно пристъпи към статуята.

- Много пъти съм разглеждал лъва - стресна го гласът на Дукум. Чудил съм се защо ли Крум го е поставил точно тук. Можеш да бъдеш сигурен, че той го е курдисал зад трона. Като символ на държавата ли, като символ на властта ли? Лъвът все пак е царско животно...

- Пратеникът на боговете - тихо добави Климент. - Дали сочи къде да търсим чашата?

- Не ми се вярва - Дукум повдигна скептично рамене и се облегна на стената. - Ако искаш, ще ти помогна в търсенето, но отсега те предупреждавам - няма да намериш нищо интересно.

Климент пристъпи към статуята и внимателно я огледа. Бе виждал лъва много пъти, но никога не се бе замислял защо е там и означава ли нещо. Легнал, но с високо вдигната глава и втренчен поглед, той зорко бдеше над залата и трона.

„Изглежда така, все едно се готви за скок“ - помисли си писарят, макар че животното нямаше как да скочи от позата, която беше заело.

Статуята бе със същата големина като мечката, но без надписи. Нямаше никакви знаци или каквото и да било, което да го насочи по някакъв начин към изчезналата чаша.

Писарят потропа по медния гръб на лъва, след това по главата, сложи глава на гърба му, но не чу нищо, което да му помогне.

- Само си губиш времето! - гласът на Дукум бе станал рязък. - Прекалено сложно обясняваш нещата. Не че теорията ти с отрязаните глави не звучи логично, но опитай нещо по-просто. Разпитай близките на жертвите, намери някаква връзка помежду им, мотив... По-добре от мен знаеш за какво говоря.

Климент кимна.

- Какво стана с дракона?

- Драконът та драконът! Откъде да знам какво е станало с дракона? Въобще бях забравил, че съществува! - ядно отговори великият боил. - Нищо няма да излезе от цялата тази работа, помни ми думата!

Климент кимна отново, поклони се и излезе.

Дали Дукум не беше прав? Дали наистина не се занимаваше с глупости?

В коридора се сблъска с Григорас. Византиецът бе облечен в зелена, поръбена със злато тога, в ръката си стискаше навит пергамент.

- Внимавай къде ходиш, писарю! - злобно изсъска византиецът и изгледа Климент с неприкрита омраза. - Доколкото разбирам, все още не си разкрил убиеца на господаря ми! Чудя се дали въобще ти стига акълът за подобна работа?

- А аз се чудя дали ти не си замесен в това убийство! - не му остана длъжен Климент. - Като те гледам как си се издокарал, май не скърбиш много-много за Атанасий!

Григорас пребледня, приближи писаря и сграбчи предницата на дрехата му.

- Много добре знам с какво се занимаваш, Клименте! Много добре знам какво търсиш! Но запомни ми думата: няма да го намериш!

- И защо? - писарят отблъсна византиеца и направи няколко крачки към него. - Ти ли ще ме спреш?

- Може и аз да съм! А може да е и някой друг! - внезапно успокоен, Григорас оправи гънките на робата си, които се бяха разкривили по време на сблъсъка. - Нямам повече време да се занимавам с нищожество като теб! Кавханът Дукум ме чака! -обяви гъркът, вдигна надменно глава и продължи по коридора. - Преди да отвори вратата, се обърна и изсъска: - И стой далеч от дъщеря ми! Тя не е за такива като теб!

Стискайки ядно юмруци, Климент остана загледан във вратата, през която бе минал Григорас.

Искаше му се византиецът да се окаже убиецът на Атанасий. Той имаше мотив, но твърденията на Ирина, че в нощта на убийството е бил болен, засега го оневиняваха.

При мисълта за девойката Климент се усмихна. Може би трябваше да отиде да я разпита още веднъж или просто да я види...

„Когато това свърши! Когато свърши, двамата с нея ще отпразнуваме успеха ми!“ - обеща си писарят и тръгна към библиотеката.

Намери Наум и го помоли да види дали няма да открие нещо повече в архивите за трите статуи и колоните, поставени от Крум на площада. Приятелят му обеща да помогне, когато има време.

Колобара Баян го нямаше, но Климент остави на един от помощниците му парче пергамент с препис от знаците на пръстена на Теофан. Обеща да намине вечерта.

След това цял ден разпитва близки и подчинени на убитите.

Не откри нищо ново.

20

Наметнат с разкошно пурпурно наметало, Иратаис огледа коленичилите пред него боили. Усмихна се мислено на победа си. Най-добрите от тях, представителите на най-великите родове, току-що му се бяха заклели във вярност като на хан.

Приказно богатият Вардас, злобният и интелигентен Шун, страховитите Изот и Вихтун, дори страхливците Алем и Курт бяха коленичили заедно с останалите пред него като пред истински господар.

Иратаис се усмихна. Вече беше хан. От днес нататък щеше да се слуша неговата дума, а не тази на онзи предател Борис.

Бе се оказало съвсем лесно да ги убеди в успеха на предстоящия бунт. На Вардас обеща още злато, на Изот и Вихтун -да поведат поход срещу Византия. Сигурност за Курт и Алем. Дори Шун се бе съгласил с плана му, след като бе разбрал, че ще получат подкрепа отвътре.

Иратаис потръпна при мисълта за Неуязвимия и замахна широко с ръка.

- Станете! Станете, приятели мои! Няма нужда да коленичите! Всички тук сме равни пред общото ни дело. Да свалим Борис и да защитим боговете на предците си. И да отмъстим за смъртта на Идик. Той се опита да направи това, което вече е наш свещен дълг - да убием Борис!

Колко лесно бе да заблудят хана. Точно както бе предрекъл Неуязвимия. Малко разкаяние, малко обещания и мекушавото сърце на Борис бе простило и забравило всичко. И такъв човек искаше да управлява държавата на Крум Страшния! Саможертвата на Идик не бе отишла напразно. И ханът, и Дукум бяха убедени в невинността им.

Иратаис стисна юмруци.

- Докладвайте! - нареди той и седна на богато украсения стол зад себе си.

- Всичко е готово! - незабавно отговори Изот и разкърши мощните си рамене. Нямаше никакво съмнение, че няма търпение да  влезе в битка. - Войските ни, за които Борис знаеше, са привидно изтеглени в провинцията. По заобиколни пътища те ще се върнат и ще се съединят с основните ни сили най-късно утре следобед.

Иратаис кимна. Дори старото куче Дукум не бе надушило какво всъщност се готви. Явно възрастта си казваше думата.

„Дали да не го пощадя, като седна на трона? - замисли се Иратаис. - Може да се окаже ценна придобивка“.

Войските, за които Дукум бе научил, нямаха нищо общо с основните им сили. Те бяха примамка, която да накара враговете им да вярват, че разкаянието им е искрено. И те бяха повярвали.

Борис се бе оказал глупак!

- Веднага щом се стъмни, ще нахлуем в крепостта. - Вихтун избута Изот и също застана пред Иратаис.

„Тези двамата не могат да си поделят славата кой е по-голям пълководец. Ще мога добре да ги използвам един срещу друг в бъдеще“ - помисли си великият боил.

- Благодарение на вас знаем тайните пароли. Аз ще командвам отряда на Южната врата. Изот ще мине през Северната, Шун -през Източната, вие и Вардас ще ударите от запад.

- Не би трябвало да срещнем никаква сериозна съпротива. Първо ще доближим с малки отряди вратите, ще кажем паролите и като ни пуснат, бързо ще ги превземем. В първия щурм ще участват най-способните ни мъже. След това ще нахлуем с основните сили - включи се и Изот. - Няма да могат да ни спрат.

- Дори аварите?

- Аварите не могат да ни се противопоставят! Знаят за сключения мир и вече съвсем са му отпуснали края. Повечето сигурно ще са пияни. Или ще спят по кръчмите.

- Още повече че сме по-добре въоръжени от тях - добави Вихтун. - Новите брони и мечове ще ни свършат добра работа!

- Ти какво мислиш, Вардас?

- Надявам се всички да извлечем полза от това начинание - отговори намръщено слабият, сух като клечка боил. - Както и след това да не забравяме обещанията, които сме си дали един на друг.

„Само за пари мисли! - ядно си каза Иратаис. - Но богатствата му ще ми дойдат добре, след като седна на трона“.

- Ще се справим ли, Шун? - на глас попита Иратаис.

- Всичко зависи от нас, нали? - повдигна рамене боилът и изпитателно огледа останалите. - Както и от това дали ще успеем да проникнем във Вътрешния град.

- Ще успеем! - едновременно извикаха Вихтун и Изот.

Шун поклати глава.

- Много е важно нашите поддръжници в крепостта да подпалят пожарите, за които сме се уговорили, и да предизвикат хаос. След което да отворят вратите. Ако не успеем в това, Борис може да стои вътре доста дълго.

Иратаис ядно преглътна. Шун бе улучил много точно най-уязвимата част на плана. Ако не успееха бързо да превземат Вътрешния град и да се разправят с хана, преди да се е окопитил, положението им щеше много да се усложни. Ако успееше да извика войските от южните граници, докато се отбранява в крепостта, заговорът щеше да е обречен на провал.

- Раздадохме достатъчно оръжие на хората си в крепостта. Дали да не включим все пак и византийците в плана?

Слабият Вардас завъртя очи към тавана. Идиот ли беше Иратаис? Вече няколко пъти бяха обсъждали това.

- Византийците ще подкрепят Борис. Те искат той да се покръсти, а ние не. Ако станем християни, България ще тупне като зряла круша в скута им. Мисля, че вече говорихме за това - с глас, в който се прокрадна досада, каза богаташът.

- Така е! - съгласи се веднага Иратаис. - Което значи, че трябва да разчитаме на собствените си сили. И на тези, които още обичат Тангра. Надявам се, че войниците на Борис ще предпочетат бога на предците си, отколкото страхливия си хан, който вече се нарича княз.

Останалите ентусиазирано закимаха.

Докато заговорниците бавно напускаха къщата на Иратаис, в главата на боила започна да се оформя нов план. Дали Неуязвимия не можеше да им помогне да влязат по-лесно в крепостта? Явно за него нямаше никакви пречки, щом бе успял да достави паролите от покоите на хана.

Иратаис мрачно се усмихна, докато сваляше пурпурната мантия.

* * *

Обезкуражен, Климент бавно се влачеше по улиците на Плиска. Цял ден бе разпитвал хора свързани с престъпленията, но не бе научил нищо съществено.

Писарят въздъхна и бавно продължи към Вътрешния град. Новината за примирието явно се беше разнесла бързо.

Понесли кръстове и хоругви, на много места из града можеха да се видят шествия от радостни християни. Проповедници без страх държаха речи по ъглите, възхвалявайки Борис като нов светец, озарил с лика си Изтока.

Окъсани свещеници с блеснали очи радостно прокламираха идването на Златен век, тук-там бяха отворени няколко християнски кухни, в които забрадени жени и дебели готвачи с мазни престилки раздаваха храна на бедните.

Въпреки това във въздуха се усещаше напрежение.

По ъглите се събираха групички от мрачни и намръщени мъже, повечето от които не криеха затъкнатите в поясите си ножове и ками, въпреки заповедта на Борис да не се носи оръжие в града. Патрулиращите стражи се правеха, че не ги забелязват, а някои дори им подхвърляха окуражителни реплики.

Християнските шествия заобикаляха отдалеч смълчаните групи, които зорко наблюдаваха всички техни действия.

„Няма да е толкова лесно, колкото си мисли Дукум - въздъхна писарят. - Може князът и боилите да са постигнали мир, но това не се отнася за останалите жители на Плиска“.

Въпреки това всичко беше спокойно и гласовете на нощните търговци на удоволствия скоро изпълниха въздуха.

На Площада на предците бе пълно с народ. Няколко въжеиграчи и гълтачи на огън забавляваха тълпата, разпръсната между статуите на старите ханове. Хвърчащите искри и акробатичните скокове предизвикваха възгласи у тълпата, която се радваше на забавлението.

Гола до кръста млада татарка се канеше да мине по опънато високо над площада въже. Момичето разполагаше само с дълъг прът за равновесие, по босите й глезени и китки проблясваха гривни и дрънкулки.

Понесъл голям хартиен фенер, окачен на дълъг прът, по-стар татарин, който вероятно бе бащата на акробатката, осветяваше въжето отдолу, създавайки илюзията, че полуголото момиче ходи във въздуха.

Задумкаха барабани, тълпата затаи дъх. Представлението започна.

Запленен от зрелището, Климент спря да погледа.

Татарката скочи ловко на въжето, тръгна умело по него и скоро се оказа над смълчания площад. Акробатката стигна до средата, когато внезапно загуби равновесие и се олюля в мрака.

Общ възглас на уплаха се откъсна от тълпата. В следващия момент момичето се заклати още повече и изпусна пръта, с който пазеше равновесие.

- Ще падне! - извика някой.

Няколко души изпищяха, останалите от трупата се втурнаха напред, молейки публиката да запази мълчание.

Над тях акробатката възвърна равновесието си и бързо премина остатъка от опънатото въже. Над площада се разнесоха въздишки на облекчение и буря от ръкопляскания, докато татарката слизаше от небесната си люлка, а колегите й, не забравяйки да споменат как замалко не се бе пребила, бързо обикаляха с шапки множеството.

Докато пускаше няколко медни монети за зрелището, Климент се усмихна. Явно номерът със залитането и изпускането на пръта за равновесие бе просто трик, с който акробатите изкарваха повече пари.

Тълпата бе изтласкала писаря почти до края на площада. Чакайки хората да се разотидат, Климент замислено заоглежда статуята, пред която се бе изправил, и замръзна.

Стиснал дълго копие в ръка и вдигнал високо щит, над него страховито се издигаше статуята на Крум. Ханът изглеждаше така, сякаш току-що е повалил врага си и се кани да го довърши. Нещо, което не бе успял да направи приживе.

Климент бързо се огледа наоколо. Внезапно осъзна какво му бе убягвало досега. За разлика от останалите, единствено Крум държеше копие. И Аспарух, и Тервел, и другите ханове носеха мечове.

Дали това не бе копието, което Страшния бе искал да забие във вратите на Константинопол?

Климент огледа отново скулптурата, докато тълпата се разотиваше. Паметникът определено се различаваше от останалите. Бе по-голям, с по-грубо изсечени черти. Бе поставен по-високо от другите и стоеше някак встрани.

Дали това не бе направено нарочно?

Неочаквано окрилен, Климент забърза към Вътрешния град. Надяваше се да намери някой в библиотеката, някой, който да му помогне да открие кой е правил статуята на Крум и защо е различна от останалите.

Провиращ се в тълпата, писарят нямаше как да забележи мъжа, който, нахлупил ниско над челото си свещеническа качулка, бързо го следваше по петите.

Наум не знаеше нищо за статуята.

Приятелят му си почиваше, пийвайки вино в стаята си зад библиотеката. Цял ден той и подчинените му бяха преписвали мирните договори, които Борис бе сключил с Византия.

След настойчивите молби на писаря Наум скептично обеща да провери дали в архивите има нещо, свързано с паметника на Крум. Старият библиотекар категорично отказа да се занимава със знаците от пръстена на Теофан, които писарят му показа.

- Знаеш ли колко писма праща напоследък князът?! Писа дори на папата! Ела най-рано след час - категорично заяви библиотекарят.

Писарят завари колобара Баян на една от пейките зад храма, загледан в звездите.

- Колко много непознати светове има около нас, Клименте - вместо поздрав посочи нощното небе шаманът. - Колко много загадки и колко много възможности. Но ти едва ли си дошъл за това. С какво мога да ти бъда полезен?

Писарят мълчаливо му подаде пергамента.

Трябва да разчета тези символи.

Баян внимателно ги разгледа.

- Вече си разпознал някои от тях, нали?

- Така е - потвърди Климент. - Вероятно небе или слънце, нещо такова, ако не бъркам, е един от знаците, с които се отбелязва Юпитер.

- Точно така, Аништар, Юпитер - съгласи се Баян. - Дотук няма нищо сложно. Другите знаци също не са трудни за разчитане, ако знаеш азбуката, на която са писани. Това са магически български руни, които мнозина днес са забравили.

Климент кимна.

- На рунически език това - колобарът продължи да чертае в пясъка - се чете Шъ Къ. Би могло да означава много неща в зависимост от контекста, в който се употребява. Но най-често сочи, че някой е победил, че е сграбчил победата в ръцете си, че е хванал нещо неуловимо, нещо, което дълго е търсил.

- А последният знак? - нетърпеливо попита писарят.

- Последният е малко по-сложен. Той всъщност се състои от две руни - продължи да чертае в пясъка Баян. - Може да се раздели на Шъ Чъ (знака за сека, удрям, убивам) и Чъ Ръ. - Шаманът сръчно добави последната руна. - С него се сочи кой е върховният предводител.

- Нещо като хан? Или император?

Баян кимна.

- Нищо не разбирам! Има ли смисъл в тази плетеница?

- Има още нещо - продължи колобарът. - Предполагам, знаеш, че кръстът символизира Слънцето. Него също не трябва да пропускаш, то обединява цялата композиция. Но кръстът показва и че всички неща на рисунката са свързани помежду си и подсилва значението им.

- Кръстът ли? - неразбиращо попита Климент.

Разбира се, че кръстът! Не са били християните тези, които първи са решили да го използват - по устните на Баян се плъзна лека усмивка. - Това, че символите са свързани с черти, показва реда, по който би трябвало да се четат. И усилва връзката между тях. Двете пресечени черти, тоест кръстът, сочат, че и четирите знака имат отношение един към друг, а силата им се увеличава четворно.

- И какво излиза тогава? - писарят се загледа в очертаните на земята знаци - Слънце, небе, Юпитер, сграбчвам победата, сека, предводител. Какво значи това? И как са свързани символите?

- Нямам никаква представа - отговори шаманът. - Това е отговор, който сам трябва да намериш.

- И защо сеченето и предводителят са заедно, образувайки нов знак? - потънал в мислите си, писарят не чуваше какво му говори Баян. - Ама, разбира се! Това е знакът на чашата! Отсечи предводителя. Или отсечи главата на предводителя. Или може би на императора?

- Би могло и така да се каже.

- Какво ни казва тогава този надпис? Нещо от сорта на: Виж Слънцето, след това Юпитер и сграбчи отсечената глава на императора. Това е! Символите сочат къде е чашата! Знаех си! Знаех си, че съм прав! - писарят прегърна стария шаман, след което се отдръпна смутено. - Извинявай, Баяне, не исках да те обидя!

- Как можеш да ме обидиш, като ми демонстрираш любовта си? - попита шаманът и стана. - Но в това, което казваш, има логика. Въпросът е какво трябва да освети Слънцето и за какъв Юпитер става въпрос. След като разбереш това, може би наистина ще успееш да сграбчиш чашата от отрязаната глава на императора.

- Ти си знаел, нали? - разочаровано попита Климент. -Знаел си от самото начало.

- Досещах се - призна Баян. - Но ти стигна до заключението и без моя помощ!

- А Слънцето и Юпитер? Те какво общо имат?

- Нямам представа - вдигна рамене колобарът и бялата му коса заблестя като сребърна на лунната светлина. Нямам представа, но както вече казах, сам ще трябва да отговориш на тези въпроси. Моето време изтече.

Шаманът бавно тръгна към храма на Тангра и се скри зад вратите му.

Писарят отвори уста да извика след него, но се отказа. Ако знаеше още нещо, Баян със сигурност щеше да му го каже.

- Виж Слънцето и Юпитер и сграбчи чашата на Крум. Виж Слънцето и Юпитер... - Климент не престана да си повтаря като заклинание фразата, докато бързаше обратно към библиотеката.

Завари Наум сърдит и намусен. Главният библиотекар си бе ударил лошо пръстите в една дървена кутия, ровейки в архивите.

- Нищо не намерих - кисело обяви той. - Или почти нищо. Имало е скици и проект на скулптурата, но са изчезнали. Поставена е по времето на Омуртаг. Единственото, което успях да установя, е, че чертежите са били направени от някой си Теофан.

Климент зяпна.

- Познаваш ли го? - попита Наум и надигна чашата с вино.

21

Григорас излезе от сянката на къщата, в която се криеше, и пресрещна мъжа, идващ по улицата. Двамата се разпознаха в тъмното и без да разменят и дума, поеха към източната част на града.

Дълго обикаляха, стараейки се да избягват патрулите, докато се увериха, че никой не ги следи. Най-накрая Григорас спря.

- Защо беше нужно това разкарване? - сърдито попита мъжът. Татуираният между веждите му кръст изглеждаше като черна дупка в мрака. - Не можеше ли да се срещнем в дома ти, както винаги досега?

- Къщата е под наблюдение. Кавханът е наредил да ме следят - ядно отговори Григорас. - Трябва да бъдем изключително внимателни, Михаиле!

Мъжът кимна.

- Така е, не можем да рискуваме. Остава по-малко от едно денонощие! Дано всичко се развие по план. Ако не - ти ще отговаряш! Михаил недвусмислено потупа меча си.

- Не се тревожи! Всичко е под контрол! Боилите ще въстанат утре! Борис вярва, че е постигнал примирие с тях, но се лъже дълбоко. - Григорас почувства как се изпотява под тънката наметка. След това ще започнат междуособици. Иратаис няма да се задържи дълго.

- И тогава ще удари нашият час - мъжът с меча се прекръсти. -Господ ще ни води към победа и слава! Да е вечно името му!

- Амин! - добави Григорас и също се прекръсти, държейки под око татуирания. Не се чувстваше спокойно в присъствието на фанатика. Но както бе отбелязал Атанасий, имаха нужда от „Архангелите“. Макар да не бяха предполагали, че патриархът ще прати водача им, Михаил.

Григорас въздъхна. Старият логотет му липсваше.

- Вие трябва да се справите с писаря! И без повече провали! Още едно неуспешно нападение може да постави на карта всичко! Ако Климент стигне до чашата преди нас, всичко пропада!

Дори в тъмнината Григорас усети как мъжът срещу него настръхва.

- Това не беше наш провал! Казах ти да не ползваме наемници! Трябваше сами да си свършим работата и сега нямаше да водим този разговор!

Григорас въздъхна. Нямаше нужда да спори с „архангела“

- Това вече няма значение - уморено каза той. - Просто не се проваляйте следващия път!

Татуираният приближи лицето си съвсем близо до неговото

- Няма да се провалим! Можеш да бъдеш сигурен! Тревожи се да не се провалиш ти!

След това се обърна и се стопи в мрака.

* * *

Теофан е проектирал статуята!

Теофан е проектирал статуята!

Климент не можеше да сдържи вълнението си, докато бързо прекосяваше нощните улици на Плиска. Градът бе пуст и тъмен, само нощните аварски патрули обикаляха покрай стените на къщите.

Войниците няколко пъти спираха писаря, но бързо го пускаха, след като им покажеше пръстена със знака на Борис.

Зад един от ъглите налетя на Азан и хората му.

- Много до късно скиташ из града, писарю - каза аварът, докато подчинените му осветяваха късния минувач със запалените си факли. - Някой ще рече, че замисляш нещо. Малцина не са в къщите в тази част на нощта. Да не говорим за вечерния час, наложен от княза - аварът наблегна на последната дума и замислено килна назад шлема си. - Приличаш на заговорник, понесъл тайна мисия в мрака.

- Не съм заговорник, Азан, нито върша нещо нередно! Отивам към Площада на предците, където трябва да проверя нещо важно. По личното настояване на кавхана Дукум!

- Е, щом е по нареждане на кавхана... - аварът замислено се почеса по наболата брада. - Внимавай само къде стъпваш, че улиците са пълни с боклуци.

Писарят кимна разсеяно, сбогува се с аварите и бързо продължи по пътя си. Бе сигурен, че статуята на Крум ще му разкрие как да разреши загадката. Теофан бе оставил пръстен със знаци, които сочеха къде е чашата, бе проектирал и статуята на владетеля. Едва ли бе случайно!

Сляп и глух за всичко останало във въодушевлението си, писарят не забеляза тъмната сянка, която бавно се прокрадваше зад гърба му.

Най-накрая стигна площада. Бе съвсем пуст. Нощната стража бе разчистила дори скитниците. Борис бе издал заповед вечерният час да се спазва стриктно и тези, които нямаха дом, бяха пратени в затвора.

Климент бързо се огледа на светлината на луната, за да се ориентира. Фенерът му хвърляше бледа светлина, осветявайки каменните плочи под краката му.

Огризки от плодове, мръсни парчета плат, парчета дърво и всякакви боклуци се търкаляха по земята, където само допреди няколко часа бе кипяло оживление.

„Сутринта чистачите ще имат много работа“ - помисли си разсеяно писарят, докато осветяваше статуите една по една.

В тъмното хановете изглеждаха страховито. Отблясъците разкривяваха лицата им в зловещи гримаси и ги караха да се движат като живи. Стреснати от светлината, няколко плъха се стрелнаха в краката му. В далечината избуха бухал. Облак засенчи луната.

Без да обръща внимание на нищо, вдигнал фенера високо пред себе си, Климент бавно стигна до края на площада. Тук, в средата, между останалите, висока и страховита, се издигаше скулптурата на Крум. Вдигнал тежкото си копие, с присвити очи и яростно стиснати устни, ханът всеки момент щеше да прониже врага си. Врага в Константинопол, който така и не бе успял в крайна сметка да победи.

Както писарят бе забелязал вече, статуята бе единствената, поставена на висок постамент, и се издигаше над останалите. И това ли бе дело на Теофан?

Климент освети надписа под краката на хана.

Отгоре пишеше: „Крум Страшни“.

Под него в твърдия камък бе изсечено: „Името му винаги ще всява страх у враговете ни!“.

„Точно както на обезглавените трупове!“ - помисли си писарят и потръпна.

Климент старателно си преписа посланието, чудейки се дали в него няма закодиран смисъл. Заедно с това на мечката ставаха две. Дали символите на пръстена нямаха отношение към надписите? Дали това не бе някакъв код, който трябваше да бъде разчетен? Но как?

„Какво си имал предвид, Теофане?“ - помисли си писарят и бързо обиколи паметниците на останалите ханове. Никъде не откри нито знака, нито надпис.

„Аспарух Великия“, „Тервел Непобедения“ и други подобни, обозначаваха коя статуя на кого принадлежи.

Климент се върна отново при Крум и осветявайки постамента, започна бавно да го обикаля. Отстрани нямаше нищо, но когато отиде до задната страна, видя нещо издълбано близо до основата. Писарят се наведе и фенерът му освети знаците

и

„Символите на Юпитер и Слънцето! - писарят усети как сърцето му започва да бие учестено. - Едва ли са поставени случайно. Но какво значат?“

Огледа основата от всички страни, но не откри нищо друго. Ако някой искаше да види руните, трябваше специално да отиде отзад. Самият постамент бе близо до стената, ограждаща площада, и случаен минувач трудно би ги забелязал.

„Слънцето! И Юпитер! Какво се опитва да ми каже Теофан?“ - мислеше писарят, докато оставяше фенера в краката на Крум.

Климент подскочи, набра се на ръце и ловко се качи върху паметника. От тренировките с Корсис явно имаше полза.

Придържайки се за насоченото към поваления враг копие, Климент огледа статуята, обикаляйки я отвсякъде. Не откри нищо повече.

Разочарован, Климент окачи фенера в горния край на копието и отново огледа фигурата.

„За какво си направил тази статуя, Теофане!? - ядно си помисли писарят. - Какво си скрил в нея или си бил прекалено умен, за да успея да разгадая напътствията ти!“

Разочарован, писарят реши да слезе на земята и да огледа отдолу цялата композиция. Докато се спускаше обратно, краят на ризата му се закачи за копието на хана. Климент загуби равновесие и се пльосна звучно на земята.

Нечие бледо острие разсече въздуха точно на мястото, където бе стоял секунда по рано, и със звън се стовари върху камъка.

Все още на земята, Климент вдигна очи и видя как мъжът, който го бе нападнал, се обръща към него, готов да нанесе втори удар. Без да мисли, писарят се претърколи по камъните, скочи на крака, извади меча си и го насочи към нападателя.

- Кой си ти? - извика Климент, но думите засядаха в гърлото му. Сърцето му биеше бясно в гърдите, но ръката му държеше твърдо меча.

- Кой си ти!? Какво искаш от мен? - попита отново той. -Остави ме на мира или ще те съсека!

Нападателят му отговори с дрезгав накъсан смях, който изпълни площада.

- Кой съм аз? Кой съм аз ли? -- смееше се непознатият. - Аз съм този, когото виждаш за последен път в живота си! Този, от чиято ръка ще умреш! Трябваше да го направя още преди време, но те подцених, признавам си - мъжът пристъпи крачка напред и театрално се поклони. - Няма нужда да размахваш меча си. Безполезно е! Той няма да ти бъде от полза, защото аз съм Неуязвимия!

- Кой си ти? - смаяно попита Климент и отстъпи крачка назад.

- Неуязвимия! - нападателят извика името и вибрациите му блъснаха писаря като стена. - Аз съм този, който почита истинските богове! Този, който пази традициите им! Този, който черпи от силата им!

- Махай се! Не искам да имам нищо общо с теб! Остави ме на мира! - Климент усети как мощта на човека срещу него го обсебва, как сломява волята му и прави защитата му безсмислена.

- Да си тръгна? Не, не мисля така! Ти имаш нещо, което ми принадлежи! Нещо, което ми трябва.

- Кажи какво искаш! Ще ти го дам!

- Искам главата ти! - отговори Неуязвимия и вдигна високо меча си.

- Хей, какво стана тук!? - група войници тичаха през площада. - Спрете веднага, в името на княза!

- Насам! Помощ! Убиец! Аз съм писарят на хана! Нападнаха ме! - изкрещя Климент и се хвърли бърз като невестулка зад статуята на Крум.

- Добре ли си, писарю? - в следващия момент Азан го хвана за ръката. - Къде е нападателят ти?

Климент посочи към празното място, където допреди секунди бе стоял Неуязвимия, и се отпусна отмалял на земята. От нападателя нямаше и следа.

Азан неразбиращо се почеса по главата.

- Какво става? Там няма никой!

- Имаше! Но избяга! Дойдохте точно навреме. Ако не се бяхте появили, сега щях да съм мъртъв!

Аваринът помогна на писаря да се изправи.

- Добре, че решихме да проверим какво правиш на площада. Решихме, че може да имаш нужда от помощ. Какво точно се случи?

Климент накратко обясни как, докато слизал, бил нападнат в гръб.

Азан замислено погледна статуята на Крум.

- Да ме прощаваш, но не обичаме този ваш владетел - мрачно каза аваринът. - Той окончателно е унищожил великата ни държава! Но както и да е! Никой не може да върне времето назад. Друго ме смущава. Ако си стоял горе, осветен от фенера, нищо не е пречело на нападателя ти да те издебне в тъмното и да те промуши. Не е високо - протегна меча си аваринът. - Нямало е да го усетиш и не би могъл да се защитиш. Дори само да те беше ранил, си щял да паднеш на плочите и да си разбиеш главата.

- Той точно това не иска - немощно се усмихна писарят. - На него главата ми не му върши работа разбита. Иска я цяла!

Под недоумяващия поглед на Азан и войниците му Климент бавно се качи обратно върху статуята, за да вземе фенера си. Окачен в края на копието, той осветяваше оръжието по цялата му дължина. За да го достигне, Климент се надигна на пръсти и неочаквано видя в горния край на копието ясно издълбания малък, разперил крилете си дракон.

Теофан все пак бе оставил още един знак!

Придружаван от аварите, Климент се върна вкъщи без повече инциденти. Възбудата постепенно бе отшумяла и писарят внезапно почувства как започва да му се гади, а краката му отмаляват. Нямаше съмнение, че той е следващата цел на лудия убиец. Че Неуязвимия иска и неговия череп.

Несъзнателно писарят заопипва главата си, опитвайки се да си представи как се ползва за чаша. Стори му се много смешно, че на някого въобще му е хрумнала подобна безумна идея.

- Ама че глупост! Ха-ха-ха! - започна да се смее неудържимо той.

- Какво му е? - попита излезлият да посрещне господаря си Корсис. Младежът леко накуцваше, но иначе изглеждаше съвсем добре.

- Получи нервен шок. В истерия е! Някой се опита да му отреже главата под статуята на проклетия Крум! - обясни Азан. - Дай му малко греяно вино, но преди това го напръскай с вода. Най-добре направо му излей една кофа отгоре!

Аваринът се убеди, че писарят се е прибрал, а вратата на къщата му е добре залостена, преди да подкара отряда си обратно по улиците на Плиска.

Корсис не заля Климент с кофа вода, но сложи на челото му мокра кърпа и я сменя, докато писарят се разтрепери неудържимо, спря да се смее и промърмори нещо за пълна чаша.

Докато пиеше от силното вино с билки, което помощникът му приготви, Климент започна лека-полека да идва на себе си. Бе научил много неща тази вечер.

Може би цената си заслужаваше!

- Какво точно стана? - нетърпеливо попита Корсис.

- Някой се опита да ме убие! Същият човек, който е отговорен и за смъртта на баща ти! Климент подаде чашата си за още. - Издебна ме, докато слизах от статуята на Крум, и се опита да ме прободе. След което ми каза, че иска главата ми!

- Значи сме на прав път! - извика въодушевено Корсис. -Значи всичко е заради чашите от черепи и главата на Никифор! От самото начало сте били на прав път, господарю!

- Така е! - Климент кимна. - Знаем и как се казва човекът, когото преследваме. Той сам се назова. Нарече се Неуязвимия.

- Неуязвимия ли? Наистина ли е неуязвим?

Климент вдигна рамене.

- Според колобара Баян, ако истински вярваш в нещо, можеш да го постигнеш. Писарят неочаквано скочи на крака. Чувстваше се съвсем отпочинал, пълен с енергия и готов да действа. - Беше грешка от негова страна да се разкрива. Сега вече ясно знаем с какво имаме работа и можем да оставим другите възможности. Да се посветим изцяло на загадката и да я разрешим! Този път късметът му изневери!

- Значи не е неуязвим - плясна с ръце като малко дете Корсис. - Щом съдбата се е обърнала срещу него, значи не във всяка ситуация той ще излиза победител.

- Точно така! - Климент запали още няколко свещи. - Сега трябва да решим какво да правим. И как да намерим чашата от черепа на Никифор преди него!

Писарят набързо разказа на помощника си всичко, което бе установил по-рано през деня. Описа му мечката и лъва, статуята на Крум, направена по проект на Теофан, надписите и символите, които бе открил.

- Разбираш ли, Корсис - възбудено обясняваше писарят, без да спира да обикаля из стаята, - всичко това не е случайно: пръстенът на Исбул, знаците по него, драконът на копието на Крум, двата символа на гърба на постамента. Всички те сочат пътя към чашата.

- Да, но къде?

- Това е някаква карта. Карта, която Теофан е измислил и ние трябва да разчетем. Нека вървим поред. И да не забравяме, че Крум освен велик пълководец и хан е бил и върховен колобар. Което значи, че е познавал всички мистерии в тънкости. Както и секретарят му. Предполагам, че двамата с Теофан са разработили план как да скрият чашата така, че никой, който не е посветен, да не може да я намери. Това изключва византийците. Както и предателите. От друга страна, тя е трябвало да остане в България, дори в Плиска, за да се сбъдне пророчеството. Това, което не са предвидили, е смъртта на хана. Предполагам, че след това Теофан е довършил всичко сам, преди да го обвинят в предателство.

- Значи не е имал много време.

- Нека не бързаме! Първо е знакът на Тангра. Свещената седмица. Има я и на мечката, и на паметника. Няма начин Крум и Теофан да не са я използвали!

- Имаме трите статуи - подсети го Корсис. - Мечката, лъва и дракона.

- Трите статуи, точно така! Вече говорихме за това. Небесното, земното и подземното царство. - Климент седна на един от столовете и си наля нова чаша вино. - Трябват ни още четири! Четирите посоки.

- Сигурен ли сте, че знаците на гърба на постамента са били само два?

- Да. Но ти ме подсещаш за нещо друго! Пръстенът на Исбул. Там знаците са четири!

- И са разположени точно в четирите посоки на света - възбудено каза Корсис. - Това е! Три и четири! Общо седем!

- Точно така - Климент бе седнал, но отново скочи на крака. - Трите статуи плюс пръстена. Общо седем. Да не забравяме и това, което Баян ни каза за изписаните на него руни.

- Слънце, Юпитер, сграбчвам, главата на първенеца - изрецитира Корсис.

- Точно така! Мисля, че с малко повече въображение бихме могли да ги прочетем по следния начин: Погледни небето към Юпитер и изгряващото слънце ще огрее чашата от черепа на Никифор! Или нещо от сорта.

- Но Юпитер не стои на едно място! Той се движи по небето! И къде трябва да се застане, преди да се погледне в небето? Едва ли е случайно място.

- Така е - уморено каза Климент и разтърка слепоочията си. Ентусиазмът започваше да го напуска, а с това идваше и умората. -Предполагам, това е, което трябва да разберем. Не! Чакай -внезапно каза той. - Забравяме за дракона! Къде е драконът, който са донесли от Константинопол?

- Нямам представа! - вдигна рамене Корсис.

- Лъвът беше в тронната зала - Климент започна да свива пръстите на ръката си. - Мечката - в нишата над фонтана. Къде може да е драконът?

- Може би разсъждаваме погрешно - предположи помощникът му. - Лъвът е царят на земята, ханът, средното ниво. За това не може да има спор.

Климент кимна.

- Мечката спи зимен сън под земята, тя е подземното царство, явно трябва да търсим дракона някъде в небето. Но къде? Звучи ми налудничаво.

- Мечката беше в нишата над фонтана. Фактически погледнато, тя беше над земята, не под нея. Тя е въздушният елемент и небесното царство.

- Но как така - не се съгласи Корсис. - Драконът е този, който лети. Небето е неговата стихия!

- Крум е бил наричан Дракона. Може би двамата с Теофан са решили да разменят мястото му с мечката. Значи трябва да го търсим...

- Под земята - довърши изречението Корсис.

- Точно така! Под земята! В катакомбите под Плиска!

Двамата задъхано спряха и се загледаха един друг. Дали бяха намерили част от решението на загадката? Климент спокойно седна на стола си.

- Сигурен ли сте? Сигурен ли сте, господарю, че трябва да търсим там?

Писарят кимна.

- Аз съм идиот! Пълен идиот! - усмихна се той. - Всичко беше пред очите ми, но не го видях. Е, поне сега знаем, че и Неуязвимия не ни е изпреварил.

- Какво имате предвид? - нетърпеливо попита Корсис.

- Помисли малко! Къде са намерили Теофан след смъртта на Крум? Къде са го заловили? Сигурен съм, че ти разказах какво прочетох в архивите.

- В катакомбите - извика Корсис и седна срещу писаря. - Хванали са го в катакомбите!

- Да! Точно там! И ако това доказателство не ти е достатъчно, то самият Теофан ясно ни е посочил къде да търсим статуята на дракона!

Корсис повдигна неразбиращо рамене.

- Направил го е съвсем явно! Скрил е тайната пред очите на всички. Е - засмя се писарят, - почти пред очите, трябва само да се покатериш на паметника на Крум и да знаеш какво да търсиш. На края на копието му, което сочи като голяма стрелка към земята, има нарисуван дракон! По-ясен указателен знак от това - здраве му кажи!

Очите на Корсис блеснаха.

22

Иратаис върна меча обратно в ножницата. Всичко беше готово! Войските се бяха спотаили зад хълмовете, оръжието и броните бяха тайно раздадени на сподвижниците във Външния град. Неуязвимия бе спазил обещанието си и бе дал паролите. Великият боил също щеше да изпълни своето.

Защо пък да не му даде главата на хана? За какво му беше на него? Така или иначе щеше да изхвърли трупа на Борис на сметището - да го разкъсат кучетата. Щом Неуязвимия толкова искаше главата на врага им, щеше да я получи.

Дълбока бръчка проряза челото на Иратаис. Трябваше да внимава с този човек. Ако беше човек въобще. Боилът понякога се чудеше кой ли е тайнственият му съюзник и дали не е пратен от небето да им помага.

„Е, ще установим много бързо дали е смъртен“ подсмихна се Иратаис. Беше решил да се справи с Неуязвимия веднага щом властта му укрепне. Нямаше нужда от съперник. Камо ли от толкова могъщ съперник. Но преди това, преди това трябваше да убият хана!

Планът беше прост. След като нахлуеха през портите, щяха да издигнат конската опашка с двойния символ на върха и викайки името на истинския Бог - „Тангра!“, да нападнат двореца. Към тях щяха да се присъединят предварително въоръжените им последователи, които да създадат впечатлението, че всички въстават срещу хана. Надяваха се по този начин да увлекат и тези, които се колебаят.

Бяха установили къде са разквартирувани повечето от аварите. Част от войската щеше бързо да ги обкръжи и унищожи.

Иратаис бе издал заповед: който пречи на нахлуването на войската, да бъде незабавно убиван! Никой не трябваше да спре устрема им! Бързо трябваше да се справят и с водачите на християнската секта, но те едва ли щяха да представляват някакъв проблем.

Иратаис се изсмя злобно.

Нали бяха последователи на Христос? На доброто у хората?

Мразеха войната и насилието? Е, сега щяха да изпитат и себе си, и своя Бог!

След като завладееха улиците на Плиска, лесно щяха да се справят с Борис. Великият боил бе дал от личното си злато на неколцина подпалвачи, които в точния час да предадат Вътрешния град на огъня.

Борис щеше да е принуден да излезе навън. Където щяха да го чакат Тангра и мечовете им.

Иратаис се облегна на каменния прозорец и се загледа в града под себе си.

Мнозина, повечето от които не подозираха нищо, щяха да загинат през следващата нощ! Мнозина щяха да умрат, в това число и ханът! И тогава той - Иратаис от великия клан Вокил, щеше да седне на престола, който му принадлежеше, и да въздаде почит на истинския Бог - Тангра.

Боилът рязко се обърна.

„Пази се, Борисе! - закани се мислено той. - Ти още не знаеш, но аз идвам за теб! За теб и за трона ти!“

* * *

Климент стана рано.

Макар с Корсис до късно да бяха обсъждали как ще проникнат в подземията, не чувстваше нужда от сън. Желанието най-накрая да разреши загадката и да намери чашата от черепа на Никифор му даваше неочаквана сила.

„Дали това не е оренда?“ - усмихнато си помисли писарят, докато плискаше лицето си с вода.

След дълъг спор Корсис бе успял да го убеди, че трябва да го придружи в начинанието му.

„За вас това е просто криминален случай, но аз преследвам убиеца на баща си! Заклел съм се да отмъстя!“ - бе казал Корсис, твърдейки, че кракът му е добре, и Климент нямаше как да се противопостави на подобен довод.

Натежа и аргументът, че Корсис бе ходил в подземията.

„Да се позабавляваме с приятели - невинно бе обяснил той. -Има няколко входа в полето зад рова на Външния град. Не знам как се влиза в подземията от двореца, но знам къде са изходите им в полето. Вероятно са за случай на бягство. Има по един близо до всяка от външните врати“.

Двамата дълго бяха спорили дали Теофан е влязъл от двореца, или указанията му са за спасителните изходи. В крайна сметка стигнаха до извода, че секретарят на Крум вероятно бе имал предвид входовете от полето.

„Не всеки има достъп до двореца“ - бе обобщил Климент.

Решиха да влязат от входа до Южната врата по няколко причини. В хрониките се споменаваше, че Теофан е бил задържан именно там. Крум бе върховен колобар, а Южната страна бе свещена. Освен това копието на статуята сочеше на юг. Като капак Никифор, чийто череп търсеха, се бе появил от същата посока.

Писарят дълго обикаля, докато намери необходимата му екипировка. Над града бе легнала странна тишина, на пазара почти нямаше търговци, хората се оглеждаха смутено и говореха тихо.

„Всички сякаш са в очакване нещо да се случи - помисли си Климент, докато плащаше за най-накрая намереното въже. - В очакване да се случи нещо, което сами не знаят какво е. И се надяват да не е нещо лошо“.

Писарят едва довлече до дома си двата фенера от намаслена хартия, въжетата, свещите, факлите и старите шлемове.

„В подземията е тъмно и е лесно човек да си удари главата в някоя остра скала, колкото и да внимава - бе казал Корсис. -По-добре да имаме нещо на главите“.

Помощникът на писаря се бе опитал да опише онази част от подземията, която си спомняше.

„В началото се върви по тесен проход, който постепенно се разширява и води до малка зала. От нея тръгват няколко различни коридора. Някои водят до стаи, други до нови разклонения, трети са затапени. Лесно е да се обърка човек“.

„Ще бележим пътя, по който минаваме“ - успокоил бе младежа Климент и не бе забравил да купи няколко парчета креда.

Как щяха да разберат къде Теофан е скрил дракона, писарят нямаше представа. Надяваше се, като слязат в катакомбите под града, да намери някакъв знак, който да ги насочи по правилната следа. Ако не, щеше да се наложи да изследват коридорите един по един.

„Работата може да се проточи до безкрайност - унило си помисли Климент. - Ще трябва да се запасим с вода и храна, ако ще стоим дълго под земята. Но Теофан не може да не е оставил някакъв знак, който да ни насочи. Стига да знаем какво да търсим“.

Късно по обяд двамата най-накрая бяха готови с приготовленията и тръгнаха. Корсис бе настоял да се въоръжат колкото се може по-добре и писарят недоволно пъшкаше под тежестта на торбите на гърба си, меча, кинжала и малкия арбалет, втъкнати в колана му.

Корсис бе измайсторил миниатюрен дървен кръст, който бе прикачил на един от вързопите.

- Много бързо прие новата вяра! - присмя му се писарят. - Почакай поне ханът да обяви официално християнството!

- В подземията човек трябва да е готов за всичко! - сериозно отговори помощникът му. - Чувал съм, че кръстът гони злите сили. Както и това - Корсис извади изпод дрехата си малък син медальон със знака на Тангра в средата. - Нека сме подготвени.

Писарят се присмя на суеверния си помощник, но преди да тръгне, окачи на врата си кожена връв с вълчи нокът, за късмет.

Той със сигурност щеше да им трябва.

Двамата бързо минаха по улиците на града. Слънцето бе напекло камъните и малкото хора, които писарят бе срещнал сутринта, се бяха скрили в сенките. Минаха през Южната врата на Вътрешния град. Стражниците само ги погледнаха и им махнаха с ръка да продължат, бързайки да се приберат в прохладните каменни стаи на кулата си.

Климент и Корсис минаха по моста над изкопа и бързо се озоваха в полето. Отначало вървяха по пътя. Предохранителна мярка, за която писарят бе настоял, ако някой ги наблюдаваше от града.

Скоро кривнаха към полето и значително намалиха темпото. Теренът бе неравен и пълен с дупки, които им пречеха да ходят. Корсис внимателно се оглеждаше, опитвайки се да си припомни къде е входът.

- Отдавна не съм идвал насам и съм позабравил някои неща - оправда се той, докато писарят го гледаше изпод потното си чело.

Ако не знаеха какво търсят, никога нямаше да намерят входа към тунелите. Дупката бе изкопана странично под малък хълм, който я закриваше от погледа, а избуялите треви я правеха напълно невидима. Дори случайно човек нямаше как да попадне в нея. Няколко дървени, изцапани със засъхнала кал и изгнили стъпала се очертаваха в мрака.

Тези, които са правили изходите, определено са си разбирали от работата - подсвирна с уважение писарят, запали факлите, подаде едната на Корсис и го последва под земята.

Дървените стъпала скоро свършиха и те продължиха напред по подземния коридор. Отначало тунелът бе нисък и тесен, точно както го бе описал младежът. Налагаше им се да ходят прегърбени, влачейки екипировката след себе си. Подът бе твърд и сух, тук-там се натъкваха на подпори, някои от тях застрашително прогнили. От стените се подаваха корени, на няколко места капеше вода, която образуваше кални локви.

- Минаваме под канала около града - посочи с ръка над себе си Корсис и Климент кимна в знак на съгласие.

Скоро тунелът се разшири и стана по-висок. Подът се изравни, тук-там по стените се виждаха халки за факли, на някои места си личаха стари каменни прагове.

- Този, който е прокопавал тунелите, добре се е погрижил всичко да е както трябва - думите на писаря проехтяха неочаквано силно под сводестия таван.

- Навремето тук са се криели при нападения над града. Наистина са помислили за всичко - обясни Корсис, доволен, че поне веднъж той е в ролята на този, който знае повече. -Усещате ли вентилацията?

Климент кимна. Макар и дълбоко под земята, въздухът бе свеж, въпреки че не се усещаше течение. Този, който бе копал тунелите, наистина е знаел какво върши.

След около петнайсетина минути стигнаха до първата зала. От време на време, подплашени от светлината, от ъглите излитаха малки ята прилепи, които отчаяно биеха с криле в тавана, търсейки уединение. Първия път Климент се стресна при появата им, но скоро престана да им обръща внимание.

Повече го притесняваха плъховете, които внезапно изскачаха под краката им, но вместо да бягат, стояха и ги изучаваха със светещите си, червени в тъмното, очи, преди бавно да се оттеглят в сенките.

„Все едно преценяват колко трябва да се съберат, за да ни видят сметката“ - помисли си писарят и докосна амулета под ризата си. Тук, долу, в тъмното, той съвсем не му се виждаше излишен.

Коридорът зави, внезапно се разшири и завърши в немного голяма, кръгла зала. От нея, през увенчани с правоъгълни каменни колони и арки врати, тръгваха нови седем коридора. В средата се търкаляха няколко каменни къса.

Корсис бързо закачи факлите в скобите на стената и запали фенерите.

- Малко повече светлина няма да ни е излишна - каза той и подаде единия фенер на Климент.

- Накъде да поемем? - попита писарят, докато двамата с Корсис бавно обикаляха из залата, осветявайки една след друга вратите. - Може би трябва да пробваме всички коридори поред, докато не намерим това, което ни трябва.

Младежът вдигна рамене в знак на съмнение.

- Нищо няма да постигнем така! След като влезем през първата врата и тръгнем по коридора, ще стигнем до нова зала с коридори, после до друга и накрая ще се загубим.

- Ти как се оправяше, когато слизаше тук?

- Не съм следвал някаква определена логика. Идвахме да се забавляваме и да търсим съкровища. Завързвахме въже за някоя от халките в стената и тръгвахме в произволна посока, докато не свършеше. После се връщахме обратно.

- И? Какво намерихте?

- Нищо особено - младежът поклати глава. - Изкривени чаши, парчета от плочи, счупени кани, някой нащърбен меч... Най-голямата ни находка бяха няколко сребърни монети. Купихме си с тях медовина.

- Явно добре сте си прекарвали подкачи го писарят.

Корсис само повдигна рамене и се усмихна.

- Но не си прав. Подземията не са безкрайни. В тях със сигурност има някакъв ред. Трябва само да отбелязваме откъде сме минали и да нанасяме коридорите, по които вървим - писарят извади парче пергамент от кесията на кръста си. - Така накрая ще получим карта на подземията. Но нека първо потърсим дали Теофан не ни е оставил някакъв знак.

Внимателно проучиха стените, но не откриха нищо. Огледаха и колоните, но освен мръсотия, прах и паяжини и по тях нямаше нищо. Накрая Климент се насочи към потъналите в прах и мръсотия арки. Подскочи, опитвайки се да почисти една от тях, и веднага усети нещо грапаво под пръстите си.

- Тук има нещо! - извика той на Корсис. - На арката има някакъв знак! Помогни ми да я почистя!

С общи усилия добутаха един от камъните и младежът пъргаво се качи върху него. Без да се бави, Корсис започна да бърше камъка с длан. Скоро под ръката му ясно се очерта знакът

- Какво е това? - попита той и скочи обратно при писаря. - Нова седмица?

- Не! Това е Венера! Чудно какво ли прави тук?! Да видим какво ще открием над другите врати.

Двамата насочиха вниманието си към арките и скоро разкриха по един символ над всеки коридор.

- Венера, Слънце, Марс, Меркурий, Луна, Юпитер и Сатурн. Този, от който дойдохме, е на Луната - назова всеки от тях по име Климент. - Накъде трябва да поемем според теб?

- Какво е това? - вместо да отговори, попита Корсис. - Стори ми се, че чух някакъв шум. Ти чу ли нещо?

Писарят поклати отрицателно глава и се заслуша. В пълната тишина чу само биенето на сърцето си. Внезапно осъзна колко беззащитни са двамата с помощника му. Сенките криеха неизказани тайни и заплахи и може би не всички бяха човешки. Писарят преглътна. Трябваше да каже на Дукум къде отиват. И да вземе ескорт войници.

- Сигурно ми се е сторило - махна с ръка Корсис. - Или пак са били прилепите. Сега трябва да решим накъде да поемем.

Застанали в средата на помещението, двамата дълго съзерцаваха коридорите и знаците над тях.

- Аз залагам на Слънцето - обяви накрая Климент и почувства как самоувереността му се възвръща. - Слънцето е знакът, по който се водят моряците в морето. То осветява пътя на странниците в тъмата, носи топлина в студа на пещерите. Дойдохме от Луната на нощта, но ще продължим към слънчевия ден. Към блестящата награда, която ни очаква накрая. Мисля, че Теофан ясно ни е показал накъде трябва да вървим - по огряната от Слънцето пътека. - Климент извади парче креда и надраска кръст на арката. - Така ще знаем точно накъде сме тръгнали.

- Сигурен ли сте, че това е пътят? - попита неуверено Корсис.

- Скоро ще разберем, нали? - отговори писарят, взе единия фенер и уверено тръгна по коридора.

Напредваха стъпка по стъпка, с протегнати напред ръце, осветявайки пътя пред себе си. Не искаха да рискуват да попаднат на пукнатина или на кой знае какъв капан, заложен им от времето.

Колкото по-навътре влизаха, толкова повече чувството, че никога няма да видят истинската слънчева светлина, обземаше писаря. На няколко пъти се спира, за да се ослуша, но освен капещата вода и собствените си стъпки, не чу нищо повече.

От време на време попадаха на издълбани ниши или странични коридори, откъдето ги лъхваше студен въздух и мирис на прах и мръсотия. Спираха и внимателно оглеждаха всеки от проходите, търсейки някакъв знак, който да им подскаже дали да променят пътя си.

Не откриха нищо.

Скоро стигнаха до втора, по-малка зала. И тук над вратите бяха издълбани същите символи. Без да се бавят, двамата поеха под този на слънцето.

Бяха вървели към половин час, когато Корсис, който бе начело, внезапно спря, разпери ръце, сякаш се опитва да балансира, и отскочи назад. Младежът изпусна фенера си, който падна на земята и угасна.

- Какво става? - попита Климент и се втурна да му помогне.

- Спрете! - Корсис улови господаря си за ръкава и го задърпа назад. - Пътят внезапно свършва на някакъв ръб. Може да е просто канал в земята, но може и да е пропаст.

- Добре, нека да огледаме внимателно - съгласи се Климент и двамата бавно запристъпяха напред.

Светлината на фенера колебливо освети мястото, където свършваше тунелът. Колкото и да се пресягаше напред, писарят не можа да види нищо друго.

- Тук нещо не е както трябва! Дайте на мен - каза Корсис. Младежът взе фенера от ръцете на писаря и се просна по корем на пода. Запълзя напред, докато стигна до ръба и се надвеси над него. Протегна фенера напред и го размаха наляво и надясно.

- Пропаст! - обяви Корсис.

Климент също легна по корем до помощника си. Подаде глава над ръба и се загледа в осветеното от фенера пространство.

Тунелът свършваше внезапно с каменен ръб, зад който нямаше нищо. Краят на пропастта не се виждаше, но нямаше никакво съмнение, че е невъзможно да се продължи нататък.

- Добре, че си взех амулетите - Корсис целуна знака на Тангра и кръста. - Още една крачка, една съвсем малка крачица, и с мен щеше да е свършено!

- Така е! съгласи се Климент. Трябва да се връщаме! Явно не сме разчели правилно указанията на Теофан.

- Дали не пропуснахме да завием по някой от коридорите?

- Не! Огледахме много внимателно всеки от тях. Ако имаше някакъв знак, щяхме да го видим.

- Добре тогава! - съгласи се Корсис. - Да се върнем обратно и да пробваме отново.

Двамата се изправиха на крака и тъкмо щяха да тръгнат обратно, когато едновременно се заковаха на местата си. Някъде далеч зад тях ясно се чу звук.

От удар на метал в метал.

- Какво беше това? - тихо попита писарят, макар много добре да знаеше. - В коридора зад нас има още някой.

Двамата се заслушаха, но не чуха нищо повече. Това изобщо не ги успокои.

- Някой ни е проследил и сега идва към нас - каза накрая Климент. - И аз като последен глупак му посочих по кой коридор точно сме тръгнали.

- Дали е сам, или са няколко? - делово попита Корсис. -Бихме могли да се справим с трима или четирима души.

- Не! - Студена пот обля тялото на писаря и краката му омекнаха. - Това е Неуязвимия! Той идва за главата ми!

- Добре, нека не изпадаме в паника. - Корсис се опитваше да овладее положението, но усети как собствените му ръце треперят. - Трябва да има начин да се спасим!

- Но как? Напред път няма. Зад нас е убиецът!

- Първо, не е сигурно дали зад нас е точно убиецът. Може и да е някой друг. И освен това път има. Да не забравяме за коридорите, покрай които минахме. Сега просто ни трябва добър план. Добър боен план.

Климент кимна. Думите на Корсис звучаха смислено. И вдъхваха надежда.

- Връщаме се бързо назад, изчакваме да ни отминат и бягаме обратно.

Корсис поклати глава.

- Не е толкова просто. Може да са оставили постове. Ако не ни открият в края на пътя, ще вдигнат тревога и тогава съвсем ще загазим. И не можем да вземем светлината със себе си, защото ще ни издаде. А без фенер няма да стигнем доникъде.

Климент мислеше с трескава бързина.

- Да направим следното - предложи той. - Да оставим фенера в края на пътя, а ние да се скрием в коридора. Когато нападателят стигне до светлината, да го изненадаме в гръб.

- Няма да го изненадаме - поклати глава помощникът му. -Щом видят само фенера, преследвачите ни ще заподозрат, че нещо не е наред.

- Какво предлагаш тогава? - прошепна писарят.

- Ще направим следното - Корсис бе възвърнал напълно самообладанието си. - Аз ще застана с фенера в края на пътя. Вие ще се скриете в тунела. Когато този или тези, които ни преследват, минат покрай вас, ще ги последвате. Като стигнат до мен, ще ги нападнете в гръб. Те няма да очакват атака отзад. С малко повече късмет ще се справим бързо с тях.

- А ако е Неуязвимия? - попита Климент и без да иска, заопипва главата си. - Какво ще правим тогава? С него няма да можем да се справим по този начин.

- Ако е Неуязвимия, няма да се връщате. Ще избягате и ще доведете подкрепления. Аз ще се опитам да го задържа колкото се може по-дълго. След това ще намерите дракона. Трябва да побързаме. Нямаме много време.

- Не! - категорично заяви Климент. - Каквото и да мине покрай мен, ще го атакувам в гръб! Няма да те оставя да се биеш сам с него.

- Но така рискуваме да загинем и двамата!

- Ако ще умираме, ще умрем заедно! - твърдо обяви Климент и подаде ръка на помощника си.

Корсис кимна, стисна десницата на писаря, вдигна фенера и тръгна обратно към ръба на пропастта.

23

Колкото и да бършеше ръцете си в ризата, те оставаха потни. Искаше му се да избяга, да отвори очи и да се намери в леглото си в Плиска, а Корсис да се провикне от долния етаж дали иска мед в чая за закуска.

За миг се изкуши от мисълта да хукне с викове срещу това, което се задаваше по коридора, и да приключи с всичко веднъж завинаги.

Климент тръсна глава и стисна здраво дръжката на меча в мократа си длан. Корсис бързо се отдалечи и мракът плътно го обгърна отвсякъде. Направи няколко крачки и нерешително спря. Имаше чувството, че ходи по тънко въже и всяка погрешна стъпка ще го запрати в дълбоката пропаст под него. Трябваше да намери някой от страничните коридори и да се скрие колкото се може по-бързо. Спомни си татарката на площада и опасния й номер и се усмихна. Нямаше никакво въже под краката му. Нито пропаст.

Писарят коленичи и опря длани в студения под. Допирът му върна чувството за реалност и той бързо зашари с ръце, опитвайки се да намери стената. След като я достигна, бавно се изправи, без да отделя и за миг ръцете си от грапавата скала.

Така беше по-добре!

Доколкото помнеше, последният ограничен коридор не бе много далеч. Без да губи време, опипвайки с едната си ръка стената, писарят бързо тръгна обратно.

Бе вървял около две-три минути, когато ехото донесе нечий неясен глас.

Въздишка на облекчение се откъсна от гърдите на писаря. Това не беше Неуязвимия. Освен ако не си беше довел помощници.

Което не значеше, че не е в смъртна опасност. Които и да бяха хората, промъкнали се зад гърба му, едва ли им мислеха доброто.

Забравяйки доскорошните си страхове, Климент се в турна напред. Ако не успееше да се скрие в коридора, преди преследвачите да се появят, обричаше и себе си, и Корсис на смърт.

Коридорът зави и писарят неочаквано видя отблясъци по стените.

Убийците бяха съвсем близо!

Сега ясно долавяше стъпките им, които ехото усилваше, и тихите команди, които разменяха помежду си.

Писарят трескаво се огледа. Коридорът, който търсеше, бе няколко метра преди следващия завой.

Опитвайки се да не вдига никакъв шум, той се втурна към него. Светлината ставаше все по-силна, стъпките също.

Със сетни усилия Климент се добра до страничния коридор, вмъкна се бързо и се притаи зад една скала близо до входа.

В същия миг преследвачите минаха завоя и осветиха коридора с факлите си.

- Какво беше това? - попита един от тях на гръцки. - Не чухте ли някакъв шум?

- Сигурно пак са били проклетите прилепи!

- Не, не! Кълна се, че беше нещо друго!

- Хайде, Комидис, някой плъх се е шмугнал в тъмното. Тук ги има с милиони! Да свършваме с тая работа веднъж завинаги! Мразя да слизам под земята!

- Господарят каза да внимаваме! Не се знае какво може да очакваме от проклетия писар! - отговори този, когото бяха нарекли Комидис.

- Тук има страничен коридор - извика някой. Климент се сви зад скалата, стискайки амулета в пазвата си.

- Провери входа за знаци. Досега винаги оставяха - нареди Комидис. - Макар да не вярвам, че са сменили посоката.

Някой се отдели от основната група и влезе в коридора, където се криеше писарят. Ярка светлина озари стените, нечии тежки стъпки отекнаха под ниския таван. Климент затвори очи, отправяйки молби към всички богове, които му бяха известни. Мъжът бе съвсем близо. Писарят ясно виждаше прегърбената му сянка на стената, усещаше мириса му на вино, мръсотия и метал. Убиецът размаха факлата си напред-назад. Оръжията му издрънчаха.

- Няма нищо по стените. Не виждам никого! - тихо извика той. - Какво да правя, Комидис?

- Връщай се! - нареди водачът. - Продължаваме напред! И пази тишина, за Бога!

Мъжът с факлата се обърна и бързо се присъедини към останалите. Отмалял, Климент се отпусна на земята.

За секунда през главата му се стрелна мисълта как побягва навън, далеч от подземния мрак, представи си как подава глава през дупката и слънцето огрява лицето му. След това образът на Корсис, застанал на ръба на пропастта, изплува в съзнанието му.

Писарят се изправи и предпазливо надзърна зад скалата. Трудното тепърва предстоеше!

Изчака, докато светлината се отдалечи достатъчно, и бавно излезе от скривалището си. Внимавайки да стъпва колкото се може по-тихо, стиснал меча си в ръка, внимателно тръгна след преследвачите. Не се притесняваше, че ако някой се обърне, ще го различи в сенките. Очите на убийците бяха заслепени от огъня на факлите, които държаха в ръцете си, и не виждаха на повече от метър в тъмнината.

Въпреки това трябваше да бъде изключително внимателен.

Мъжете бяха петима. Облечени в черни кожени дрехи, те се сливаха с тъмнината, а движенията им изглеждаха неуловими. Всеки носеше в ръката си запалена факла, само водачът в средата имаше фенер. И петимата бяха добре въоръжени, с извадени мечове, на коланите им се полюшваха ками и кинжали. Бяха се разгърнали по ширина от единия край на коридора до другия, така че нищо да не им убегне. Дори внезапна атака трудно би разкъсала редицата им.

Климент леко подтичваше зад преследвачите, опитвайки се да състави план за действие. Ясно беше, че съвсем скоро ще трябва да се изправи срещу тези мъже и ако не действа решително, заедно с Корсис ще останат погребани под земята.

„Ще ни хвърлят в пропастта и никой никога няма да ни намери. Дукум ще има да се чуди къде сме изчезнали“ - помисли си писарят и се усмихна при мисълта, че кавханът няма да има на кого да възложи разгадаването на тази загадка

Внезапно поведението на мъжете пред него се промени. Петимата спряха на място, а един от тях подаде факлата си на водача и безшумно се плъзна в мрака отпред. Другарите му мълчаливо го зачакаха, въртейки се бавно на всички страни, явно опитващи се да уловят всеки звук, който идва по коридора.

Премалял от страх да не го усетят, писарят се притисна до стената и усети как неравната й повърхност се забива в гърба му и бедрата.

След малко съгледвачът се върна. Петимата си зашепнаха нещо, след което загасиха факлите си. Само водачът остави запален малкия си фенер, но свали ризата си и го уви в него.

В коридора стана тъмно.

Климент не бе очаквал подобно нещо. Какво щеше да прави сега? Как щеше да проследи убийците в мрака? Или го бяха усетили и му залагаха капан? Не! Най-вероятно съгледвачът бе видял светлината от фенера на Корсис и затова бяха загасили факлите.

„За да ни причакат в тъмното. Щяхме да станем лесна плячка“ - помисли си писарят и бавно се запромъква напред.

Раздвижването на въздуха му подсказа, че мъжете пред него също вървят по коридора. Залепен плътно за стената, Климент ги последва.

Скоро разбра какво бе разтревожило убийците. Иззад завоя се виждаха отблясъци, без съмнение от фенера на помощника му.

„Защо Корсис не е загасил светлината? Как може да е толкова глупав?“ - ядно си помисли писарят.

Преследвачите бяха наясно къде са жертвите им. Сега поне му беше по-лесно да се придвижва, а мъжете пред него се очертаваха като плътни черни сенки.

Приседнал на ръба на пропастта, с гръб към убийците, поставил фенера до себе си, Корсис се бе отпуснал, сякаш си почиваше. Главата му бе наведена и изглеждаше, че поправя нещо по ботуша си.

„Сега ли е намерил да се занимава с такива неща?! Ще го убият!“ - ядно си помисли Климент.

Мъжете пред него не се подвоумиха и миг. Водачът вдигна меча си и тихи като сенки, двама от нападателите се стрелнаха към седналия с гръб младеж. Надавайки смразяващ боен вик те налетяха на нищо неподозиращия Корсис. Първият заби меча си в гърба му, но увлечен от собствения си бяг, не можа да спре и с дрезгав писък полетя с жертвата си през ръба на корниза.

След това всичко се случи с невероятна бързина.

Вторият убиец, разбрал навреме грешката на другаря си, успя да спре на самия край на пропастта, викайки на останалите да внимават. Думите му се сляха с вика на Климент, който се изтръгна от гърдите му при вида на падащия в пропастта Корсис.

В същото време иззад близката скала излетя къса стрела, която се заби в гърдите на един от останалите нападатели. В следващата секунда оттам изхвърча голият до кръста Корсис, размахващ меча и кинжала си. Младежът връхлетя върху убийците, които се обръщаха към крещящия писар. Докато разберат какво точно става, единият от тях вече лежеше на земята с разцепена глава.

Водачът единствен запази хладнокръвие. Той бързо хвърли фенера си към нападащия враг, вдигна меча си, парира удара и се опита да се отдръпне назад в сенките, където стана невидим. За негова беда там го очакваше писарят, който, без да мисли, заби меча си във врата му, след което, крещейки като обезумял, се хвърли към последния убиец, опитващ се да запази равновесие на ръба на пропастта.

Климент силно блъсна мъжа, който несръчно замахна срещу него с меча си, преди да полети с писък в мрака.

Загубил равновесие от удара, писарят също се люшна към бездната и изпусна меча си в опит да се задържи. Миг преди да падне, Корсис го хвана за ръката и го задърпа обратно, докато не се строполиха на земята. Всичко бе свършило.

Двамата дълго стояха в притихналата пещера, заслушани в бумтенето на кръвта в слепоочията си.

- Мислех, че си паднал в пропастта! - каза накрая Климент. - Ужасно се уплаших за теб!

- Видях! - отговори Корсис. - Никой още не се беше жертвал заради мен. Бях нагласил ризата си и елека, все едно съм аз.

Климент кимна.

- Исках да те спася - тихо каза той и останал без сили, седна на земята, опитвайки се да възстанови дишането си.

- Ама и вас си ви биваше! Не знам как щях да се справя сам! Ако можехте само да се видите отнякъде как се хвърлихте върху последния убиец! Същински демон, не човек - обяви младежът и се разсмя.

Смехът му зарази писаря и двамата дълго се кискаха, докато не усетиха, че напрежението от случилото се изчезва.

- Е - каза Климент и се изправи, - време е да се връщаме. Очевидно съм сбъркал в избора на пътя. Нека да се върнем обратно и отново да помислим. Имаме загадка за решаване.

Корсис кимна и делово започна да избутва телата на тримата мъртви убийци към ръба на пропастта. Преди това внимателно огледа оръжията им и подбра два кинжала, които затъкна в пояса си.

- Чух ги да си говорят на гръцки - внезапно каза писарят. - Разтвори дрехите им.

Без да се бави, Корсис вдигна ризата на единия от убитите мъже.

Телата на всички бяха нашарени с татуирани кръстове.

- „Архангелите“! - каза Климент и потрепери.

- Архангели или не, вече са мъртви! - безцеремонно обяви Корсис и избута трите тела през ръба на пропастта.

24

Върнаха се без произшествия в залата, от която бяха тръгнали. Жадно се напиха с вода от манерките, хапнаха и малко от сушеното месо в торбите си.

Корсис отиде да провери дали „Архангелите“ не са оставили някого на пост при входа в полето.

Докато чакаше младежа, писарят замислено се разхождаше, осветявайки с факлата си знаците над всяка от вратите. Макар ръцете му още да трепереха от току-що преживяната опасност, той постепенно се успокояваше, опитвайки се да сложи някакъв ред в мислите си.

„Съвсем ясно е - идваме от коридора с Луната и влизаме в този на Слънцето. От нощта в светлината. Логиката сочи натам. Щом са обърнали местата на дракона и мечката, тук трябва да подходим по същия начин. Но явно някъде бъркам“ - Климент ядно ритна един камък.

- Няма никой! - обяви завърналият се Корсис. - Сега какво ще правим?

Климент безпомощно вдигна рамене и изкриви лицето си в гримаса. Не му се искаше да си го признава, но нямаше никаква идея къде да търсят последната скулптура.

- Само ако имахме малко повече информация... Още нещо, за което да се хванем - повтаряше той, докато нервно крачеше из задименото помещение.

Корсис подложи под себе си една от торбите и седна на земята.

- Може би трябва да следваме реда на планетите в небето? -предложи той. - Ако тръгнем по коридора под знака на Слънцето, след това коя планета идва?

- Меркурий - отговори Климент.

- Е, в следващата зала трябва да продължим по коридора под знака на Меркурий.

- Нищо не ни пречи да пробваме. Така или иначе нямам по-добра идея - съгласи се Климент.

Двамата вдигнаха факлите си и поеха по коридора. Във втората зала завиха под знака на Меркурий.

Скоро проходът свърши. Тунелът бе запушен.

- По дяволите! - изруга Корсис. - А сега какво?

- Ще се върнем и ще пробваме да измислим нещо друго.

Двамата тръгнаха обратно по коридора, който ги изведе в познатата им зала. Климент седна на един от камъните в средата, гледайки замислено знаците над всяка от вратите. Корсис, сърдит, че предположението му е излязло грешно, настървено започна да рови в торбата си, изхвърляйки съдържанието й на пода.

- Какво правиш, успокой се! Така само ще загубим нещо - опита се да го успокои Климент и се наведе да вдигне падналата в краката му кесия. Вътре намери няколко медни монети и парче пергамент. Писарят го разтвори машинално и отнесено се загледа в прерисуваните символи от пръстена на Теофан. Колкото повече ги гледаше, толкова повече му се струваше, че там има нещо важно. Нещо, което пропуска. Писарят внезапно се плесна по челото.

- Очевидно е! Търсим свещената седмица. Досега сме разгадали три части от нея - мечката, лъва и дракона. Къде са останалите четири?

- Това гатанка ли е? - попита Корсис.

- Гатанка е и аз знам отговора! Той е точно там - писарят посочи към една от вратите: - Анищар, Юпитер, четвъртата планета! Теофан ясно ни е показал пътя - четири плюс три прави седем!

- Значи трябва да тръгнем насам? - Корсис бързо се отправи към посочения коридор.

- Не бързай! - спря го писарят. - Разсъжденията ни преди малко бяха правилни. Идваме от Луната и продължаваме към Слънцето. Трябва да тръгнем по коридора под знака на Юпитер в следващата зала, не тук.

- Сигурен ли сте?

- Да! И ако не ти стигат разсъжденията ми, погледни. - Писарят вдигна пергамента със знаците от пръстена на Теофан. -Това са указания. Прости и ясни, като копието на площада. Стига да успееш да ги видиш. Слънцето и Юпитер са свързани!

- Ако тези знаци ни сочат пътя тук, какво показват останалите два? - попита младежът.

- Нямам представа. Може би, като стигнем до дракона, ще разберем.

Двамата нагласиха оръжията си и за пореден път минаха под знака на Слънцето. Пътят им бе познат и бързо стигнаха до втората зала. Без да се колебае, Климент пое по коридора, белязан със символа на Юпитер - Анищар.

Подът се изкачваше известно време нагоре, след което тръгна стръмно надолу. Писарят и помощникът му напредваха бавно, защото не бяха забравили пропастта, на която се бяха натъкнали по-рано. Периодично спираха и се ослушваха, очаквайки да чуят други преследвачи зад гърбовете си, но отвсякъде ги обгръщаше пълна тишина. Подминаха няколко тесни странични коридора, без да открият никакъв знак. Постепенно пътят се изравни, таванът се издигна, отнякъде приятно лъхна свеж въздух.

- Ако не се лъжа, намираме се някъде под центъра на Вътрешния град. Може би дори под двореца - каза Корсис.

Климент кимна нетърпеливо и продължи напред. Искаше колкото се може по-бързо да стигне до края и да види там ли е статуята.

Коридорът внезапно зави и се разшири. Бяха стигнали до ново, просторно помещение.

- Дай всички факли! - изкомандва писарят. - Трябва ни повече светлина!

Корсис започна да пали една по една резервните факли и да ги хвърля напред по пода. Без да чака помощника си да довърши, Климент бавно тръгна в мрака. Напредваше внимателно, а тъмнината малко по малко започна да се разпръсква. Пред него постепенно изплуваха неясните очертания на висока фигура.

Писарят пристъпи още няколко крачки напред и вдигна високо факлата си.

Изправен на задните си крака, с високо разперени медни крила, над него се издигаше третата скулптура - драконът от императорската резиденция в Свети Манант.

Климент бавно се отпусна на земята и се загледа в медното тяло на звяра. Това, което бяха постигнали, не бе за вярване.

Корсис дотича с радостни възгласи, взе безразборно нахвърляните по земята факли, запали и двата фенера и ги подреди около статуята.

- Успяхме! Открихме го! - щастливо извика той и затанцува около статуята.

Климент само кимна. Странна възбуда го бе стиснала за гърлото и му пречеше да говори. За първи път откакто бяха почнали разследването бе абсолютно сигурен, че са на прав път.

Чашата наистина съществуваше. Крум и секретарят му наистина я бяха скрили. Теофан наистина бе оставил знаци как тя да бъде открита.

Символите на пръстена, свещената седмица, Слънцето, Юпитер, копието, заключенията му, всички, всички тези неща се бяха оказали истински следи, които той бе успял да разгадае.

Едва сега писарят си даде сметка, че въпреки увереността, която бе демонстрирал пред Дукум и помощника си, някъде дълбоко в себе си се бе съмнявал, че може би греши. Че може би е на грешен път и само упорството му и нежеланието да признае грешката си го тласкат напред.

Сега този страх бе изчезнал!

Всичко бе истина!

- Какво ще правим? - върна го към действителността въпросът на Корсис.

Климент бавно стана и огледа помещението. Личеше, че мястото е било специално подготвено за статуята. Залата бе идеален кръг. На тавана, точно над главата на дракона, бяха издълбани символите на Слънцето и Анищар - Юпитер, самата скулптура бе поставена на старателно изсечен в скалата малък подиум. От двете му страни, точно под крилата, вероятно за подпори, бяха поставени две гладки, бели колони.

Писарят се приближи и бавно заразглежда дракона. На светлината на факлите чудовището изглеждаше още по-внушително. Личеше, че скулптурата е много стара. На места медта бе протъркана. На други времето я бе изгладило по-добре и от най-умелия майстор.

Климент внимателно положи длан върху мощните задни крака на дракона, усещайки под пръстите си студения метал. Статуята наистина бе величествена.

„Както е бил велик и Крум!“ - помисли си писарят.

- Какво ще правим сега? В него ли е чашата? - нетърпеливо попита Корсис.

Внезапно Климент усети как нервността на помощника му се предава и на него.

Бяха ли стигнали до края?

Тук ли бе чашата от черепа на Никифор?

Писарят внимателно огледа каменния кръг, върху който бе стъпило чудовището. Ако имаше нещо скрито, най-логично бе да е тук.

Върху твърдата скала нямаше никакъв знак. Колкото и старателно да търсеха, колкото и внимателно да почукваха с дръжките на ножовете си, Климент и Корсис не намериха нищо.

- Не е тук! - разочаровано обяви накрая младежът, стана и изтупа прашните си дрехи.

Климент се завъртя и отново огледа залата. Дали пък драконът не беше просто знак, който да им покаже къде трябва да търсят?

Проследи посоката на крилете, ноктите, муцуната, опашката... всичко, което му хрумна, но не откри нищо.

- За какво, по дяволите, си довлякъл това животно тук, Теофане?! - Климент усещаше, че са съвсем близо до решението на задачата, но не знаеше какво да прави. В яда си изрита бронзовото животно. Чу се глух звук, който бавно заглъхна между стените.

- Дали чашата не е скрита в самия дракон? - предположи Корсис. - Скривалището е добро и, както казвате, в него има логика.

- Логика ли? Каква?

- Много просто. Крум, Дракона, е погълнал Никифор, императора. Както се е случило в действителност.

- Наистина е така - замислено каза писарят. - Но как биха скрили чашата в статуята, така че след това да могат да я извадят пак? Огледахме отвсякъде, не си личи никъде да е рязано или да има тайник.

- Може би трябва да погледнем пак - предложи Корсис.

Двамата вдигнаха фенерите си и отново огледаха статуята от всички страни. Не забелязаха нищо, което да им подскаже, че чашата е вътре.

- Ами отдолу? - не се предаваше Корсис. - Може отдолу да има дупка. Трябва просто да го повдигнем!

- Ти луд ли си? Това нещо тежи колкото къща!

- Тогава да идем да вземем въжета, макари, лостове... Предполагам, че знаете по-добре от мен какво точно ни е нужно. Ще наемем работници, ще се върнем и ще се справим.

- Чакай! Чакай! - Климент внезапно бе осенен от прозрение. -Ако не е отдолу, може да е отгоре!

- Къде отгоре? На главата му няма нищо.

- Не ме разбра - махна с ръка писарят. - Може да са пуснали чашата през устата на дракона! Статуята е куха, в устата би трябвало да има отвор. Могли са да вържат чашата с въже или нещо подобно, за да не се счупи, и внимателно да я спуснат през устата на дракона.

- Точно така! Това е!

Корсис бързо скочи, разрови се в торбите и скоро извади едно от въжетата, на което имаше навързани възли като стълба. Направи в края му примка и ловко го хвърли към главата на дракона.

При втория опит успя да я закачи за един от рогата на чудовището. Стегна я и увисна на нея, за да провери здравината й.

- Ще успеете ли да се качите? - попита той.

Климент кимна. Съблече кожения си елек, свали колана с мечовете и кинжала си, подскочи и се хвана за въжето. Краката му здраво стъпиха на един от възлите.

Бавно, без да бърза, писарят се заизкачва по импровизираната стълба. Под него Корсис го окуражаваше с викове и напътствия.

Най-накрая Климент стигна главата на дракона. Изтегли се за последен път и погледна в устата на животното.

Очакваше го разочарование.

Зад изплезения раздвоен език, стрелкащ се между извитите зъби, ясно се виждаше медната стена, в която свършваше устата на чудовището.

Писарят нещастно се залюля на въжето. Какво щяха да правят сега?

Миг преди да извика на Корсис, че устата е запушена, погледът му бе привлечен от нещо друго. На челото на дракона, точно в средата между двата рога, ясно се виждаха, старателно издълбани, един до друг два символа - IYIIYI.

„Две седмици? Какво по дяволите трябва да значи това?“ - запита се писарят и бавно огледа цялата глава на дракона. Нямаше нищо друго.

- Гърлото е запушено - извика Климент. - Но открих нещо друго - побърза да успокои младежа Климент и ловко се спусна на земята.

- На челото на дракона има изписани една до друга две седмици. Личи си, че не са били там от самото начало. Някой ги е добавил допълнително.

- Седмици ли? Но за какво?

Писарят сви рамене.

- Поредният знак.

- Какво ще правим сега?

- Трябва да помисля. Да си почина и да помисля какво може да значат двете седмици една до друга.

- Удвоена седмица! Нещо двойно по-божествено или двойно по-важно. Но какво?

Седем до седем. Седем до седем - повтаряше си Климент, докато прибираха нещата си в торбите. - Седем и седем е четиринайсет, седем по седем е четирийсет и девет. Това говори ли ти нещо?

- Абсолютно нищо - Корсис подаде бойния колан на писаря. -Може би все още си струва да повдигнем статуята. Може би отдолу има отвор. Може би означава, че за вдигането й са необходими седем по седем, тоест четирийсет и девет души. Възможно е, нали?

- Възможно е - уморено каза Климент и се запъти към изхода - Но това ще стане утре. Ще трябва да намерим помощници и техника. Както и правдоподобно обяснение защо го правим.

- Чашата е в статуята! Сигурен съм - настояваше на своето Корсис.

- Дано! - Климент се обърна, хвърли последен поглед на потъващия в сенките дракон и застина. С вдигнатите си криле към небето и двете колони под тях, скулптурата имаше съвършената форма на знака IYI.

- Още една седмица - мрачно си каза писарят. - Почнаха да стават прекалено много.

Двамата с Корсис бързо поеха назад.

Писарят усети как копнее да усети вятъра по бузите си и да вдъхне миризмата на тревата и цветята около града. Бяха изкарали в подземията целия ден.

- И не сме яли нищо друго освен малко сушено месо -напомни му Корсис, докато се изкачваха по дървените стълби към изхода.

Навън ги посрещна прохладата на нощта и тихото шумолене на тревите. Но не само това. Във въздуха се носеше някакъв друг, необичаен мирис.

- Какво е това? - попита Корсис и посочи с ръка в мрака.

Климент застана до помощника си. Пред очите му се издигна червено зарево.

Плиска гореше.

25

Възседнал бойния си кон, с окървавен меч в ръка, Иратаис крещеше с пълна сила. Войските на бунтовниците бяха срещнали по-ожесточена съпротива, отколкото бяха очаквали, но най-накрая си бяха пробили път с бой през портите и вече контролираха изцяло Външния град.

Макар да бяха отворили вратите, след като чуха паролите, войниците в караулните помещения на крепостната стена се бяха били неочаквано ожесточено. На Иратаис и поддръжниците му се наложи да впрегнат всичките си сили, за да успеят да пробият отбраната и да влязат в града. Ако не бяха предварително раздаденото оръжие и скритите сили вътре в крепостта, които да ударят защитниците в гръб, бунтовниците можеше и да не успеят да минат през портите.

В крайна сметка бяха успели. Схватките се бяха прехвърлили по улиците на Плиска и скоро целият град бе огласен от викове, команди и дрънчене на оръжие.

Там ги очакваше нова изненада. Аварите съвсем не бяха толкова пияни и отпуснати, колкото им се искаше на последователите на Тангра. Забавянето при вратите даде възможност на наемниците да се организират. Наложи се бунтовниците да се бият за всяка къща, за всяка педя от града, която аварите защитаваха до смърт.

В крайна сметка числеността си каза думата. След няколко часа улиците на Външния град най-после бяха прочистени.

Размахвайки дългия си меч, Иратаис бе препускал по каменните улици, посичайки враговете и увличайки последователите си след себе си. Мирисът на кръв и вихърът на битката го бяха изпълнили, единственото му желание бе да се потопи изцяло в нея, да сее и да търси смъртта.

След двучасовия бой най-накрая се бе срещнал с останалите. Липсваше само Вихтун, който бе паднал покосен от копие пред Западната врата. Останалите обаче бяха тук и бяха жадни за кръв. Дори в очите на пресметливия Вардас се бе разпалил див, необуздан пламък.

- Градът е наш! Сега какво ще правим? - Изот скочи от коня си и изтри кървавия си меч в дрехите на лежащия в краката му труп.

- Външният град е наш, но не и Вътрешният. Най-трудното предстои. - Шун намести шлема си, върху който личеше прясна вдлъбнатина.

Изот го изгледа кръвнишки, но не отговори.

- Аварите са избити! Борис е натикан като куче в бърлогата си! - Иратаис трескаво оглеждаше обстановката. Къде ли бе Недосегаемия? Дали щеше да им помогне? - Докладвайте точно какво е положението!

- Целият град, целият външен град - Изот изгледа свирепо Шун - е в ръцете ни! Аварите са избити до крак. Някои се опитаха да се спасят във Вътрешната крепост, но вратите й бяха затворени. Войниците от гарнизоните при четирите порти също са мъртви.

- Малцина се присъединиха към нас - Вардас скептично поклати глава, назовавайки най-големите страхове на Иратаис. -Дано не се окаже, че цялото ни начинание не си е струвало!

Въпреки очакванията им, че гарнизоните и жителите на Плиска ще ги подкрепят, щом чуят, че се бият в името на Тангра, малцина бяха подкрепили каузата на бунтовниците. Въпреки че армията им си пробиваше път напред под високо развятата конска опашка, въпреки че крещяха името на върховния Бог, жителите на града предпочетоха да останат по къщите и да залостят здраво вратите и прозорците си.

- Ще ни посрещнат като спасители, като победим! - ядно каза Иратаис.

- Ако победим - поправи го Вардас.

- Ще победим! - Очите на великия боил се наляха с кръв. -Борис няма къде повече да отстъпва. Войската му е сразена, останали са му само стражите в двореца! Не може да ни се противопостави!

- Така е! - съгласи се Шун. Изот се усмихна доволно. Вардас само поклати глава.

- Всички врати на Вътрешния град са блокирани от войските ни. Северната, Източната и Западната са препречени с каруци, пълни с камъни. Ако се опита да излезе, Борис може да го направи само през Южната врата.

- Където ще го чакаме ние!

- Точно така! - махна с ръка Иратаис. - Сега трябва да накараме това псе да се покаже. Да му подпалим задника!

- Стрелците са готови! - докладва Шун. - Ще ги подредя около стените на Вътрешния град. След няколко минути ще полетят първите огнени стрели!

- Изот, докато Шун подготвя стрелците, събери всички сили. Доведи и последните подкрепления на площада пред Южната врата - нареди Иратаис. - Ще атакуваме оттам. Среща след половин час на площада - великият боил размаха меча си и препусна, следван от охраната си.

* * *

Странно защо първата мисъл на писаря бе за Ирина.

Трябваше да намери византийката и да я защити, преди да й се е случило нещо лошо!

- Какво става, господарю? Защо гори Плиска? - Корсис се препъваше в полето след Климент.

- Не знам! Не знам! Но едва ли е за добро - отговаряше за пореден път писарят, проправяйки си път в мрака.

- Може ли да са византийците? Може ли да са ни нападнали, докато сме били в подземията? Дали Григорас не е изпълнил заканата си?!

- Не вярвам да са византийците! Няма как да се придвижат дотук, без някой да ги забележи.

- Кой е тогава? Разбойници? Печенеги?

- Съмнявам се! Никоя банда не е достатъчно голяма, за да може да нападне град като Плиска. За това трябва организация и голяма войска. Печенегите също не биха могли да стигнат дотук с армия, без съгледвачите ни да ги забележат.

- Тогава кой? Дали пък не е просто пожар?

- Дали? - Климент спря сред тъмното поле, изчака помощникът му да го настигне и го хвана за рамото. - Заслушай се, Корсис! Какво чуваш?

- Викове! Писъци! Бумтенето на огъня...

- И дрънчене на оръжие!

- Това е битка!

- Това е бунт! Няма друго обяснение!

- Бунт?! Не мога да повярвам!

- Помисли - Климент забави крачка, опитвайки се да успокои дишането си. - Ханът се покръсти. Вече не се казва Борис, а Михаил. Дори не е хан, а княз. Замени Тангра с Христос. На мнозина това въобще не им хареса. Присъствах на съвета, когато Иратаис и останалите се опълчиха на Борис.

- Но нали Дукум каза, че са се подчинили! Че са положили нови клетви за вярност...

- Явно великият боил се е излъгал. Заблудили са го. И него, и хана, и нас.

- Ами ако все пак са византийците? - попита отново Корсис.

Без да отговори, Климент продължи към града.

Пътят гъмжеше от бягащи хора. Натоварили кой каквото може на коне, магарета и каруци, нарамили вързопи на рамо, мъже и жени се спасяваха от пламтящия град.

Майки крещяха, викайки децата си, мъже обикаляха колоната, търсейки жените си, писъците на събудените бебета се смесваха с лая на кучетата и пръхтенето на конете. Отстрани,с високо вдигнати копия, като сенки препускаха въоръжени отряди, които бързаха да се включат в битката.

Климент няколко пъти се опита да заговори бегълците, за да разбере какво се случва, но те само гледаха уплашено оръжията му и продължаваха, без да му отговорят.

- Не си търсете белята! - извика накрая висок мъж на кон, докато подминаваше писаря и помощника му. - Всеки, който влезе в града, ще умре!

- Защо?! Какво е станало!? - извика Климент и се опита да хване конника за крака.

- Бунт! Боилите вдигнаха бунт срещу княза! Вече превзеха Външния град - извика мъжът, изтръгна се от ръцете на писаря и препусна нататък.

„Трябва да побързаме!“ - Климент понечи да хукне отново.

Корсис го хвана за ръката.

- Господарю? Къде отиваме? Какво ще правим там? - попита плахо младежът.

- Ще помогнем с каквото можем! - писарят ядосано задърпа ръката си. - Наш дълг е да защитаваме хана!

- Няма да можем да го защитим! Само ще изгубим живота си! Нека изчакаме.

- Не! - Климент се дръпна и тръгна към града. - Няма какво да чакаме! Нашето място е там!

- Господарю, почакайте! - Корсис го настигна отново. -Ако сега влезем в града, ще попаднем право в ръцете на враговете на хана. Как ще се отнесат те с нас?

Климент премигна. Корсис бе прав. Великите боили, които бяха въстанали, до един го мразеха.

„Вярното куче на Дукум“, така го наричаха зад гърба му. Едва ли щяха да се зарадват, като го видят. Освен ако радостта им не се свърже с възможността да го убият.

Климент въздъхна. Какво трябваше да направи? Сърцето му го влечеше към боя, бе готов да жертва живота си в името на хана. Разумът му казваше, че е безсмислено да умре напразно.

- Не казвам, че не трябва да отидем - продължи Корсис. Да отидем, но да се подготвим. Нека направим така, че ако ще умираме, поне да не бъде напразно.

Климент кимна. Младежът имаше право.

Двамата свърнаха встрани от пътя и скриха торбите си в близките храсти. Климент прекърши най-горните клони на един от тях, за да ги познаят, като се върнат да ги търсят.

„Ако се върнем въобще!“ - мрачно си помисли той.

Взеха всички оръжия, които носеха, и ги затъкнаха под наметките си. Корсис ловко отряза част от единия вързоп и направи нещо като качулка, с която писарят да закрие лицето си.

- Така ще ви познаят по-трудно - убеди Климент той.

И двамата намазаха лицата си с прах от пътя, за да изглеждат така, сякаш са връщащи се за вещите си бежанци. Натриха и дланите си, за да не се хлъзгат оръжията им. След което поеха към града.

Планът беше прост. Да се опитат да се промъкнат до двореца, след което да се включат в защитата му. Щяха да избягват осветените места, да крият лицата си и да се опитат да се смесят с тълпата. С малко повече успех никой не би трябвало да ги разкрие.

Разбраха грешката си още щом стигнаха до Южната врата. Застанали между запалените сигнални мангали, които осветяваха всичко наоколо като ден, новият гарнизон на вратата внимателно проверяваше всички.

Бягащите от града бяха принуждавани да дават откуп, ако искаха да излязат от града и да се спасят. Освен войници, други желаещи да се върнат обратно нямаше.

Близо до входа на караулната кула се издигаше купчина от всевъзможни торби, денкове и бохчи, кошници, мечове и гърнета с вино бяха безразборно нахвърляни.

Видимо подпийнали, войниците на бунтовниците се забавляваха с новата си роля. Без много приказки те вземаха това, което си харесваха, без никой да смее да им се противопостави.

Някои от тях похотливо дърпаха минаващите жени към вратата на кулата, докато те се дърпаха, пищейки.

„Дали Ирина е минала оттук? Какво ли й се е случило?“ -помисли си писарят и кръвта му кипна.

Заедно с Корсис се опитаха да минат незабелязано в суматохата, но чигатът, командващ отряда, ги забеляза.

- Хей, вие там! - провикна се той. - Кои сте? Къде отивате? Спрете веднага! - нареди военният и се запъти към тях.

Корсис пребледня.

- Идваме в града по работа! Какво се е случило? Пожар ли има? - започна да пелтечи той.

- Знаете ли новите пароли? - строго попита чигатът и насочи меча си към писаря.

- Ние... ние не знаехме, че са ги сменили - запелтечи младежът, чудейки се как да се измъкнат.

- Имам точни заповеди! Само хора, знаещи новите пароли, да бъдат допускани в града. Всички други да бъдат задържани. Хванете ги! - заповяда чигатът. - Завържете ги!

Войниците се втурнаха към писаря и помощника му.

- Спрете! - Климент свали импровизираната си качулка и високо вдигна ръката, на която блестеше пръстенът с герба на Дукум.

- Аз съм Климент, главният писар на хана! Нося важни новини! Трябва да ни пуснете незабавно!

Познали символа на ръката му, войниците сведоха копията си.

- Великите боили ни очакват! Трябва веднага да стигна до Иратаис!

Чигатът изглеждаше раздвоен.

- Не са ми казвали нищо! - каза той. - И защо криете лицата си?

- Ти идиот ли си?! - Климент сграбчи военния за раменете и приближи лицето си до неговото. - Нима очакваш да знаеш всичко? Може би господарят Иратаис споделя с теб най-съкровените си тайни?! Нима си от висок род или си толкова издигнат, че да знаеш какво са решили водачите на Великия съвет?

Климент изгледа чигата с пренебрежение и набута пръстена на Дукум в лицето му. Надяваше се, че в суматохата военният няма да съобрази каква е връзката между печата на кавхана и бунтовниците.

- Добре - протегна напред ръце Климент. - Хайде, вържете ни! Ще си починем с удоволствие след тежкото пътуване. Само че после се сърди на себе си, когато главата ти се окаже побита на кол пред вратата! Господарят Иратаис едва ли ще остане доволен, че си попречил на плановете му.

Чигатът облиза устни и огледа подчинените си. Войниците бяха свели копията си и гледаха в земята.

- Закъснявам! - настоя Климент и посочи с ръка пламъците. -Новините, които нося, може да ни помогнат да спечелим битката. Или да я загубим! Ти решаваш!

Чигатът отново ги изгледа притеснено, след което махна с ръка:

- Минавайте! Но след като всичко свърши, ще искам да се застъпите за мен пред великия боил!

- Разбира се! Стига да не пристигнем късно! - Климент хвана за лакътя Корсис и го повлече навътре към града.

Двамата забързаха по улицата.

- Чакайте! - настигна ги гласът на чигата.

Писарят се обърна и сърцето му замря. Трима войници тичаха към тях.

- Щом новините, които носите, са толкова важни, ще ви трябва охрана. Улиците на Плиска са опасни тази нощ. Не мога да рискувам нещо да ви се случи по пътя - военният изглеждаше доволен от мисълта, която му бе дошла.

- Да идват по-бързо! Нямаме време за губене - извика Климент, нахлупи отново качулката си и заедно с Корсис бързо поеха по улиците, охранявани от трима войници на бунтовниците.

Не бяха направили и няколко крачки, когато срещу тях се стрелна Алем. Битката се бе отразила дори на боязливия боил, чието лице бе сгърчено от напрежение и решителност. Той мина покрай Корсис и писаря, който побърза да наведе глава, за да не бъде разпознат.

- Болех, бързо събери всички войници и ги прати при Южната врата! - заповяда боилът. - Започва финалният щурм! Трябват ни всички налични сили!

- Готови сме, господарю Алем! Тъкмо пращах при великия боил Иратаис писаря Климент. Казва, че носи важни сведения, които ще ни помогнат в битката - чу зад гърба си гласа на чигата писарят.

- Кого? - попита Алем и бързо се заозърта. - Къде е той?

На Климент не му трябваше повече. Блъсна силно войника вдясно от себе си, завъртя се, удари този отпред, докато Корсис се бореше с третия. Използвайки смайването на пазачите си, двамата бегълци хукнаха по тъмните улички.

- Хванете ги! Хванете ги веднага, идиоти! - чу Климент виковете на боила и затича още по-бързо.

Няколко войници хукнаха по петите им, но писарят и Корсис имаха добра преднина и скоро преследвачите им ги загубиха в хаоса.

Колкото повече наближаваха центъра на града, толкова повече хора срещаха. Войници, дрънкащи с броните си, чигата, крещящи заповеди, мародери, стрелкащи се като сенки в мрака, уплашени лица, показващи се на прозорците, трупове на хора, животни и оръжия изпълваха улиците на Плиска.

Въздухът бе напоен с мирис на кръв, желязо, пот, дим и страх. Носеха се команди, крясъци и викове.

Корсис вдигна паднал на земята шлем и го подаде на Климент. Той също сложи един и с дългите си мечове и тъмни наметки двамата по нищо не се отличаваха от преминаващите войници.

За известно време бяха в безопасност.

Съвсем ясно личеше откъде бе минала битката. Прескачайки труповете на избили се един друг българи и славяни, Климент с ужас установи, че градът е на път да се разпадне.

Заети със собствените си битки, големците бяха забравили за обикновените хора, които ставаха лесна плячка на мародери, крадци и разбойници.

Няколко къщи горяха. Други, с изтърбушени врати и прозорци, изглеждаха така, сякаш през тях е преминал ураган. Носеха се писъци, вопли и молби за помощ, на които нямаше кой да отговори.

Някои от войниците на въстаналите боили също се бяха включили в разграбването, без да се интересуват от изхода на битката.

На една от улиците Климент и Корсис се сблъскаха с трима, въоръжени с дебели сопи, просяци. Те се бяха навели над паднала на земята жена, която умолително бе вдигнала ръце към тях. Единият я държеше за косата, другият тъкмо се канеше да разкъса дрехата й.

- Помощ! Оставете ме! Нищо лошо не съм ви направила - плачеше жената и Климент с ужас разпозна гласа на византийката Ирина.

Без да съзнава какво прави, отдавайки се на неистовата сила и гнева, лумнали внезапно в гърдите му, писарят се хвърли напред с изваден меч в ръка. Преди нападателите да разберат какво става, той посече първия от тях. Другите двама отскочиха пъргаво назад, като крещяха и заплашително и размахваха дървените си оръжия.

- Господарю! - провикна се Корсис, но Климент не му обърна внимание.

Наведе се, за да избегне удара от тоягата на единия просяк, хвана го за ръката и използвайки инерцията му, го завъртя около себе се, за да го пресрещне с удар на меча в корема. Без да спира, писарят дръпна обратно оръжието си и разперил ръце като крила на мелница, се завъртя, разсичайки гърдите на последния нападател, който тежко рухна на земята.

Оставяйки Корсис да провери състоянието на враговете им, Климент се наведе и внимателно хвана византийката за раменете.

- Не се бой Ирина - каза той с неочаквано спокоен глас. - Аз съм, Климент.

Жената го погледна със замъглени от страх очи, позна го, отпусна се в прегръдката му и се разхълца неутешимо.

- Спокойно, спокойно! Никой повече няма да те нарани. Аз ще те пазя - занарежда утешително Климент, люлеейки като малко дете тресящата се от ридания византийка. Изведнъж битката, ханът, войната на боговете изгубиха значение. Искаше му се да остане завинаги така, с Ирина в прегръдките си.

- Господарю! - нервният глас на Корсис извади Климент от унеса му. - Трябва да побързаме, господарю! Това място не е безопасно!

- Като че ли има някое, което е - измърмори писарят, докато се изправяше и помагаше на византийката да стане.

- Защо си излязла по това време, Ирина? - попита той. - Защо не си стоиш у дома?

- Баща ми изчезна! - отговори жената, докато бършеше сълзите си. - Излезе рано сутринта и повече не се появи. Притесних се! Чух, че е имало нападение, и тръгнах да го търся. Така и не го намерих. Не знам какво щях да правя, ако не ме бяхте спасили!

- Ще останем заедно! Няма да се делим - обяви писарят и силно стисна ръката на Ирина. Тя му отговори с измъчена усмивка, която накара Климент да се почувства изпълнен с непозната, непобедима сила.

Гледайки да не бият на очи, тримата се запромъкваха към вътрешността на Плиска. Заобикаляха тичащите войници, клатушкащите се след тях сенки и напускащите столицата. Градът бе в пръстена на смъртта, който се затягаше все повече и повече.

А центърът му бе пред Южната врата на Вътрешния град.

26

Скрит зад шлема като зад маска, Климент внимателно оглеждаше площада пред Южната врата на Вътрешния град.

Финалният щурм щеше да започне всеки момент.

От всички страни прииждаха въоръжени мъже, някои носеха стълби, други бутаха леки обсадни кули. Тежък таран с желязна муцуна, осеяна с шипове, се полюшваше в дъното на площада, окачен на дървено скеле.

По площада в железни котли бяха запалени огньове, чиито пламъци разпръскваха нощния мрак и изпълваха въздуха със сажди и пепел. Миришеше на кръв, пот и желязо.

Плътно скупчени един до друг, с тежки кожени ризници, щитове с гербови символи и извадени мечове, мъжете пред Южната врата се люшкаха като вълна, готова всеки момент да залее двореца.

От Вътрешния град към небето се издигаха пламъци. Пожарът все още не бе голям, но най-вероятно щеше бързо да се разрасне.

Нямаше никакво съмнение!

Борис беше обречен!

Писарят присви очи под шлема, и опитвайки се да спре стичащата се от челото му пот. Не смееше да открие лицето си, за да не бъде разпознат. Скрит зад един от ъглите заедно с Корсис и Ирина, той продължаваше да оглежда площада, търсейки начин да проникне в крепостта.

Бунтовниците не си губеха времето. Труповете бяха извлечени встрани, всичко най-ценно от тях свалено, след което бяха оставени на произвола на нощта и бездомните псета. Парчета от брони, оръжия и каруци, използвани като защитни валове, се търкаляха по земята.

„Дукум много ще се ядоса от целия този хаос. Кой ще почисти всичко това?“ - помисли си Климент и мигом се упрекна за глупавите си мисли. Много скоро и той, и Дукум, и ханът може да са мъртви!

Яхнал огромен кафяв жребец, на площада нахлу Изот, посрещнат от рева на войската. Той вдигна ръка, успокои коня си и бавно се запъти към останалите велики боили, които го чакаха в центъра на площада. Най-сетне всички заговорници се бяха събрали.

Наметнат с пурпурно наметало, като истински хан, Иратаис се отдели от групата и бавно започна да обхожда редиците на бунтовниците. Шун зае позиция вляво от вратата, готов да поведе атаката срещу стените. Изот скочи от коня си, свали шлема си и с изцапано от сажди и кръв лице започна да раздава заповеди. Вардас отстъпи назад, явно нямаше намерение да рискува. Дори Курт и Алем се споглеждаха неспокойни, очаквайки финалния щурм.

Иратаис пришпори коня си и се върна в центъра на площада.

- Войници! - извика той и вдигна високо меча си. - Мъже! Братя! Дошли сме тази нощ тук не за да вдигаме бунт, не за да покажем непокорство, не за да се опълчваме срещу боговете, а за да ги спасим от един самозабравил се хан!

Площадът му отвърна с яростен рев и дрънчене на оръжие.

- Този хан - продължи Иратаис и всички притихнаха, за да чуят думите му, - този хан предаде Тангра! Този хан предаде бога на дедите ни, без дори да ни попита! Този хан иска да ни превърне от войници в просещи милостиня страхливци в краката на Византия! Ще позволим ли това да се случи?!

- Неееее! - отвърна тълпата и започна да се блъска напред.

- Ще позволим ли Тангра да ни бъде отнет от един страхливец, който не спечели нито една битка!? Ще позволим ли да ни командва човек, който се крие в крепостта си, вместо да излезе с меч на бойното поле?! Ще позволим ли да ни командва подлец, който, вместо да се бие, сключва срамни договори само и само за да спаси собствената си кожа? Ще позволим ли да ни командва Христос, който иска добро за враговете си! - Иратаис размаха меча си. Изправен върху бойния си кон, озарен от пламъците, великият боил бе вдъхновяваща гледка. - Ще позволим ли всичко това?!

- Никогаааа!

- Затова сме се събрали тук тази нощ! Затова ще свалим хана! Нашето дело е свято! С Тангра напреееед! - извика великият боил и насочи меча си към крепостта.

С див рев първите редици се люшнаха към крепостта. Изстреляните запалени стрели като звезди озариха нощното небе. Множество стълби бяха изправени до стените. Със зловещо стържене таранът неумолимо тръгна към високата врата.

В този миг отнякъде зазвъня камбана.

Тежкият й стон разцепи нощта, издигна се към небето и се стовари обратно на земята. След нея забиха още камбани, чийто звън се смеси с песни, възхваляващи Исуса Спасителя.

Голямата врата на Южната порта бавно започна да се отваря, пропускайки в нощта лъч светлина.

Бунтовниците неуверено спряха.

Нима Борис все пак щеше да отговори на удара им?

Климент се промъкна напред и проточи враг.

„Борис не се е предал! - радостно си помисли писарят. -Ето - сега през вратата ще излетят верните му отряди!“

С тежко стържене високата порта най-накрая се отвори докрай. Звънът на камбаните изпълни площада, с тях дойдоха и песните.

Вместо конници, вместо въоръжени до зъби мъже към площада бавно се понесе литийно шествие.

Най-отпред, понесъл високо над себе си хоругва с образа на Мадоната и Младенеца, вървеше свещеник с дълга бяла брада. Очите му проблясваха предизвикателно в мрака, сякаш бе сигурен, че неговият Бог няма да позволи да му се случи нещо лошо и ще накаже неверниците.

Зад него, разтреперани, хвърляйки уплашено погледи встрани, бавно вървяха група свещеници и проповедници. Някои бяха вдигнали като защита високо над главите си позлатени икони, други носеха хоругви, трети размахваха кандилници с тамян.

Пацик, Кордил и Силвестър също бяха тук, окичени с маслинени клонки, носещи високи жезли със сребърни кръстове. Славяните час по час се оглеждаха, сякаш очакваха всеки момент да бъдат нападнати.

Климент погледна зад тях и ахна.

Бос, с дълга бяла ленена риза и с трънен венец на главата, зад групата бавно пристъпяше Борис. Князът бе свел глава над молитвено събраните си длани, но дори Климент успя да види светещите му като звезди очи.

Стъпващ леко във виещия се по земята пушек, Борис сякаш не вървеше, а плавно се носеше над нея. Черните му коси се вееха, ризата му се издуваше като платно от вятъра.

Князът спря и все така свел глава, без да поглежда враговете си, направи към тях кръстен знак.

Редиците на бунтовниците се люшнаха назад.

- Чудо! - извика някой и викът му бе подет от всички страни.

Стъписани от това, което виждат, нападателите спряха, не вярвайки на очите си.

Виковете замлъкнаха.

Оръжията се насочиха към земята.

Таранът спря.

Нима Борис се предаваше доброволно?

Или това бе Богът, слязъл на земята, за да ги накаже за бунта им?

Пеейки, шествието стигна до центъра на площада. Лицата на свещениците бяха изопнати, по челата им стичаха капки пот, но те продължаваха да вървят напред.

Най-накрая процесията спря. Редиците й се разтвориха и все така носейки се през дима, напред излезе Борис.

Князът бавно огледа тръгналите срещу него войници. След което вдигна ръка и отново направи кръстния знак.

Над площада се възцари пълна тишина.

- Защо сте се събрали тук? Защо? - попита Борис и ниският му плътен глас изпълни нощта. - Защо сте напуснали къщите си, защо сте оставили жените и децата си и сте извадили оръжията си? Може би градът е нападнат и сте се втурнали да го защитавате? Може би приятелите ви са в беда и сте дошли да им помогнете? - Князът замълча и се загледа в издигащите се пламъци. - Защо сте погубили братята си? Нима ви направиха нещо лошо? Нима искаха да ви излъжат или да ви напакостят? Защо разплакахте децата на ближните си, нагрубихте жените им, а самите тях предадохте на смъртни мъчения? Бог или дявол бе в сърцата ви?

Борис направи още една крачка напред и тълпата отново отстъпи. Някои от войниците започнаха да навеждат глави, други се заозъртаха притеснено.

- Нощта е за сън, не за насилие! Кой ви подучи да напуснете леглата си и да вършите злини? Защо сте дошли тук? Да убиете от Бога поставения ви владетел? Да нарушите свещената си клетва към небето? Затова ли дойдохте?! - Гласът на княза стана неочаквано твърд. - За да се доверите на хора, ламтящи за власт, които не ги е грижа колко човешки живота ще погубят, за да стигнат до нея? Затова ли дойдохте?! - повтори въпроса си Борис, обърна се с гръб и вдигна ръце към небето. - Ето! Аз съм тук пред вас!

Нали сте дошли за мен?

Нали искате да пролеете кръвта на хана?

Какво чакате!?

Убийте ме!

„Той е полудял! Къде е Дукум да го спре!“ - отчаяно си помисли Климент и отстъпи назад, дърпайки Корсис и Ирина след себе си. Трябваше да подготвят бягството си в предстоящата касапница.

Борис беше обречен!

За учудване на писаря никой от събралите се на площада войници не помръдна. Никой не вдигна меча си, не запрати копие и не пусна стрела срещу беззащитния владетел.

Суровите, облечени в брони мъже гледаха като хипнотизирани вдигналия ръцете си към небето господар, дошъл доброволно да се остави на мечовете им.

Дори Иратаис стоеше занемял на коня си, с провиснала челюст, без да знае какво да направи.

Борис бавно се обърна към враговете си:

- Погледнете в сърцата си! Погледнете в душите си! И ако в тях не е останала и капка милост, следвайте тези, които са ви довели тук! Следвайте тези, които въстават срещу жените, децата, владетеля и родината ви! Но ако в сърцата ви е останала капка вярност, ако в сърцата ви е останала капка истинска сила, ако сте си припомнили кое наистина е добро и кое зло, сега е моментът да си вървите. Идете си вкъщи, покайте се, разкрийте душата си пред Бога и всичко ще бъде простено и забравено!

Борис вдигна ръка и прекръсти за трети път враговете си.

Някъде издрънча оръжие. След това друго. Един по един войниците започнаха да пускат мечовете си на земята и да коленичат пред княза. Пред истинския си владетел.

- Не го слушайте! - изкрещя от другия край на площада Шун и се втурна през тълпата. - Убийте го!

- Напред! - изрева и Иратаис, внезапно излязъл от транса, и пришпори коня си.

Незнаещи какво да правят, част от бунтовниците се втурнаха към хана, други смутено се оглеждаха.

В този миг Борис рязко свали вдигнатите си ръце. Иззад гърба му се изсипа облак стрели.

След него още един.

И още един.

Докато ханът бе говорил, без да ги забележат, от Вътрешния град бяха излезли и заели позиции в сенките няколко отряда стрелци. Други се бяха показали над стената на крепостта и точно и безпощадно поразяваха враговете.

„Очевидно Борис не разчита само на Христос!“ - радостно помисли Климент и разгадал хитростта на княза, заедно с Корсис и Ирина побърза да се прикрие от летящите стрели зад вратата на близката къща.

Редиците на бунтовниците, и без това объркани и нерешителни, започнаха да се разкъсват. Част от нападателите лежаха мъртви или ранени на земята, другите се опитваха да се прегрупират.

- Предателство! Към мен! Към мен! - викаше с всичка сила Иратаис, опитвайки се да сплоти разпадащите се редици.

Като се отърсиха от първоначалния шок и осъзнаха, че са били изиграни и за тях няма да има милост, нападателите започнаха бързо да се групират около предводителя си. Те все още представляваха значителна сила и ако успееха да се организират бързо, можеха лесно да пометат незащитените стрелци.

В този миг във вътрешността на крепостта изсвири рог. Литийното шествие се отдръпна и през отворената порта на крепостта излетя елитната конница на хана.

Успял да сложи бронята си, начело на отряда се носеше Борис с високо вдигнат меч в ръка. Най-отзад тичаха тежко въоръжени аварски наемници.

Конете връхлетяха върху нападателите, които се разбягаха с крясъци. Някои се опитаха да окажат съпротива, но бързо станаха жертва на конете, копията и криещите се в мрака стрелци и авари.

Пищейки като жени, Алем и Курт станаха първите жертви на отмъщението на княза. Единият политна със забито в гърба копие, другият бе пронизан от няколко стрели.

Проправяйки си път с бой, Иратаис се опитваше да стигне края на площада и да се измъкне по малките улички. Хванал меч в едната и боздуган в другата си ръка, Изот се биеше и ревеше като ранена мечка, но най-накрая падна под напора на неприятелите. Като видя, че няма да се измъкне, Шун опита да се покатери по една от опрените на крепостните стени стълби, но бе надупчен на решето със стрели и падна в подножието на кулата.

Осъзнали, че за бунта им няма да има пощада, останалите боили се хвърлиха в боя, предпочитайки да умрат като мъже, отколкото да бягат като страхливци и предатели.

По-късно Климент педантично щеше да изчисли, че в сечта са паднали водачите на четирийсет и осем знатни български рода. Бащи, синове, дори и внуци намериха смъртта си тази нощ. Погром, който страната не бе преживявала досега.

Освирепял от гняв и по нищо не приличащ на християнския владетел, миролюбиво говорещ на тълпата допреди малко, Борис се хвърляше в най-яростните схватки, размахвайки ожесточено меча си. Гневът на княза срещу тези, които бяха въстанали против властта му, бе страховит и не след дълго защитата на бунтовниците рухна.

Борис стигна до Иратаис и преди великият боил да успее да се защити, го промуши в гърдите, след което с един удар отряза увенчаната му със златен шлем глава.

Тя полетя над озарения от пламъците площад, описа широка дъга и тупна в мръсна купчина със слама.

Това бе краят на водача на рода Вокил, мечтаещ да седне на трона на предците си.

С него умря и бунтът му.

27

Тишина бе обгърнала Плиска.

Не се чуваше дори плачът на жените, чиито мъже бяха загинали през нощта.

Пожарите бяха загасени, но над града продължаваха да се стелят пушек, прах, пепел и мирис на смърт.

Войници, въоръжени с дълги железни куки, товареха на каруци труповете. С всяка от групите имаше по един чигат, който внимателно проверяваше самоличността на мъртъвците. Ако беше от бунтовниците, отрязваха главата и дясната ръка, преди тялото да бъде натоварено.

Християнски свещеници опяваха загиналите.

Освен техните гласове и подвикванията на войниците не се чуваше нищо друго.

Борис бе сковал града в железен юмрук. Облечени в тежки брони, патрули проверяваха всеки дръзнал да излезе на улиците, претърсваха къщите за изплъзнали се бунтовници, методично завързваха ръцете на заловените и ги водеха към затворите на крепостта.

Гарнизоните на портите във Вътрешния и Външния град бяха възстановени, вратите - затворени. Никой не можеше да се изплъзне от хватката на хана, който тази нощ официално се бе превърнал в княз.

Пощада нямаше да има за никого!

Климент внимателно отвори вратата на къщата, в която се криеха с Корсис и Ирина, огледа улицата и след като се убеди, че са в безопасност, бързо излязоха навън и се насочиха към двореца. Няколко патрула ги спряха за проверка, но разпознали личния писар на владетеля и пръстена на ръката му, незабавно ги пускаха да продължат.

Пред Южната врата се бе събрала малка тълпа, искаща да проникне във Вътрешния град. Хора, които доскоро се бяха колебали или тайно бяха подкрепяли заговорниците, сега бързаха да поднесат почитанията си на победителя, опитвайки се да спасят живота и имуществото си.

Климент, Корсис и Ирина дълго чакаха пред вратата, преди да ги проверят щателно и да им разрешат да влязат. Тук, където щурмът бе най-яростен, бе пълно с трупове. Писарят трябваше да сложи ръка пред лицето си, за да смекчи поне малко ужасната миризма на кръв и смърт.

Изпратиха византийката до къщата й. Преди да се прибере и да залости вратата, Ирина погледна писаря в очите, благодари му отново и го целуна по устата.

- Дали ще се ожените? - опита се да се пошегува Корсис, но Климент уморено вдигна рамене. Не му беше до закачки.

Улиците на Вътрешния град бяха пълни с въоръжени мъже, които вдигаха наздравици за победата. Князът бе отворил избите си и сега всички празнуваха.

„За какво? - питаше се писарят, докато минаваше между полупияните войници. - Че са избили сънародниците си?“

След множество проверки Климент и Корсис най-накрая бяха допуснати до тронната зала. Помещението бе пълно с хора. Чигати, таркани и други военни се бяха смесили с боили и багаини. Най-отпред, доволен, седеше Склавун, на гърдите му лежеше тежък златен кръст. Свещеникът Павел, застанал от дясната страна на княза, леко се усмихваше и току се навеждаше да прошепне нещо в ухото на владетеля.

С блестяща корона на главата, облечен в дълга, извезана със злато роба, Борис мълчаливо седеше на високия си трон.

Зад него статуята на лъва, донесена от византийската резиденции в Свети Манант, безучастно гледаше ставащото с медните си очи.

Накичен със златните си отличия на властта, Дукум не из пускаше нищо от погледа си.

Борис стана и залата веднага стихна. Стотици очи се впериха във владетеля, неколцина вдигнаха наздравици в негова чест.

- Свалете чашите! - нареди Борис и огледа множеството пред себе си. - Няма с какво да се гордеем от случилото се тази нощ! Няма защо да празнуваме за това, че сме победили братята си. Мнозина от тях до вчера стояха в тази зала и също вдигаха наздравици!

- Те са предатели! - извика някой и всички зашумяха в знак на съгласие.

- Не! - гласът на Борис изпълни залата. - Те не са предатели! Те защитиха своя Бог, така както намериха за добре. Ако бяха победили, сега щяхте да славите Иратаис, а мен да наричате предател.

Насъбралите се замълчаха и наведоха глави. Всички знаеха, че князът е прав.

Борис седна на трона си.

- Никой загинал в тази битка няма да бъде считан за предател! Заловените ще бъдат освободени, след като се покръстят и се закълнат във вярност на хана. Който не го направи - ще умре! Останалите ще бъдат простени и ще започнат живота си отначало, като всички нас! - владетелят замълча, преди да обяви останалите си решения. - Великият съвет се разпуска, докато не бъде избран нов. Нито един от старите му членове няма да има право да участва в него!

- Но, господарю! - Склавун бе скочил на крака и невярващо гледаше към трона. - Ние се надявахме...

- Твоето място вече не е там, Склавуне! Всичко старо ще бъде забравено! Ще почнем наново. Начисто! Никой няма да разчита на предишни заслуги, а ще трябва да намери начин да се докаже отново. Аз на първо място - Борис изчака, докато всички осъзнаят думите му. - Ще изградим нова държава, с нова вяра и нови устои. Повече няма да има разделение между българи и славяни, между християни и тангристи! Всички ще бъдем равни пред нашия Бог Исус Христос!

- На колобарите ще бъде дадена възможност да изнесат реликвите си, след което светилищата на Тангра ще бъдат съборени, а на тяхно място ще бъдат издигнати храмове и църкви. Където всички ще се молим заедно! Такава е волята ми!

Борис се изправи и всички, отначало бавно, след това по-решително паднаха на колене пред княза и наведоха глави в знак на преклонение.

Климент също коленичи, гледайки изпод вежди как Борис, по-могъщ и величествен отвсякога, напуска залата.

Преди да излезе, кавханът Дукум кимна на Климент да го последва.

В покоите на хана, около маса, отрупана с чаши и бокали, Борис крачеше и ръкомахаше. Дукум седеше на една от пейките и наблюдаваше княза с гордост и любов, с каквито баща се радва на успехите на първородния си син.

Най-накрая князът бе свалил маската си на владетел и бе дал воля на чувствата си. Борис продължаваше да описва подробности от битката, от подготовката, от церемонията, сякаш имаше нужда отново и отново да преживее случилото се на площада.

Климент и Корсис седнаха на една от пейките до вратата.

- Не можеш да си представиш какво изпитвах в момента, в който им обърнах гръб! - Борис се надвеси за миг над Дукум. - Можеха съвсем лесно да ме убият. Някой трябваше просто да пусне една стрела, да хвърли едно копие... Но Бог ме спаси! - князът спря за миг. - От тази нощ наистина вярвам, Дукум! Може да ти звучи смешно, но там, на площада, докато чаках да се реши съдбата ми, почувствах Божията десница над себе си. Почувствах Христовата любов и знаех, че нищо лошо няма да ме сполети!

- Ти си избран да ни водиш! - обяви великият боил. - Макар още да твърдя, че планът беше прекалено опасен. Прекалено опасен! По-добре щеше да е направо да пуснем конницата.

- И да загинат още хора? Имахме преимущество! Изненадахме ги! Заслужаваше си да рискувам за това. А ако ме убиеха, всичко щеше да свърши само с една смърт. Нали така? Щяха да ме убият и да ме забравят!

Дукум само сви рамене.

- Вместо това сега имат чудо, което да славят. Не е минал и ден, а слуховете за това как князът се е изправил сам срещу бунтовниците и ги е победил с Божията сила вече обикалят града. Дори тези, които не вярват в Христос, ще има над какво да помислят.

- Те искаха потвърждение за правотата на пътя, по който ги водя, и аз им го дадох! - разпери ръце ханът. - Бог беше тази нощ с мен и направляваше десницата ми! Чувствах, знаех, че никой не може да ме спре. С меч или копие, с броня или само с плащаница, враговете се разбягаха пред мен!

- Всички видяхме това, княже! - увери го Дукум и отпи от чашата си.

- Лесно е да побеждаваш, когато с теб е Бог! Видя ли как се уплашиха?! Дори прехваленият Иратаис не можа да ми устои! -Борис стисна юмруци и затвори очи. - Това се казва битка!

- Е, вече нищо няма да е както преди - съгласи се Дукум. - Великите родове са заличени, водачите на бунта са избити или заловени, няма никой, който да се противопостави на волята ти.

Борис не каза нищо. Приближи се до един от прозорците на стаята си и се загледа в нощта.

- Твърде много убийства, твърде много смърт! Не исках да става така! - Настроението на княза неочаквано се промени. -Наистина не исках! Добър или лош, Иратаис ще ми липсва. Както и останалите - князът замислено се облегна на стената. -За добро или за лошо, тръгваме по нов път! Свещеници ще сменят колобарите, църкви и манастири - светилищата на Тангра, надгробни плочи - девташларите.

- Поне ще ни излезе по-евтино - засмя се Дукум. - Вместо няколко дузини камъни, сега ще слагаме само по един. Доста се озорихме, докато наредим всичките осемдесет и един за баща ти. Не че не ги заслужаваше... Но ако трябва, ще ги махнем! -боилът замислено отпи от чашата си.

- Те ще останат - махна с ръка Борис. - Безсмислено е да разрушаваме това, което имаме.

Дукум кимна. В дъното на стаята Климент стоеше като вкаменен.

- Е, писарю - попита Борис, - как ти се видя изпълнението ми на площада?

- Беше много смело. Искрено казано, не вярвах, че ще оцелеете - разсеяно отговори писарят. В главата му се гонеха други мисли, които го бяха отвлекли от разговора в стаята.

- Никой не вярваше - сериозно каза великият боил. - Никой не можеше да разубеди княза от това, което беше намислил. Или може би наистина видяхме чудо?

- Ти си по чудесата, Клименте - обърна се Борис и писарят видя колко тъжни са очите му. Само за една нощ владетелят се бе състарил с десет години. - Докъде стигна разследването ти? Разбра ли кой е убиецът? Кой е Неуязвимия? В безопасност ли съм вече?

Писарят кимна.

- Имам някои подозрения, които се надявам да докажа тази нощ. Както и да намеря чашата от черепа на Никифор.

Корсис погледна господаря си учудено.

- Нима? - плесна с ръце Борис и за миг очите му отново се изпълниха с плам. - Ето това вече би било истинско чудо! И няма да ми кажеш, преди да си напълно сигурен, нали?

Климент поклати глава.

- Няма да кажа!

- Какво чакаш тогава?! - подкани го Дукум и остави чашата си на масата. - Иди и довърши започнатото!

- Кой е убиецът? Къде е чашата от черепа на Никифор? Господарю! Трябва да ми кажете! - Корсис подтичваше след Климент, който с широки крачки бързаше по коридорите на двореца. - Господарю, моля ви!

Писарят забави ход и заговори, без да спира.

- Всичко става лесно, когато знаеш къде да търсиш и какво да гледаш - каза той. - Спомни си пръстена на Теофан. На него са изобразени Слънцето, отрязаната глава на предводителя, Юпитер и сграбчването й.

- Но тях вече използвахме в подземията! Пръстенът ни показа пътя, по който да стигнем до дракона - неразбиращо каза Корсис.

- Така е. В подземията пръстенът ни посочи пътя. Но той сочи и друг път! Той крие в себе си не една, а няколко карти! -Двамата излязоха от двореца и забързаха по улиците на Вътрешния град. - Просто и гениално! Част от знаците на едната карта се припокриват с тези от другата. Теофан е нагласил нещата така, че символите да могат да бъдат използвани няколко пъти. Не е толкова сложно, ако знаеш как да го направиш. Какво ни разкрива пръстенът, освен пътя в подземията?

- Нали вече говорихме за това - намусено отговори Корсис. - Отиди някъде, неизвестно къде, погледни към Юпитер и Слънцето и ще видиш отрязаната глава на предводителя. Безсмислено е!

- Не е! Забравяш това, което открихме на челото на дракона.

- Двете седмици?

- Именно! Двете седмици. Току-що, докато слушах Борис и Дукум да си говорят, разбрах къде водят те - към девташларите!

- Девташларите ли? - невярващо попита Корсис. - Как така?

- Много е просто. Спомни си това, което ни разказа Исбул за тях.

- Че са ги донесли джитове, жени великани...

- Не това - Климент нетърпеливо махна с ръка. - Спомни си какво точно каза той.

- Всеки знае какво представляват стражите в ханските гробници! -намусено отговори Корсис. - Квадратни каменни плочи, някои високи над два метра, подредени в квадрати. Символизират убитите от владетелите велики воини, които ще им служат в отвъдното.

- Какво друго?

Корсис завъртя очи.

- Всички са с различна големина, камъните са подредени в правилни редици, три по три, пет по пет...

- Или?

- Или седем по седем! - внезапно проумял извика Корсис.

- Точно така! Седем по седем! Както сочи знакът на челото на дракона! Там трябва да търсим - Климент бе изпълнен с оптимизъм. Спомни си какво още ни разказа Исбул!

Младежът озадачено вдигна рамене.

- Гробът на Крум единствено е на хълм. Девташларите около него са по седем в редица! Ориентиран е спрямо четирите посоки на света! И само той има каменен престол, обърнат на изток! Кой седи в трона на боговете?

- Юпитер! - отговори Корсис и се затича.

28

„Дали този път наистина не трябваше да поискам ескорт войници, които да ни охраняват?“ - помисли си Климент, докато с Корсис бързо крачеха по тъмните улици на Външния град.

Щом чуеха шум, двамата се скриваха в сенките, изчаквайки опасността да отмине. Не искаха да се срещат дори с патрулиращите войници на хана. Повечето от тях вече бяха пияни и трудно различаваха приятел от враг. Дори чигатите се бяха уморили да следят за реда и спяха или се подкрепяха с бира в караулните.

Притичвайки от улица до улица, Климент и Корсис най-после стигнаха до Източната врата. Портата зееше широко отворена, нямаше и помен от стражите.

„Спят или са пияни! - помисли си писарят. - Дано наистина сме победили, защото, ако врагът се върне, лошо ни се пише“.

Долепени плътно до стената, двамата се огледаха и бързо се шмугнаха през отворената врата. Въпреки предпазливостта им, те не забелязаха четиримата мъже, които ги следваха по петите откакто бяха напуснали двореца.

Три сенки, по-тъмни от нощта, загърнати с черни наметала и черни кърпи на лицата, от които се виждаха само очите, бързо се стрелнаха след писаря и помощника му през вратата в избледняващия мрак.

Четвъртата изостана назад, за да се увери, че никой няма да прояви интерес към писаря и помощника му, махна с ръка към останалите и бързо се стопи в мрака.

Малко след тях от стената се отлепи още една фигура. Набит мъж с неясни черти мина като дим през отворената Източна порта и нощта го погълна.

- Иди на гроба на Крум, седни на трона на Юпитер и погледни в небето, където изгряващото слънце ще огрее чашата от черепа на Никифор - повтаряше си Климент, докато тичаха през полето. Най-накрая бе сигурен, че е разбулил тайната. Теофан бе посочил съвсем ясно къде трябва да търсят.

Дълго тичаха в мрака. Небето постепенно започна да избледнява. До изгрева не оставаше много.

„Дано стигнем дотам преди слънцето“ - молеше се Климент и следваше подскачащия като сърна Корсис.

Най-после навлязоха в долината.

Огрени от бледата луна, пред тях се простираха гробовете на българските ханове. Около всеки, в стройни редици, подредени в идеална симетрия, се издигаха високи каменни плочи. Писарят усети как космите на врата му настръхват. Сякаш душите на убитите велики воини, които трябваше да прислужват в отвъдното на българските първенци, не бяха доволни от появата им.

- Девташларите! - благоговейно каза Климент и бавно заоглежда долината пред тях.

Камъните образуваха идеални квадрати. Напрягайки очите си в тъмното, писарят ясно различи групите от по пет, седем и девет каменни плочи.

- Тези от по девет са на Аспарух и Тервел - обясни Корсис и дръпна Климент след себе си надолу по склона. - На доста народ са видели сметката, спор няма - младежът се засмя.

В центъра на долината, върху невисок широк хълм се издигаше отделена от останалите каменна група. Климент бързо преброи камъните от всяка страна. Бяха точно по седем. Пред тях, обърнат на изток, се издигаше висок каменен трон.

- Ето го гроба на Крум - Корсис посочи с ръка хълма.

- Да вървим! - кратко отговори писарят и двамата безшумно се спуснаха в долината.

Отблизо камъните въздействаха още по-силно. Климент изведнъж се почувства малък и незначителен, недостоен да се мери с тези около него.

- Погледни това! - писарят прокара ръка по грапавата, покрита с мъх повърхност на един от девташларите, който се издигаше над главата му. - Духът на кой ли велик воин е заключен тук? Дали ни виждат? - продължи като замаян да обикаля около каменните плочи Климент. - Дали не са сложени, за да пазят мъртвите си господари от такива като нас?

- Господарю! Нека просто продължим! Не е сега моментът да се бавим и да задаваме въпроси - притеснено каза Корсис, стискайки здраво амулетите с лявата си ръка. Дясната бе на дръжката на меча.

Двамата бавно продължиха между каменните плочи, които скоро ги обградиха отвсякъде.

- Тук някъде трябва да има пътека. Не ми харесва да ходим между девташларите - притеснено се огледа Корсис.

- И ти ли имаш чувството, че те гледат? - попита писарят.

Помощникът му кимна и бавно продължи напред.

- Никога не съм предполагал, че могат да въздействат по този начин - призна си Корсис. - Винаги съм си мислил, че са обикновени камъни.

- Много ни се събра! Първо катакомбите, след това бунтът, сега и това - Климент уморено прекара ръка по челото си. -Уморени сме и затова ни се струват разни работи.

- Когато човек е уморен, сетивата му се изострят допълнително! Затова усещаме душите на мъртвите - отговори Корсис и продължи да върви.

- Вижте! - неочаквано се провикна той и гласът му проехтя в тишината. - Тук пише нещо! - Младежът бе спрял в центъра на голяма група камъни и прокарваше ръка по неравната повърхност на висок гранитен блок. - Мисля, че е име!

- Име ли? - Климент се приближи и напрегна очи. - Наистина е име! Пише „Маслама“.

- Маслама? Що за име е това?

- Арабско - отговори писарят. - Къде се намираме?

Корсис посочи с ръка.

- Това са камъните около гроба на Тервел.

- Така си и мислех! - каза писарят. - Маслама е бил брат на халифа Сюлейман. Под негово ръководство е бил нападнат Константинопол.

- Константинопол ли? И какво прави тогава този арабин на гроба на Тервел?

- Не знаех, че ханът е победил брата на халифа и гробът му е тук - писарят благоговейно обикаляше около черния камък, вдигнал поглед към небето. - През 717 година арабите нападнали Константинопол. Предвождал ги Маслама, брат на халифа Сюлейман. - Климент си припомняше какво бе учил в Магнаурската школа. - Тогава Византия имала нов император - Лъв III, и халифатът се надявал, че ще успее да го победи.

- Но не успял? - предположи Корсис.

- Не успял! - потвърди Климент. - Въпреки че преминал през Дарданелите и обкръжил Константинопол с повече от двеста хиляди войници, не успял да го превземе.

Корсис подсвирна.

- Доста народ са били.

- Така е. А имал и над две хиляди и петстотин кораба на разположение. Невиждан дотогава флот! Гръцкият огън спасил византийците. С него запалили корабите.

- Гадна работа е гръцкият огън! Баща ми ми е показвал изгаряния, които е получил при обсадата на Средец - лоша работа. - Гласът на младежа потрепера при спомена за убития.

- Не гръцкият огън обаче спасил византийците! Спасил ги хан Тервел! Българската конница ударила войската на халифа и я разпиляла като сламки! Нищо че били доста народ, както сам се изрази. Арабите обаче искали и Константинопол. Изкарали цялата зима в бой с българите. Казват, че преди да побягнат, Тервел и войската му избили над сто и петдесет хиляди от тях!

- Страховита битка ще да е било!

- Така е! - потвърди писарят. - Но не знаех, че и Маслама е паднал в боя, а душата му служи на българския хан.

- Е, добре си е Тервел - усмихна се Корсис. - Този арабин трябва да е имал на сметката си мнозина. А и арабките, разправят, че били приказно красиви...

- Не се размечтавай много - махна с ръка Климент. - Имаме работа за вършене. Малко остава слънцето да изгрее.

Долината се оказа много по-широка, отколкото изглеждаше. Погледнати отдалеч, каменните редици изглеждаха близо една до друга, но в действителност не бе така.

Писарят и помощникът му бяха вървели почти час, когато Корсис внезапно забави крачка.

- Не се обръщайте, но съм сигурен, че някой ни следи! -прошепна младежът.

Климент потисна желанието си да се огледа и стисна здраво дръжката на меча си.

- Сигурен ли си?

Младежът вдигна рамене.

- Така ми се струва!

- А ако грешиш?

Вместо отговор Корсис му показа бързо преточваща между камъните сянка.

- Знаех си, че ще ни трябва помощ! Защо ли не взех няколко войници да ни ескортират!? - ядоса се сам на себе си писарят. -Какво ще правим сега?

- Ще продължим и ще търсим удобно място за засада. Ще стане лошо, ако са повече и ни обградят. Ако се скрием от един, другите ще ни видят.

- По дяволите! - изруга писарят. - Ами ако побегнем?

Корсис отново сви рамене.

- Само ще станем по-лесна мишена за стрелите им!

- Какво ще правим тогава?

- Ще се разделим! Така ще им е по-трудно да ни проследят.

- Не искам да се делим! - уплашено прошепна Климент. -Не съм сигурен, че ще мога да се справя.

- Господарю! - Корсис се обърна и погледна Климент в очите. - Вие се биете добре! Знам това, защото лично съм ви обучавал! Видях и какво направихте в криптата. И на улицата в Плиска. Ще се справите!

- Ами, ако...

- Преследвачите едва ли са много. Иначе досега щяха да са ни нападнали!

- Добре, добре - с нежелание се съгласи писарят. - Ти тръгни наляво, аз надясно. Ще се движим през една редица девташлари, за да можем да си помагаме в случай на нужда.

Корсис кимна.

- Разделяме се, но ми обещай, че ако те извикам за помощ, веднага ще дойдеш - помоли Климент.

Младежът подаде ръка на писаря.

- Обещавам! Е, това ще ни е вторият бой за по-малко от денонощие. Без да броим бунта. А като си помисля, че доскоро не бях участвал в истинска битка... Интересно е човек да ви служи - засмя се Корсис.

На писаря съвсем не му беше до шеги. На помощника му бой срещу превъзхождащ ги двойно противник можеше да му се вижда шега, но не и на него.

- Бих предпочел да го караме по-спокойно - каза той. - Къде според теб са преследвачите.

Корсис не успя да отговори.

Глух вик внезапно разцепи тишината.

Климент и помощникът му се спогледаха стреснато. Какво бе това? Знак за нападение?

Нямаха възможност да разсъждават много по въпроса. Четири тъмни фигури изскочиха от камъните пред тях и с извадени мечове се хвърлиха отгоре им.

Климент никога нямаше да забрави омразата, която бликаше от очите на нападателите. Макар да ги видя само за миг, той ясно разбра, че пощада няма да има. Те или тези срещу тях трябваше да умрат тази нощ.

Ако Корсис не бе усетил убийците, атаката им щеше да е смъртоносна. Макар и само четирима, нападателите бяха добре въоръжени и бързо стигнаха до жертвите си.

Корсис плавно се обърна, вадейки меча си в движение, опитвайки, изненадвайки го да съсече единия от убийците. Мъжът ловко отскочи встрани и на свой ред нападна.

Климент бе в по-тежко положение. Двама от облечените в черно мъже се хвърлиха срещу него и той с мъка успя да избегне мечовете им. Писарят се прикри зад камъка, пред който бе стоял досега и чу как нечие острие изтрака по твърдата повърхност.

Климент побягна между девташларите, търсейки по-добро прикритие. Противниците му го последваха. Мъжете се разделиха. Единият тръгна отдясно, другия от ляво, така че жертвата им да не може да се измъкне.

- Не бягайте, бийте се! - проехтя някъде в далечината гласът на Корсис, но Климент нямаше време за това.

Светът се бе свил, а в центъра бе бумтящото му сърце. Единствената му цел бе да се отдалечи колкото се може повече от мечовете на убийците.

Писарят се втурна между тъжните камъни, бягайки на зиг-заг и рязко сменяйки посоката. Зад гърба си чуваше стъпките на единия от преследвачите, който яростно ругаеше, опитвайки се да го настигне. Покрай лицето му профуча кама, която с дрънчене отскочи от един от камъните и падна в черната трева.

Корсис бе прав. Трябваше да предприеме нещо. С бягане нямаше да се спаси.

- Няма да ми се изплъзнеш! - изкрещя преследвачът, чиито стъпки звучаха все по-близо и близо.

Климент зави зад поредния девташлар, обърна се рязко под прикритието на камъка и насочи меча си напред.

Преследвачът се появи след секунда, опита се да избегне острието, но увлечен от скоростта си, не успя и оръжието се заби дълбоко в гърдите му.

Очите му се изцъклиха изненадано, той опита да се хване за писаря, но изпусна меча си и се строполи на земята.

- Ти ще умреш! - изсъска с последни сили мъжът. - Господ ще те порази! Ти ще умреш! - повтори той, тялото му потрепери в предсмъртна конвулсия и застина.

Тресящ се от уплаха, все още с кървав меч в ръка, Климент се облегна на един от камъните и бавно се свлече в основата му.

Някъде някой извика. Нечии стъпки бързо приближаваха. Вторият убиец бе съвсем близо.

Използвайки прикритието си зад девташлара, писарят запълзя на четири крака. Претърколи се зад съседния камък, след това зад този до него. Надзърна и видя преследвача си. Душещ като хрътка, облеченият в черно мъж бавно се приближаваше. Поучил се от смъртта на другаря си, той внимателно проверяваше камъните, преди да мине зад тях.

В едната си ръка държеше меч, в другата кама.

- Няма да ми се изплъзнеш, писарю! - изсъска непознатият и оръжията му проблеснаха на лунната светлина. - Този път няма да се измъкнеш! Успя на два пъти, но сега идва и твоят ред. Излез и се бий като мъж, страхливецо! - изкрещя внезапно убиецът и сърцето на Климент подскочи. - Не се крий! Виждам те! - заплаши го мъжът и удари с меча си по един от девташларите.

Стреснат, писарят се запровира между каменните редици. Сухата трева дращеше ръцете му, ноктите му се нащърбиха от камъните, но той не усещаше нищо.

Неочаквано се озова на върха на малък хълм. Без да си дава сметка, се бе изкачил до гроба на Крум. Висока колона с надпис обявяваше това, плашейки със смърт и вечни мъки всеки, който оскверни гроба на хана. В горния край на колоната бе гравиран дракон, по средата лъв, в основата мечка.

Без да обръща внимание на знаците, писарят прекоси приведен хълма и се скри зад висок гранитен девташлар. Сърцето му блъскаше силно в гърдите, не можеше да си поеме дъх.

Протегнал меча си напред, за да се предпази от изненади, преследвачът му бавно се изкачи на хълма. Очите му проблясваха под черната превръзка, докато се оглеждаше.

- Не можеш вечно да се криеш, писарю! Не и от мен - тихо изсъска убиецът.

Климент притисна силно тялото си в каменния девташлар, събра всичката смелост, която му беше останала, и издебвайки момента, в който мъжът бе с гръб към него, безшумно се хвърли отгоре му с вдигнат меч.

Въпреки нападението отзад, въпреки оскъдната светлина и изненадата, убиецът реагира мълниеносно. Мечът му се вдигна над главата и парира атаката на писаря. От силата на удара и двете оръжия отхвърчаха от ръцете на собствениците си и издрънчаха на земята.

Писарят светкавично извади кинжала си и парира последвалия удар на убиеца.

- Биеш се добре за книжен плъх - присмя му се облеченият в черно мъж, приклекна и бавно започна да обикаля около Климент, прехвърляйки ножа си от ръка в ръка. - Добре се биеш, но това няма да ти помогне! Животът ти ми принадлежи така, както моят принадлежи на Бога.

- Кой си ти? Махай се! - извика писарят и се опита да наръга противника си в корема.

Мъжът леко отскочи назад и се разсмя.

- Няма да е толкова лесно, обещавам ти! Огледай се добре, защото това е последната ти гледка. Последното, което ще видиш от този свят!

Без предупреждение убиецът се стрелна напред.

Климент се опита да парира удара, подхлъзна се, политна и падна по гръб на земята. След миг нападателят му бе върху него.

Писарят сграбчи ръката с ножа, опитвайки се да го спре. Пробва да блъсне назад главата му, но пръстите му се хлъзнаха и в тях остана само черната маска.

Лицето на непознатия бе нашарено от белези, точно между очите му имаше татуиран голям черен кръст.

- Водачът на „Архангелите“ - ахна Климент и се опита да се претърколи встрани.

- Точно така! - озъби се мъжът и показа гладките си остри като на куче зъби. - Самият той! А сега ще умреш!

Михаил вдигна високо ръката си с ножа, за да я забие в гърдите на писаря.

Дали защото убиецът я ритна с крак, дали защото бе изгнила в основата си, или може би такава бе волята на хана, колоната на Крум неочаквано се заклати, падна и удари „архангела“ точно в средата на гърба.

Михаил изненадано изкрещя, изпусна ножа и падна настрани, затиснат под тежкия камък.

Без да губи и миг, писарят скочи на крака, вдигна изпуснатия в тревата кинжал и го заби във врата на „архангела“. След това политна назад и се строполи на земята.

Климент остана да лежи върху влажната трева, дишайки тежко. Гадеше му се, имаше чувството, че всеки момент небето ще падне отгоре му!

„Да пада и да приключваме! Вече взе да ми омръзва!“ - каза си той, докато се опитваше да се изправи.

Силен вик разцепи нощта.

Някъде в далечината Корсис викаше за помощ!

Ужасът отново се завърна. Какво ли се бе случило! Жив ли беше помощникът му?

„В какво го забърках!“ - помисли си писарят, вдигна падналия си меч и побягна по посока на вика.

Зад един от девташларите се натъкна на нечие тяло. Със свито сърце обърна трупа и въздъхна с облекчение. Облеченият в черно мъж гледаше с невиждащ поглед звездите. Гърлото му бе прерязано с чист, силен удар.

Някой извика отново и Климент скочи на крака. В далечината различи сенките на двама биещи се мъже и се втурна към тях.

Малко преди да ги достигне, единият нанесе силен разсичащ удар, но другият направи крачка напред и встрани, вдигна меча високо над главата си и разсече противника си през корема.

Нападателят падна, но победителят му се залюля и също се свлече на земята.

- Неее! - изкрещя писарят и побягна напред.

С извита под неестествен ъгъл ръка, Корсис лежеше на земята. Тялото и лицето му бяха опръскани с кръв, гърдите му се повдигаха учестено, но на лицето му се появи усмивка.

Климент се отпусна на земята и сложи главата на пострадалия на коленете си.

- Добре ли си?! Добре ли си!? - писарят силно разтърси помощника си. - Кажи нещо, Корсис!

- Ръката ми е счупена! Боли ме, като ме тресете така - отговори младежът. - Други рани нямам, но се наложи доста да се поизмъча с тези двамата.

Огромен товар падна от гърдите на писаря. Неочаквано и за себе си, Климент усети как по бузите му се стичат сълзи, а той все по-силно притиска ранения към гърдите си.

- Ще ме задушите, господарю! Пуснете ме, добре съм!

- Ами ръката ти?

- Ще се оправи! Подхлъзнах се и паднах върху нея. Не е нещо кой знае колко страшно. Само трябва да я наместим и стегнем с дървени шини - младежът храбро се изправи и с помощта на писаря здраво намота парче от ризата си около счупената ръка.

- Трябва ти помощ! Трябва да се върнем в крепостта! Сигурен ли си, че нямаш други рани? - нареждаше Климент, докато оглеждаше помощника си от всички страни.

- Господарю, вижте! - извика Корсис и посочи небето.

Дълъг слънчев лъч бе окъпал в розово долната страна на облаците. Всеки момент слънцето щеше да изгрее.

- Трябва да побързаме, господарю!

- Гробницата на Крум е натам - посочи мястото на последната си битка Климент и двамата бавно закуцукаха към хълма.

Точно пред центъра на крайната Източна редица от тежки мрачни девташлари се издигаше каменен трон. Мъх и лишеи бяха превзели част от високия камък, но Климент лесно различи символите и надписите по него.

- Виж тук! - посочи той на Корсис двата, издълбани близо до основата, символа IYI. - Това е двойната седмица. А това - знакът на дракона, символът на Крум! - писарят вдигна очи. -Виж, Корсис - посочи той, - на гърба на облегалката пише Анищар, Юпитер!

- Знаех си, че сме на прав път - уморено каза младежът и приседна от дясната страна на престола, облягайки се на студения камък. - И какво ще правим сега?

- Седни на престола на Юпитер, погледни към изгряващото слънце и сграбчи отрязаната глава на Никифор, която то ще ти покаже - каза Климент и бавно се качи на каменния трон. - Седни на престола на Юпитер...

Слънцето изгря.

Първите му лъчи бавно докоснаха земята, осветявайки високото, обърнато срещу Климент, плато в далечината.

- ...и изгряващото слънце ще ти покаже отрязаната глава на Никифор!

Най-накрая слънцето изгря с целия си блясък и ясно освети изсечения в далечната скала Мадарски конник!

29

- Значи чашата е там? - попита Корсис, сочейки скалите срещу тях.

Двамата с Климент бяха приседнали в основата на каменния престол, гледаха изгряващото слънце и дъвчеха парчета сушено месо, което младежът бе намерил в джоба си.

- Да! Там е! - потвърди писарят. - През цялото време е била там!

Независимо кого или какво точно изобразяваше конникът, отдавна се знаеше, че от мястото си в скалата той пази България. Какво по-нормално от това в него да бъде вграден още един защитен символ? Теофан и Крум наистина бяха свършили работата си както трябва.

Климент много добре познаваше атрибутите на воина, бдящ над Плиска - орел, лъв, копие и чаша. Теофан се бе възползвал от барелефа. Мястото бе идеално избрано: пред очите на всички, но без някой да може да види скритото в него, освен ако не търси специално.

- И какво ще правим сега? Ще вземем ли чашата? - попита Корсис и пристегна ранената си ръка.

Писарят кимна и се изправи.

- Ще я вземем! Но няма да е днес. Ще отида да огледам мястото. По-късно ще се върнем с необходимите съоръжения и помощ и ще я свалим от скалата.

- Но, господарю! - Корсис също стана, придържайки се със здравата си ръка за престола. - Искам да дойда с вас!

- Корсис! - каза Климент и сложи длан на рамото на помощника си. - Ти направи повече от достатъчно! Виж се само, едва се крепиш на краката си. Прибери се в Плиска. Имаме нужда от помощ.

- Вие също сте изморен!

- Да, но ръката ми не е счупена. И не получих съвсем наскоро рана от стрела в бедрото - писарят се усмихна. -Направо ти се чудя как още се крепиш на краката си. Върни се в Плиска, кажи на Дукум какво сме открили, вземи кон и се върнете всички заедно. Ще ви чакам на платото.

- Нека заедно отидем за подкрепленията. Може да имате нужда от помощта ми!

- Не можем да чакаме. Не знаем докъде е стигнал Неуязвимия. Ако се забавим още, може да ни изпревари. Ще огледам мястото и ще се опитам да го спра, ако се появи. След като слухът, че сме открили чашата, се разчуе, убиецът сам ще дойде в ръцете ни. Ще иска да завърши търсенето си. И тогава ще го заловим!

- Но...

- Нима не искаш да отмъстиш за смъртта на баща си? -попита Климент.

- Разбира се, че искам!

- Тогава прави това, което ти казах! Остани тук, събери достатъчно сили и се върни в града за помощ.

Мърморейки под нос, Корсис седна обратно на земята.

- Кажи на Дукум какво сме открили. Кажи му от какво ще имаме нужда.

Намръщен, младежът кимна.

Писарят вдигна наметалото си от земята, изтупа дрехите си, потупа успокоително Корсис по рамото и тръгна към скалите.

Пътят бе дълъг, но вярата на Климент, че наближава краят на търсенето, му вдъхваше сили.

Полето бавно започна да се събужда. Слънцето огря с пълната си сила и писарят с наслада усети как лъчите му галят лицето му. Изведнъж се почувства силен, бодър и щастлив.

Радваше се, че бе оставил Корсис до каменния престол. Не би си простил, ако нещо се случеше с младежа в това, което предстоеше. Ако успееше да доведе подкрепленията навреме, може би все пак щяха да спасят чашата. Ако не...

Скоро барелефът, издълбан в скалите, ясно се очерта пред погледа му. Възседнал здравия си кон, с лъв в краката и орел, кръжащ над главата му, хан Тервел препускаше по високата скала. Високо над главата му бе чашата на победата, чаша, която искреше на лъчите на слънцето.

Или това бе богинята Кибеа, обикаляща владенията си?

Или Тангра, загрижен за поданиците си?

Или някой още по-стар бог, пазил тукашните земи от незапомнени времена.

Климент бавно тръгна по пътеката, виеща се към барелефа.

Мина покрай двете древни пещери в основата, чу ромона на свещения поток. Открай време тук се бяха извършвали тайнства. Традицията продължаваше и до днес.

Климент се усмихна отново при мисълта колко добре бяха избрали мястото Крум и Теофан. Ако в цялата страна имаше място безспорно изпълнено със сили, то това бе Мадарското плато.

Как бяха закрепили реликвата на скалата?

Какво трябваше да направи, за да я свали?

Щеше ли да изпревари убиеца?

Или Неуязвимия бе разгадал загадката преди него?

Климент поклати глава. Това не бе възможно!

Чашата от черепа на Никифор бе там и го чакаше.

Достоен ли бе писарят за нея?

Криеше ли наистина тя силата, която убиецът се надяваше да намери?

Най-накрая пътеката свърши.

Писарят излезе на малка поляна, точно под изображението на препускащия конник. Дори оттук, ако човек не знаеше какво точно да гледа, никой не би предположил, че чашата в ръката на ездача не е издълбана в скалата, а е истинска.

- Добре си се справил, Теофане! Много добре! - каза на глас Климент, загледан в каменното изображение.

- Ти също се справи отлично, писарю! Очаквах го!

От храстите зад него като утринна мъгла се появи едър мъж, наметнат с дълга тъмна наметка. Ниско спуснатата качулка закриваше лицето и очите му.

- Най-накрая търсенето свърши, нали, писарю? - попита новодошлият и Климент потрепера от мощта в гласа му. - Най-после търсенето свърши! Справи се блестящо! Знаех си, че си способен да разгадаеш тайната на Теофан. За което ти благодаря!

- Ти си Неуязвимия, нали? - Климент твърдо погледна мъжа и разхлаби ръкохватката на меча си. - Очаквах те! Макар и не толкова скоро!

Закачуленият повдигна мощните си рамене.

- Е, всички правим грешки! Твоята ще се окаже фатална!

- Аз също искам да ти благодаря! - каза Климент и пристъпи крачка напред. - Ти спаси живота ми и този на помощника ми три пъти.

- Така ли? - засмя се Неуязвимия. - И защо мислиш така?

- Първо в полето, на връщане от имението на Исбул. Ти си бил този, който е избил наемниците. Ако не беше се появил, те щяха да ни довършат със стрелите си!

- Нищо работа - небрежно махна мъжът. - И бездруго си заслужаваха да умрат!

- Ти ни предупреди в катакомбите вчера, дрънчейки с оръжието си, за което ние решихме, че е на преследвачите ни. Ти ни помогна и тази нощ. Викът, който чухме в гробището малко преди да ни нападнат, е бил на последния преследвач, на когото си прерязал гърлото. За да ни предупредиш за опасността. Ти си бутнал каменната колона, която затисна Михаил на гроба на Крум!

- Винаги на вашите услуги! - маскираният се поклони иронично. - Пазих ви, признавам. От самото начало. Непрекъснато съм около теб, още откакто Дукум те извика да ти възложи разследването на убийството на миника Вардан. Знаех, че мога да разчитам на теб, писарю. Бях сигурен, че ще направиш връзка между отрязаните глави на жертвите. Че ще откриеш легендата за чашата от черепа на Никифор. Както и стана. Знаех, че ще разрешиш загадката, измислена от Теофан. И ще ме доведеш при чашата!

- Сам не можа да се справиш!

- Така е! - Неуязвимия направи крачка напред. - Не че не се постарах! Претърсих библиотеката и храма на Тангра. Дори покоите на предателя Борис! Посетих и онзи глупак Исбул, който дори не подозира каква велика тайна носи на пръста си. Няма какво да крия - не ме бива много със загадките. Затова те оставих спокойно да действаш.

- Защитавал си ни, докато мислех, че искаш да ни убиеш. За да ти свършим работата! Но не ме лъжи! Следил си мен и „Архангелите“ не само за да ме защитиш от тях. Искал си да бъдеш сигурен, че нито те, нито аз ще открия преди теб чашата. Това е била основната им задача, нали? Това е било нещото, което е търсил Атанасий и което е щяло да му донесе вечна слава. Византиецът е повикал фанатиците да му помагат в търсенето, а ти си го убил! За да нямаш конкуренция.

Неуязвимия се изкикоти:

- Е, с един удар два заека! Хем се отървах от досадния византиец, който си пъхаше носа там, където не му е работата, хем се сдобих с черепа му, който, да си призная, бях запланувал да притежавам отдавна. Но и теб ми се налагаше да пришпорвам понякога, както онази вечер на площада. Няма какво да се лъжем, под напрежение работиш най-добре. Но наистина има за какво да си ми благодарен. Ако не бях аз, отдавна да си мъртъв. Колкото и да е добър с меча помощникът ти, нямаше да имате никакъв шанс срещу „Архангелите“ без помощта ми. Но да, не съм искал да те убия. Поне до този момент! - Закачуленият замълча. - Сега нещата се променят. Аз съм тук, чашата е над главата ми. Страхувам се, че повече не можеш да разчиташ на закрилата ми. Колкото и да ми се иска, е невъзможно да те оставя да си тръгнеш жив.

Климент кимна.

- Убий ме, но не закачай Корсис!

Неуязвимия поклати глава.

- Съжалявам, но е невъзможно! Малкият ти приятел знае прекалено много! Но ти обещавам всичко да свърши бързо. Дори няма да разбере какво се е случило.

- Е, този път май си объркал сметките! Пратих го в Плиска при Дукум, той ще го защити!

- Така ли? - раменете на убиеца се разтресоха от смях. - Не ставай глупав, писарю! Как Дукум ще защити слугата ти?! Самият той има нужда от закрила. Както и Борис. Съвсем скоро ще дойде и техният ред. Искаш ли да знаеш какво ще направя? -попита Неуязвимия и продължи да говори, без да дочака отговор. - Няма да взема чашата веднага. О, не! След като приключа с теб, ще отскоча до двореца. Там имам сметки за уреждане! Глупакът Иратаис се провали, но какво пък, и сам ще взема това, което ми трябва. Не си забравил, нали? Още имам нужда от шестата чаша. От главата на хана! Едва след това ще се върна тук и ще сваля тази от черепа на Никифор!

- Едва ли ще се получи! До Борис не се стига толкова лесно!

Мъжът се засмя.

- Не разбираш, нали? За мен прегради няма! Мога да постигна всичко! Та те дори не знаят кой съм аз!

- Но аз знам! - не му остана длъжен Климент. - Няма защо да се криеш под качулката! По-добре покажи лицето си, Шун!

Неуязвимия отстъпи назад, сякаш някой го бе блъснал в гърдите, но бързо възвърна самообладанието си.

- Е, ти излезе дори по-умен, отколкото те мислех - призна той и рязко дръпна качулката си назад. - Но това няма значение! Защото ще умреш съвсем скоро!

Климент стреснато се вгледа във великия боил. Страните му се бяха изкривили, лицето му губеше очертанията си, очите му се бяха разширили, зениците изпълваха ирисите.

- Но преди да умреш, преди да те пратя в отвъдното, ми се иска да знам как ме разкри?

- Не бе трудно да се досетя! Таях съмнения към теб отдавна. Но вчера след бунта разбрах, че подозренията ми са били основателни. Видях те да падаш от стълбата пред Южната стена, надупчен със стрели, но след това тялото ти го нямаше! Дълго чаках, докато ме пуснат в крепостта, и гледах как събират труповете. Тези на знатните бяха отделени от останалите. А твоят не беше сред тях. Всичко е било преструвка от самото начало!

Иратаис е нямало да се разбунтува. Ти си го подтикнал заради собствените си цели. Откраднал си паролите от покоите на Борис, докато си търсил чашата на Крум. Накарал си сина си да краде от ханските оръжейници, за да имаш брони и оръжие, които да раздадеш на подкупените от теб хора във Външния град. Но ти е било все едно дали Аеций ще оцелее или не. Бил е просто пионка в плана ти! Собственият ти син!

Шун само вдигна рамене.

- Още по време на съвета ми се видя странно, че не ме обвини за смъртта му. Тогава реших, че не си имал възможност заради необичайните новини, които донесе ханът, но съм грешил!

- Какво значение има! Синът ми изпълни задачата си! Това бе по-важното!

- И стана причина за провала ти! Преди да се самоубие, за да те защити, Аеций каза, че не иска да предава великия си род! Тогава не обърнах внимание на думите му, но по-късно се замислих над това, което каза. Ти не си от известен род, Шун. Поне никой не знае да си от такъв. Дошъл си от Константинопол, твърдейки, че си избягал, след като преди години баща ти е бил пленен. Издигнал си се благодарение на способностите си, не заради кръвта си. Но това не е цялата истина, нали? Таил си в себе си истинския си произход, истинската причина, поради която си се върнал. И си казал само на сина си. Той е знаел кой си и какво правиш! Предпочете да умре, отколкото да те предаде.

- Защото беше слаб! Винаги е бил слаб! - гневно изсъска Шун.

Климент го изгледа с презрение.

- Той беше силен! Много по-силен от теб, колкото и мистични ритуали да извършиш! А ти? Ти си позор за семейството си! Позор за великия си дядо!

- Какво! - изрева боилът и очите му се наляха с кръв. - Какво знаеш ти за дядо ми, нещастнико!

- Знам всичко! Ти си внук на Теофан! Няма друго обяснение! Просто е! Единият му син се е върнал в България, другият е останал в Константинопол и следите му се губят! Всички са мислели, че е умрял, без да остави потомство, но са грешили. Той е имал син, и този син, Шун, си ти. От него си разбрал кой е дядо ти, научил си за чашата на Крум. Въпреки че не беше запомнил как изглеждаш, Исбул каза, че тайнственият посетител му изглеждал смътно познат. Той не те е виждал никога, но между вас има прилика. Защото сте братовчеди! Дошъл си и търпеливо си изчаквал своя час. Постепенно си разширявал властта и търсенето си. Накрая си включил в него и византийския логотет Атанасий! Не е било трудно да го убедиш. След което си го използвал, за да тьрсите заедно чашата. На него му е било изгодно. Ако успеел да я намери, щял да развали пророчеството, че Византия няма да ни победи, докато чашата от черепа на императора й е в наши ръце. Щял е да се издигне още повече. Но след това нещата са се объркали, нали?

Шун облиза устни, но не каза нищо.

- Атанасий е станал прекалено приказлив! Писал е в Константинопол с какво се занимава и се е превърнал в заплаха за плановете ти. Убил си го, но е било късно. Вече и други са искали чашата. Фотий е пратил „Архангелите“. Които си манипулирал и използвал за целите си заедно с Григорас. И него ли смяташ да убиеш?

- Първо теб, после него. Всяко нещо по реда си! Но не се заблуждавай, писарю, думите няма да ти помогнат. Може да си разбрал много неща, но не и най-важното: че днес ще умреш! Виж се само! - присмя му се Шун. - Виж се как стоиш тук пред мен и трепериш! Виж как животът ти изтича! И защо? Защото аз посмях да посегна и да взема това, което никой друг не смее!

- Оренда!

- Оренда! Да! - Очите на великия боил блеснаха. - Ти не можеш да си представиш какво означава да контролираш тази сила! Да чувстваш как тече във вените ти, как изпълва дробовете ти, как издува мускулите ти и ти дава безгранична мощ! Какво означават тук няколко човешки живота? Какво означава тук дори животът на хана? Аз съм Неуязвимия! Мога да правя каквото си поискам! Да постигна каквото си поискам! А сега, с чашата от черепа на Никифор, ще придобия сили, каквито не можеш да си представиш и в най-смелите си мечти! Аз ще стана Бог!

- Ти си луд, Шун! Напълно побъркан!

- Луд! Не мисля! В крайна сметка получих това, което искам, нали? Чашата е моя и нищо не може да ми попречи да я взема!

- Вземи я тогава! - изкрещя Климент. - Вземи я и всеки път, когато пиеш от нея, си мисли за всички, които си пожертвал, за да я получиш! Ти си прокълнат, Шун! Прокълнат! Не разбираш ли!? Прокълнат от Вардан! Прокълнат от Кормесий и Атанасий! Прокълнат от приятелите, които предаде и остави да умрат пред Южната порта на Вътрешния град! Прокълнат от тези, чиито мъже загинаха тази нощ! Прокълнат от собствения си син, когото обрече на смърт! Прокълнат дори от дядо си Теофан, след като си на път да провалиш това, за което се е борил цял живот.

- Не съм прокълнат от никого! - Шун захвърли наметалото си и тръгна с широки крачки към Климент. Гърдите му се вдигаха и спускаха забързано, боилът бе извън себе си от ярост. - Не съм прокълнат, нищожество!

- Прокълнат си! - извика Климент, приклекна, извади дългия кинжал, който криеше в ботуша си и го запрати към приближаващия Шун.

Боилът вдигна ръка и ножът падна с дрънчене на земята.

Без да спира, Шун стигна до писаря и го удари в гърдите.

Климент полетя назад, удари се в скалите и падна на земята. От устата му потече кръв.

- Добър опит! - каза Шун и се засмя. Яростта му се бе изпарила и той гледаше отвисоко лежащия на земята писар. - Добър опит, но безсмислен! Сам видя стрелите, които ме „пронизаха“ при Южната врата. Всички видяха как паднах. Нима мислиш, че ще успееш да постигнеш нещо повече от това с нещастния си нож? Аз наистина съм Неуязвим! И непобедим, бих добавил. Или съвсем скоро ще бъда! Но ти не вярваш в оренда! Нали, писарю? Всичко това са глупости за теб! Бълнуване на болния ми мозък!

- Вярвам! - отговори Климент и избърса кръвта от устата си. - Вярвам в оренда! Но не вярвам, че сила, дошла от небето, силата на Бога, може да бъде използвана по толкова варварски начин, но който се опитваш да я използваш ти, Шун! Тя ни е дадена, за да сразим враговете си в честна битка, а не за да се промъкваме подло зад гърбовете им! Вярвам, че тя съществува, за да напътства десницата ни в труден момент, а не за да ни кара да вършим зли неща! Вярвам също - писарят се задъха, - вярвам също, че оренда могат истински да владеят хора с чисти сърца, а не такива като теб, които се опитват да я използват за личните си цели! Ти никога няма да можеш да управляваш тази могъща сила, Шун! Независимо от това колко души си убил и колко чаши от черепи притежаваш!

- Така ли?! Мислиш, че не мога да я контролирам? Че не мога да я използвам? Какво ще кажеш тогава за това?! - боилът протегна ръцете си напред. Пръстите му, свити като орлови нокти, сочеха писаря. Климент почувства как въздухът излиза навън през гърдите му, как няма сила да си поеме нова глътка, как бавно започва да се задушава. Пред очите му започна да причернява.

Шун разхлаби хватката.

- Стига толкова демонстрации! - делово обяви великият боил. - Все пак ще взема главата ти. Ти наистина си необикновен, Клименте, и днес го доказа. Ще се радвам част от твоята сила да се прелее в мен.

Шун извади меча си и приближи към падналия на земята.

Писарят заопипва зад себе си, с надеждата да намери нещо, с което да се защити, но напипа само гладката скала.

- Приготви се! Сега ще умреш! - Шун вдигна меча си. - Ти ще умреш, а аз ще си остана неуязвим!

- Съмнявам се! - нечий вик проряза въздуха.

Застанал с високо вдигнат над главата меч, Шун се олюля. От гърдите му се показа дълго, почерняло от кръв острие.

Боилът невярващо погледна стоманата и залитайки, тръгна към скалата пред него. От устата му излязоха кървави мехури. Неуязвимия протегна ръката си нагоре, сякаш все още се опитваше да стигне чашата на Крум.

- Избегни това, ако можеш! - Корсис замахна, мечът му описа искряща дъга и се стовари върху врата на убиеца. - То е за баща ми, нещастнико!

Главата на Шун отхвръкна и падна в прахта миг преди и тялото му да се стовари до нея.

Великият боил бе мъртъв!

- Радвам се, че те виждам, Корсис! Нямаш представа колко се радвам, че те виждам! - каза Климент и бавно се изправи.

Епилог

Малко по малко Плиска се връщаше към нормалния си начин на живот. Улиците се оживяваха, хората отново излизаха на пазар, други се събираха по ъглите или кръчмите, за да обсъдят на чаша бира това, което бе станало и предстоеше да се случи.

Косите на набучените на колове глави на Иратаис и последователите му се вееха над Южната врата на Вътрешния град, за да напомнят на всеки, който дръзне да оспорва думата на хана, какво го чака.

„Нищо тук вече няма да е същото! - помисли си Климент, докато двамата с Корсис бавно влизаха в града. - Всички ще трябва да се променим! И аз, и ханът, и градът. Дори Дукум ще трябва да се промени, независимо дали го иска или не“ - усмихна се писарят, представяйки си как старият воин се кръсти и пали свещи в църквата.

Въпреки протестите на Корсис бяха оставили чашата от черепа на Никифор на мястото й.

„Стояла е тук толкова години, нека продължава да стои занапред и да ни пази! Не е моя работа да се меся в плановете на великите“ - бе заявил Климент, докато с куцукане слизаше надолу по хълма.

Корсис неохотно го бе последвал.

Писарят не съжаляваше за решението си. Нямаше нужда от чашата, нито искаше да попада в ръцете на някой друг.

Ханът се бе покръстил, бе се врекъл на нов Бог и можеше спокойно да остави миналото на спокойствие.

А и Неуязвимия нагледно бе показал докъде може да стигне човек, обсебен от идеята за оренда.

Климент нямаше да каже дори на Дукум какво се бе случило под Мадарския конник. Убиецът бе мъртъв, това бе най-важното.

Корсис бе отмъстил за смъртта на баща си, Неуязвимия нямаше да преследва повече никого.

Въпреки умората писарят не се прибра. С широки крачки мина покрай войниците, разчистващи последните следи от среднощната битка, влезе във Вътрешния град и забърза по улиците му.

Искаше да види Ирина, да се увери, че не е пострадала, че тя и баща й са добре и...

Климент не беше наясно какво точно смята да прави. Знаеше само, че трябва да види византийката, да се потопи в очите й, да й каже всичко, което чувства към нея.

Каменната улица бързо се издигна нагоре, зави и най-накрая изведе писаря и спътника му пред резиденцията на Атанасий. Ясно се виждаше къде няколко от запалителните стрели бяха паднали върху покрива, за щастие без да нанесат сериозни щети.

Писарят дълго блъска по вратата, преди един намусен слуга да му отвори.

- Господарят и господарката тръгнаха рано сутринта за Константинопол - сърдито каза той. Искаха лично да съобщят на императора какво се е случило тук. Не вярвам да остане особено доволен.

Слугата продължи да говори, но Климент не чуваше думите му. Бе заловил убиеца, но бе изпуснал Ирина.

Кое от двете бе по-важно?

С натежало сърце, писарят бръкна в джоба си и подаде медна монета на вратаря.

Мъжът ловко я прибра, огледа двора зад себе си и бръкна под окърпената си риза.

- Това е за вас! - подаде той малка сгъната бележка на писаря. - Господарката ме помоли да ви го предам, преди да тръгне. Само, моля ви, нека си остане между нас. Ако господарят разбере, ще си имам неприятности - слугата се огледа отново и бързо затръшна вратата пред носа на писаря.

Развълнуван, Климент разгърна малкия пергамент.

Най-накрая всичко бе ясно. Нямаше загадки, нямаше главоблъсканици.

На гръцки, с красиви букви Ирина бе написала:

„Чакай ме! Ще се върна!“.

Николай Пенчев

Кръв по снега

(книга 3 от "Старобългарски загадки")

Пролог

Стоя пред него,

но не виждам лицето му.

Вървя зад него,

но не виждам гърба му.

Висок мъж, загърнат с тежко черно наметало, бе застанал близо до каменната стена. Стоеше напълно неподвижен в сянката, хвърляна от пълната луна, без да обръща внимание на снега, студа и ледения вятър, който духаше около него. Снежинките се гонеха около мъжа, падаха по раменете му и бавно се разтапяха, оставяйки мокри петна по дрехите му. На главата си непознатият носеше висока кожена шапка с пришити към нея две вълчи опашки. Краката му бяха обути в тежки ботуши с дебели подметки, с железен обков и шпори.

Мъжът стоя близо час, без да помръдне. Само очите му проблясваха от време на време и показваха, че е буден.

Внезапно чакащият се раздвижи. Отдръпна се още по-назад в сенките и стана напълно незабележим.

По пътеката в снега идваше някой. Също бе мъж, също бе загърнат в дълго тъмно наметало. Пред лицето си носеше маска, косите му бяха скрити под кожен шлем. В дясната ръка стискаше дълъг меч.

Новодошлият спря пред каменната стена и внимателно се огледа. От устата му на пресекулки излизаше пара. Може би от дългото изкачване в нощта по стръмната пътека. А може би от страх.

- Тук съм, господарю! - каза първият и пристъпи напред.

Новодошлият подскочи, обърна се по посока на гласа и насочи напред меча си. С лявата ръка стисна още по-силно маската пред лицето си.

- Не се безпокой, господарю! Аз съм! - мъжът излезе от сенките, поклони се присмехулно и погледна маскирания. За миг очите му - тъмночерни и налети с кръв, проблеснаха злобно на лунната светлина. - Няма ли да свалиш меча? Не ме интересува кой си. Искам само да знам дали носиш парите.

- Донесох ги! - потвърди маскираният. Гласът му леко потрепери, но ръката му продължаваше твърдо да стиска насочения меч. - Друг път не се крий така в сенките! Може да те сбъркам с някой друг и да пострадаш!

- Повече няма да го правя, господарю - обеща мъжът и вдигна облечената си в черно ръкавица към устата, за да прикрие усмивката си. След това внезапно скочи напред, премина с лекота покрай насочения към него меч и опря кинжал в гърлото на събеседника си. Маскираният извика изненадано, изпусна меча си на земята и замаха с ръце, опитвайки да се освободи от хватката на противника си.

- Никога не ме заплашвай, господарю! Никога! - изсъска мъжът. - Иначе може да прережа твоето гърло вместо това на врага ти!

Сетне рязко пусна жертвата си и отстъпи в снега. Маскираният падна на пътеката, разтривайки гърлото си. Кървава следа показваше мястото, където кинжалът се бе допрял до гърлото му. Посегна към меча, но се отказа да го вземе. Вместо това бръкна под наметалото си и извади оттам тежка кесия.

- Това е половината сума - гласът на маскирания свистеше от омраза. - Свършете работата и ще получите останалото. Ако всичко е наред, за теб ще има отделна награда!

Мъжът с кожената шапка взе кесията, погледна в нея и доволно кимна с глава. Докато повдигаше наметалото си, за да я прибере, луната за миг освети къс меч и два извити ножа.

- Ще бъде направено, господарю! Ще заслужим останалата половина! Наградата - също!

- Избийте ги! - злобно изсъска маскираният. - Избийте ги до крак и това, което сториха, ще бъде забравено и простено!

- Ще ги избием, господарю! Не се съмнявай в това! Все едно вече са мъртви! - обеща мъжът и се отдръпна в сенките.

Оръжията му тихо издрънчаха.

1

Климент мразеше да язди. Писарят ненавиждаше друсането, болките в гърба, претърканите бедра, неудобното седло, страха, че всеки момент ще падне на земята и ще си счупи кокалите, докато всички му се смеят. Предпочиташе да се придвижва на собствените си крака или, най-добре, да не ходи никъде.

Как му се искаше да е в малката си спретната стая, пред бумтящия огън с чаша добро вино в ръка, вместо да се опитва да се задържи на гърба на коня, лицето му да се вкочанява от студ, а от косата му да стърчат ледени висулки.

Ездата го изпълваше с необяснимо безпокойство. Нямаше доверие на конете, които му отговаряха със същото.

Бяха тръгнали от Плиска преди седмица. Минаха през Никопол, прекосявайки планината на път за Средец.

Зимата ги бе застигнала на слизане в един от проходите. От север внезапно бе налетял студен вятър, подгонил със себе си ниски тъмни облаци. Заваля сняг, който бързо започна да затрупва пътищата и направи придвижването им бавно, опасно и още по-неприятно.

Бяха се измъкнали на косъм. Малко преди снегът да затвори проходите, чигатът[12] Севар, който водеше колоната, успя да ги изведе в равнината; каменните зъбери, високите мрачни скали и зейналите пропасти останаха зад гърба им.

В полето ги налетя студен вятър, който режеше като с нож. Войниците, увити в наметалата си, непрекъснато мърмореха, че измръзват, хвърляйки боязливи погледи към кавхана Дукум, който яздеше начело на отряда, и подмятаха злобни шеги на измъчения от снега, вятъра и ездата писар.

Пътищата бяха заснежени и безлюдни. С наближаването на Сердика започнаха да срещат хора, бягащи към вътрешността на страната. Натоварили покъщнината си върху скърцащи дървени каруци, закрили лицата си с мръсни парчета плат, те със страх наблюдаваха приближаващите конници и въздъхваха облекчено, щом разпознаеха вдигнатата конска опашка.

Климент дълго се взираше в изморените очи на тези уплашени хора, които въпреки зимата и снега бяха решили да потърсят по-добър живот другаде, прогонени от изгубената война.

Борис отново беше победен. Армията, която бе изпратил в Сърбия, бе разбита, първородният му син Расате и дванайсет от боилите бяха пленени, а набезите откъм Ниш ставаха все по-чести.

Разбойници, печенеги, кумани и сръбски дезертьори, организирани в банди, се бяха възползвали от българското поражение, грабейки всичко, което се изпречи пред очите им. Боритарканът[13] на Сердика - Керам, непрекъснато пращаше послания с молби за подкрепления до столицата, но така и не бе получил исканата помощ. Войниците, с които разполагаше, не можеха да разчистят бандите от мародери, които безчинстваха из околността.

Средец ги посрещна мрачен и унил, с криви миришещи улици и схлупени къщи с изпочупени огради и продупчени покриви. Хората бяха малко, притичваха бързо между вратите, сякаш се страхуваха да останат по-дълго навън. Войници с очукани ризници и дълги копия патрулираха по ъглите, криейки се от студа, без да обръщат много внимание на Климент и неговия отряд.

- По границата животът е труден! Нямам нито достатъчно войници, нито достатъчно пари да плащам дори на тези, които са на служба. Почти всеки ден има дезертьори - бе им казал по време на вечерята, дадена в тяхна чест, боритарканът Керам.

След това им разказа как, предвождани от тримата си млади князе Стоймир, Мутимир и Гойник, сърбите бяха причакали конницата на Расате между хълмовете на Ниш, бяха ги обградили и избили безпощадно. Първородният син на българския хан бе паднал в ръцете на сърбите, което им бе дало самочувствие, което доскоро нямаха. Въоръжените им отряди продължаваха да преминават границата. Гойник бе обсадил за кратко крепостта Рас, Мутимир набираше наемници, а Стоймир открито се обявяваше за поход срещу България, с който да я подчини.

Из страната бяха плъзнали сръбски и византийски шпиони. Подрънквайки кесиите си със злато и подигравайки се на слабия Борис, те организираха бунтове, предателства и убийства. Сякаш сам Тангра бе отвърнал глава от България, а злият Морзана - богът на смъртта, се бе настанил на негово място, сеейки навсякъде разруха, престъпления и реки от кръв и пепел. Бяха организирани и вдигнати няколко бунта, които бе все по-трудно да се потушават. Лично братът на хана Докс бе изпратен да се справи с последния от тях в Охрид. Но нямаше никаква гаранция, че след него няма да има и други.

Климент стисна по-силно юздите, вдигна ръка пред очите си и се загледа към предната част на колоната. Ясно се различаваше масивната фигура на кавхана[14] Дукум, загърнат в дебел черен кожух и възседнал едра кобила; дрехата му беше красиво обшита по раменете и ръкавите със сребърни нишки. Обръснатото му до голо теме бе скрито под кръгла шапка от заешка кожа, опасана от широки метални плочки. Дукум яздеше мълчаливо, с вдигната глава, сякаш вятърът и бръснещият сняг не съществуваха.

Далеч напред, с копие, на което се вееше конска опашка, бе Севар. Чигатът обикаляше войниците и приемаше сведения от съгледвачите, след което ги отпращаше обратно. Въпреки че бе нисък и набит, Севар изглеждаше внушително на високия си черен жребец, който с лекота си проправяше път в снега. Дори от мястото си в края Климент виждаше как чигатът се оглежда внимателно. Знаеше какво търси Севар. Всеки момент трябваше да стигнат до мястото на срещата и той се притесняваше да не го пропусне в падащия сняг.

Климент се зави по-плътно в наметалото в опит да се предпази от студа и отново му се прииска да е в подредената си и топла стая в Плиска. Откакто бе разрешил загадъчните убийства на християнски свещеници, хвърлили в паника столицата, и бе станал личен писар на кавхана Дукум, животът му се бе променил.

Вече не му се налагаше да стои в сумрачната зала на библиотеката и да си разваля очите, преписвайки списъци с продукти от складовете, маловажни документи или да заработва допълнително, пишейки любовни стихчета за някой влюбен богаташ. Имаше достатъчно пари след щедрата награда и заплата, които бе получил. Бе се преместил от невзрачната страноприемница до външните стени, където живееше по-рано, в широка стая в една от пристройките на двореца. Вече не се притесняваше дали ще може да си плати квартирата и храната; носеше хубави дрехи и имаше оръжия.

Непрекъснато бе зает. През деня работеше в канцеларията на хана, където се изготвяха важни договори и документи, а в свободното си време правеше частни проучвания.

След разкриването на убийствата мнозина решиха, че може да им свърши лична работа. Наемаха го с различни поръчки, най-вече да издирва изчезнали хора или откраднати вещи и стоки. Търсеха го както обикновени търговци и занаятчии, така и аристократи, разчитащи на дискретността му.

Само за няколко месеца писарят си бе спечелил репутацията на човек, който може да реши всяка загадка бързо и точно, не взима много и си държи устата затворена. Освен пари работата му носеше уважение и респект, а и удоволствие.

Въпреки това не бе успял да си намери истински приятели. Бившите му колеги, с които така и не бе намерил общ език, не можеха да му простят внезапното издигане. Климент се бе опитал да ги предразположи, срещайки се с тях няколко пъти, но бързо осъзна, че те идват само защото им плаща виното.

Писарите се държаха предизвикателно, надменно и сърдито или му се подмазваха, надявайки се по някакъв начин да им помогне. След като разбраха, че няма да се уредят с доходни длъжности покрай него, те започнаха да идват все по-рядко, а накрая съвсем престанаха, оправдавайки се, че имат много работа.

Може и наистина да бе така.

В Плиска напоследък бе напрегнато.

Сменяха се военни гарнизони, пристигаха и заминаваха пратеници, някои чак от Рим. Говореше се, че Борис е решил да се покръсти и иска да реши към коя църква да се присъедини - към папата във Ватикана или към патриарха в Константинопол.

Решението му, заедно с неуспехите на бойното поле, беше породило опасни настроения.

Мнозина от боилите не приемаха идеите на хана. Те не искаха да сменят великия Тангра, бога на дедите си, с миролюбивия Христос. За всички бе ясно, че покръсти ли се Борис, ще е само въпрос на време, преди религията да бъде наложена и на останалите.

Родовете Угаин, Кюригир и Кубиар вече гласно негодуваха. Всеки момент към тях можеше да се присъединят и влиятелните Вокил и Дуло. Ако това станеше, с Борис щеше да е свършено.

Плиска бе натежала от слухове и интриги. Никой не смееше да се довери на никого, защото не бе сигурен какво ще донесе утрешният ден. Шпиони и доносници слухтяха по кръчмите и питиепродавниците, платените убийци имаха повече работа от всякога, по пътищата бяха плъзнали шамани, вещери и магове, вещаещи края на ханството.

Бяха се натъкнали на един от тях точно преди да тръгнат към Средец. Докато Дукум и отрядът му минаваха през западната порта, на пътя изскочи старец, стиснал дълга тояга в тънката си ръка. Сивите му мазни коси бяха скрити под осеяна с кръпки качулка, краката му бяха омотани в парцали. Лудият имаше заострена мръсна брада, ръцете и вратът му бяха окичени с костни амулети, които зловещо потракваха, удряйки се един в друг.

- Смърт! Чака ви смърт! - закрещя шаманът, вдигайки двете си ръце към небето и плашейки минаващите покрай него коне. Робата му се разтвори и отдолу се видя мръсна превръзка, омотана около голо, изпито, почерняло от студ и рани тяло.

- Всички ще умрете! Щом се отказвате от вярата си, Тангра ще ви накаже! Смърт! Смърт! Смърт! - пищеше лудият, а минаващите войници му се подиграваха и се опитваха да го ударят с дръжките на копията си.

Шаманът падна на земята и запълзя към стените, за да се предпази от конските копита, като продължи да ругае хана, желанието му да се покръсти и всичките му сподвижници. Климент често бе мислил за християните и влечението на Борис към тях. За разлика от задачите, които получаваше в работата си, не бе сигурен, че е разбулил тази загадка.

Писарят и сам виждаше изгодите, ако България се покръсти. Ханството щеше да бъде официално признато от останалите европейски владетели, силата на Борис щеше да се увеличи още повече, като дадена му от Бога, и той щеше да може да седи като равен заедно с византийския василевс и краля на франките. Договорите, които се сключваха с чуждите владетели, щяха да са като между равнопоставени, защото в момента никой не зачиташе особено думата, дадена на варварин езичник, пък бил той и българският хан.

Търговията също щеше да потръгне, защото християните предпочитаха да търгуват с християни, каквито бяха повечето из Европа. Но най-важното бе, че в държавата нямаше да има разделение. Сега славяните се кланяха на Перун, бога на светкавицата, прабългарите - на Тангра, бога на небето. Това пораждаше много проблеми, които новата обща религия би преодоляла.

Но Климент не бе сигурен, че това е всичко. Дълбоко в себе си той вярваше, че Борис е привлечен от Христос не заради политическите и икономическите изгоди, които щеше да извлече от приемането му, колкото от благите му думи, от мъченическата му смърт на кръста и вярата в доброто у хората.

Та не беше ли такъв и самият Борис?

Ханът предпочиташе да разрешава споровете на масата вместо на бойното поле. Където в името на истината не постигаше никакви успехи.

Климент тръсна глава и се огледа.

Бяха напуснали Сердика рано сутринта, а отдавна минаваше обяд. Слънцето се бе скрило и през високите облаци се процеждаше сива светлина. Едри снежинки се сипеха към земята, правейки очертанията на хълмовете и дърветата наоколо неясни и размити. Коловозите на пътя едва се различаваха в преспите, които бързо се увеличаваха. Самотни зайци притичваха пред колоната, измръзнали гарвани обикаляха по снега, търсейки нещо за ядене, и накъсваха тишината с грозното си грачене.

„Ако продължава така да вали, скоро няма да се вижда накъде да яздим“ - мрачно помисли писарят и придърпа още по-ниско качулката, за да пази лицето си от налитащия сняг.

В ранния следобед ездата най-после приключи.

Севар се изправи на коня си, вдигна ръка и извика високо да спрат. Бяха пристигнали на мястото на срещата. Всеки момент от Охрид трябваше да пристигне Докс, братът на хана, и да се присъедини към тях.

Бяха подранили малко, но Севар не искаше да рискуват. През дългия си войнишки живот бе видял какво ли не и се отнасяше подозрително към всичко, включително и към зимата, която ги заобикаляше със студа и снеговете си.

- По-добре да сме внимателни! Знаеш как внезапно пада мракът по това време на годината, а не съм сигурен, че горите наоколо са безопасни - каза той на Климент, докато двамата слизаха от конете си в центъра на малка поляна, на която щеше да се разположи лагерът им.

Писарят кимна с глава, свали дисагите от коня си, пусна ги на земята и подаде юздите на притичалия войник. Протегна се, за да раздвижи схванатото си тяло, разтри изтръпналите си колене и се огледа наоколо.

Намираха се в малка падина, приличаща на паница, добре защитена от режещия вятър. Поляната бе обградена от стръмни хълмове, между които се виеше затрупаният от сняг път.

„Мястото е добро. На завет е и може да се охранява лесно. Достатъчно е да сложим постове в двата края на пътя“ - помисли отнесено Климент и се заслуша в командите, които Севар бе започнал да издава.

В центъра на поляната бе издигната голямата кожена шатра на Дукум, а около нея и останалите палатки. Войниците работеха бързо, закачаха един за друг предварително подготвените пръти и ловко опъваха по тях дебелите парчета кожа, които закрепяха едно за друго с малки медни куки.

Скоро бе издигнат кръг от шатри. Около тях набързо бе натрупан импровизиран насип от сняг и клони, запалиха няколко огъня.

Дукум лично заби копието с конска опашка в центъра на поляната, малко пред собствената си шатра. Тя бе по-широка от останалите, тъмносиня на цвят, стените - подсилени с леки медни пръти. Кожата й бе цяла, без куки за закачване - съставена от множество по-малки парчета, здраво зашити едно за друго.

Свикнали с организирането на подобни лагери, войниците бързо се заеха със задълженията си. Едни почистваха снега между шатрите, други отидоха да насекат дърва, трети сложиха казани над запалените огньове, в които започнаха да разтапят сняг, който да използват вместо вода. Ругаейки, готвачът се зае с вечерята. Севар обиколи с бързи крачки лагера, без да спре да дава нареждания, няколко пъти провери постовете и прати патрули да огледат околността.

Климент се помота из лагера, попита кога ще е готова храната и се зачуди дали да не посети Дукум. При него трябва да е топло и уютно, ако се съдеше по пушека, който излизаше от кръглата дупка в покрива на шатрата му. Завари кавханът да крачи напред-назад из шатрата си, свил ръце зад гърба си — знак, че е притеснен и ядосан.

- Къде ли се бави още Докс? - бе единственото, което попита той и без да дочака отговор, отпрати Климент, нареждайки му да си почине добре.

„Как ли ще си почина въобще в този студ? - помисли си ядно писарят - Земята е ледена, нямаме достатъчно дебели завивки. Сигурно ще се разболея след цялото това пътуване и препускане. И тоя скапан меч е замръзнал! Удря ме по краката и скоро съвсем ще ги вкочани. Защо ли ми трябваше да го взимам!?“

Пред шатрата на кавхана гореше голям мангал, до който бе застанал Севар. Чигатът също изглеждаше напрегнат. Смуглото му лице бе изпънато, дълбока бръчка прорязваше челото му.

- Щях да съм по-спокоен, ако Докс и отрядът му вече бяха дошли! - повтори думите на Дукум Севар. - Чудя се защо още го няма? Дано не му се е случило нещо лошо.

- Че какво може да му се случи? - попита Климент. - Отрядът му е достатъчно голям.

- Така е! Лудост беше да тръгваме толкова малко хора от Сердика и да разчитаме на него. Трябваше да го изчакаме там. Но все трябва да бързаме! Какво ще правим, ако не дойде? - мрачно обяви чигатът.

- Все ще измислиш нещо! - опита се да го успокои Климент. - А и Докс сигурно ще се появи всеки момент. Най-вероятно пътят е бил затрупан от сняг и затова се бави.

Севар кимна.

- Дано да е така. Но все пак ще се почувствам по-спокоен, след като дойдат.

Климент само сви рамене.

- Съвсем не сме в безопасност - продължи чигатът, подразнен от безразличието на писаря. - Сам видя бежанците. Чу какво каза боритарканът на Сердика. Кой знае колко разбойници и сръбски наемници дебнат наоколо. Да не говорим за крадците и мародерите, които се влачат след всяка войска.

- В този сняг? Едва ли? Пък и ние не сме малко.

Севар поклати глава и се огледа в падналия мрак.

- Дано не ни се налага! Не бихме издържали на истинско нападение.

Климент остави чигата и страховете му. Мина през походната кухня, където получи гореща каша от просо и няколко парчета прегоряло месо, и се отправи към шатрата, в която щеше да нощува.

Някой бе разпалил малък мангал и помещението приятно се бе затоплило. Климент приклекна в един ъгъл и бавно изяде храната си. Макар да не бе особено вкусна, горещата каша го засити. Един от войниците му подаде мех с вино. Питието бе кисело и разредено, но сгряваше добре и скоро писарят реши, че положението може би не е чак толкова лошо.

Оттегли се в единия от ъглите, намести се в наръча клони, които щяха да му служат за легло, сложи чантата си под главата, зави се плътно с наметалото и си припомни как бе започнало всичко.

Преди няколко седмици Дукум бе изпратил да повикат писаря. В това нямаше нищо странно. Кавханът често се срещаше с Климент, за да му възлага различни задачи или да приема отчетите и писмата от тайната си кореспонденция. Срещите им бяха кратки и делови, но между двамата се бе създала връзка, която ако не можеше да се нарече приятелство, бе поне взаимно доверие.

Въпреки това Климент бе нащрек. Откак походът в Сърбия се бе провалил, а Расате и боилите бяха пленени, обстановката в двореца се бе променила. Борис се бе затворил в покоите си, понякога не излизаше с дни, карайки да му носят храната там, а когато все пак се появеше за кратко, се държеше сприхаво, заядливо и язвително.

Поставяше задачи, които отменяше, искаше сведения, които не използваше, оставяше голяма част от започнатата работа недовършена.

Носеше се слух, че ханът прекарва повечето от времето си, гледайки през прозореца, без да прави нищо, без да обръща внимание дори на делата, които имаха спешна нужда от неговата намеса. По-голямата част от работата бе паднала върху Дукум, който сега се занимаваше почти с всичко, като се почне от административните и се стигне до военните въпроси.

Никой не знаеше какво точно прави Борис и какво е намислил. Носеха се слухове, че планира мащабен поход в Сърбия, за да спаси първородния си син и да отмъсти за поражението, че събира злато и скъпоценности от всички краища на ханството, за да откупи Расате, дори че е готов да предаде на сърбите Сердика, за да си върне сина.

Настроението на хана се бе прехвърлило върху всички. Никой не знаеше какво точно да прави. Боилите не смееха да свикат сами Великия съвет, пратеници стояха неприети по странноприемниците, търговията вървеше все по-вяло, гарнизоните се бяха разпуснали. Из града вилнееха престъпни шайки, убийци, крадци и джебчии се спотайваха по ъглите, възползвайки се от ханската слабост. Търговците гледаха да затварят колкото се може по-рано сергиите си, за да не стават жертви на нападения, а по-заможните се бяха снабдили с охрана, която да пази тях и домовете им. Дори слугите в двореца се бяха умърлушили и занемарили задълженията си, се събираха по ъглите, разнасяйки клюки и сплетни.

Климент завари Дукум надвесен над купчина пергаменти и свитъци. Кавханът му махна неопределено с ръка, след което продължи да чете един от документите.

- Отвсякъде само лоши новини! - Дукум хвърли папируса на масата и изгледа писаря под тежките си черни вежди. - Двама от шпионите ни в Ниш са намерени убити - кавханът уморено разтърка очи, след което внезапно удари с юмрук по масата. - Убити! Намерили са ги с прерязани гърла в странноприемницата, където се криели, а вещите им са изчезнали. Жертва на грабеж - Дукум се изсмя саркастично. - Странно защо ръцете им са били вързани, а по телата им е имало следи от горене с желязо.

- Предателство? - попита Климент.

Кавханът мрачно кимна с глава.

- Представяха се за търговци на вълна. Бяхме ги пратили да огледат внимателно обстановката, да проучат как може да се помогне на Расате. Само аз и Борис знаехме какви са в действителност. Но някой ги е предал. И сега са мъртви! - едрите рамене на Дукум увиснаха. - Всъщност ханът сам ще ти обясни!

Дукум се надигна от масата и, последван от притеснения писар, излезе от стаята.

Докато вървяха по коридорите, писарят слушаше с едно ухо обясненията на кавхана. Досега не се бе срещал с хана и предстоящата визита го изпълваше с боязън. За какво го викаше Борис? Дали бе недоволен от нещо, или искаше да му постави нова задача? Обикновено това ставаше чрез Дукум, който казваше на Климент какво трябва да прави.

„Сегашното поръчение трябва да е много важно, за да иска сам ханът да ми го възложи“ - помисли си писарят и се затича, за да настигне бързащия напред Дукум, който не спираше да говори.

- Трябва да бъдеш внимателен, защото настроенията му се менят непрекъснато. Дори аз не мога да ги отгатна, колкото и добре да го познавам - тъкмо казваше кавханът. - Много се промени след поражението в Сърбия. Не вярва, че е наследил воинските умения на предците си и това го потиска. Доста му се насъбра. Само погроми и загуби! Тази неувереност носи опасност за всички. Никой няма да търпи на престола слаб владетел.

Подтичвайки зад Дукум, Климент кимна в знак на съгласие. Така беше. Никой нямаше да търпи слаб владетел. Както и писарите му.

- Държи се непоследователно. Дори обидно. Няколко дни кара византийските пратеници да го чакат, докато ги приеме. Сега прави същото със сърбите. Дошли са трима техни жупани - Венда, Деян и Мугел - пратеници на сръбските князе. Защо са тук? Преговори ли ще има? И кой ще ги води? Не ни чака нищо хубаво - помни ми думата - обяви кавханът точно в момента, в който стигнаха до покоите на Борис.

Пред вратата стояха група войници в медни ризници, които веднага скочиха на крака, виждайки Дукум и придружителя му. От погледа на Климент не убягна, че дори личната стража на Борис бе започнала да изоставя задълженията.

Писарят поклати глава. Както бе казал Дукум, не ги очакваше нищо добро.

Завариха Борис да крачи в тронната зала, сновейки между огромния си трон с медния лъв зад него, до масата в средата и обратно, все едно не знае къде точно да отиде. По стените бяха окачени тежки гоблени, повечето от тях с ловни сцени, а в средата, точно зад трона, бе изобразено падането на Константинопол.

Борис махна на двамата да се приближат и дълго се взира в коленичилия на земята писар. Черните очи на хана бяха загубили част от блясъка си, страните му бяха бледи с избили по тях червени петна, косата му, спускаща се някога елегантно до раменете, сега бе разрошена и сплъстена на челото и тила. Накрая Борис подаде ръката с пръстена си на писаря за целувка и Климент разбра, че може да стане.

Борис се прояви като внимателен домакин. Настани гостите си около кръглата маса, на която обикновено се събираше Великият съвет, след което се появи слуга, носещ сребърна кана с вино и две високи медни чаши. Самият хан пиеше от позлатен бокал, обсипан с камъни, които проблясваха на светлината при всяко поднасяне към устата.

Пиха мълчаливо, без да вдигат наздравици. Ханът остави виното си на масата и отново започна да снове из стаята, сякаш се чудеше как точно да постъпи. Накрая спря до стената и точно както се говореше из двореца, започна замислено да гледа през прозореца.

Климент погледна Дукум, търсейки нещо, което да му подскаже какво да прави, но кавханът просто си пиеше виното и не даваше признаци, че възнамерява да предприеме каквото и да било.

Накрая Борис се обърна, върна се обратно до масата и седна на един от столовете. Погледът му отново се задържа върху писаря, след това се премести върху Дукум, който едва забележимо кимна и отново се обърна към Климент.

- Сигурно се чудиш защо съм те повикал? - попита Борис, докато Климент кимаше отривисто. - Ще говоря направо - владетелят стоеше, без да отмества поглед от писаря. - Знам какво говорят всички в Плиска. Че съм станал слаб и нерешителен, че не мога да се меря с прославените си предци. Говорят за провала ми на бойното поле и се питат дали имам нужните качества, за да управлявам ханството.

- Това е държавна измяна. Всеки, който твърди подобно нещо, трябва да бъде екзекутиран! - надигна се от мястото си Дукум, но Борис продължи, без да му обръща внимание.

- Знам, че в тези думи може и да има истина! Но също така знам, че за да направя това, което искам, имам нужда от хора, на които да мога да се доверя? Ти такъв ли си, Клименте?

Писарят отвори уста, след което преглътна и само кимна с глава. Всякакви клетви за вярност щяха да звучат глупаво. Ханът едва ли би го извикал в тронната си зала, ако мислеше, че не може да му се довери.

- Дукум е сигурен, че може да ти се вярва - кавханът кимна с глава. - Но аз исках да се убедя с очите си. Исках да те видя и да преценя дали си човек, който заслужава доверие.

- Можете да ми вярвате, господарю!

- И аз така мисля - каза Борис и за първи път се усмихна. - Имаш открито лице и добри очи. Пък и, честно казано, нямам голям избор - ханът махна с ръка. - Нямам голям избор - повтори замислено Борис. - Нямам и много време. Не и докато Расате е в плен и всеки ден забавяне може да стане причина за смъртта му - ханът провлачи крака и отново се загледа през прозореца. - Аз съм предаден! - внезапно обяви Борис и гласът му прокънтя в празната зала. - Предаден! - ханът почти викаше. - Предаден в собствената си страна! В собствения си дворец! Предаден от някого, на когото имам пълно доверие! Някой, който знае какво мисля, какво правя и какво възнамерявам да направя! Някой, който е предал душата си на мрака, а сърцето си - на враговете ни!

Борис удари длани една в друга, очите му се наляха с кръв, лицето му пребледня. Климент се сви на мястото си, поразен от внезапния изблик на ярост у владетеля.

- Те знаеха за плановете ни - продължи тихо Борис като на себе си. - Знаеха колко отряда пращам. Откъде ще минат, къде ще се срещнат, кои са командирите им. Знаеха каква тактика ще използваме, къде смятаме да ги нападнем и с колко хора. След това бе лесно да примамят Расате и да избият войниците му! Те знаят дори кои са шпионите ни и ги избиват, преди да са успели да съберат каквито и да е сведения.

Ханът спря пред един от гоблените и бавно прокара ръка по везания плат.

- Оттук го изпратих, когато тръгна на война. Бях толкова горд. Ризницата му блестеше, озарена от слънцето, гребенът на шлема му се вееше, той ми помаха, докато укротяваше бойния си кон. А сега е пленен! - Борис ритна с крак стената като ядосано дете. - Обграден съм от мрак и предателство! Душата ми е в смут! Не смея да предприема нищо, защото врагът ми веднага ще го узнае.

- Но кой? - попита писарят. - Кой е предателят?

- Да! Кой е предателят? - Борис остави въпросът да виси във въздуха, след което продължи: - След една седмица с Дукум ще тръгнете за Сърбия. Сутринта приех сръбските жупани. Ще се срещнете с тях в имението на местен търговец, Добрин, близо до Ниш. Сърбин е, но иска работите му по границата да вървят добре. При него ще договорите условията на мира. Трябва да си върнем Расате и пленените боили колкото се може по-бързо! Едва тогава сърцето ми ще бъде свободно.

Климент кимна.

- Сърбия се управлява от трима братя, наследниците на княз Войтимир - Гойник, Маламир и Стоймир - продължи ханът. - Старият княз успя да покори и обедини под волята си всички сръбски племена. Настани се и укрепи столицата Достиника, откъдето командваше страната си. Засега тримата му синове управляват заедно, но споделената власт не е истинска власт. Плетат интриги един срещу друг, имат различия по много въпроси. В това число и за България. Маламир иска мир. Гойник настоява заловените пленници да бъдат избити, а войната да продължи. Стоймир се колебае.

- Но нали ние няма да се срещнем с тях? - попита Климент. - Каква всъщност е задачата ми?

- Ще се срещнете с техните представители - потвърди Борис. - Това ще са предварителни преговори. Но не се заблуждавай, на тях ще бъде договорено всичко. Понеже няма да участваме аз и сръбските князе, ще имате по-голяма свобода на действие. Ще можете да се лъжете, заплашвате и изнудвате, без от това да пострада нечий авторитет или чест. Важното е да постигнем крайната си цел - Расате трябва да се върне в Плиска!

Дукум се размърда на мястото си, но не каза нищо. Дори и да бе изненадан от поставената му задача, кавханът не даде по никакъв начин израз на мислите и чувствата си.

- Правосъдие! Знам, че те бива да разрешаваш загадки. А тази... тази не е обикновена загадка. Животът на първородния ми син, на мен самия и на държавата ми може да се окажат в ръцете ти. Ще можеш ли да го направиш, Клименте?

- Да, господарю!

Писарят излезе от покоите на хана като замаян. Задачата, която бе получил, не можеше да се сравнява по нищо с досегашните му разследвания. Преди да се опомни напълно, Дукум го хвана за лакътя.

- Ханът поръча да ти покажа нещо - неопределено каза той и тръгна по каменния коридор.

Излязоха от двореца и с бърза крачка тръгнаха през Вътрешния град. Чигатът Севар с отряд войници, въоръжени с копия и дървени палки, се присъединиха към тях. Кавханът се движеше бързо, почти тичаше, и на писаря бе трудно да го следва. По пътя си срещаха боили и багаини[15], облечени в скъпи кожени дрехи, подплатени и поръбени със заешка и катерича кожа, зад които подтичваха слуги, носещи покупки или водещи за юздите расови коне. Избраните търговци, допуснати във Вътрешния град, стояха по ъглите с количките си, продавайки топли гевреци, пайове и кумис[16], други предлагаха фини платове, подправки и деликатеси. Облечени в леки железни ризници, войници лениво патрулираха, закачайки излезлите на пазар слугини и прислужници. Няколко колобари[17]-шаманите на Тангра - в бели роби разпалено обсъждаха нещо пред един от олтарите на божеството.

Кавханът и свитата му профучаха по улиците, без да обръщат внимание на поздравите, и излетяха през Западната порта на крепостта, разделяща Вътрешния от Външния град на Плиска.

Разликата се усети веднага. Каменната улица се превърна в добре отъпкан земен път; тълпата, шумът и миризмите се увеличиха многократно. Боси деца, облечени в мръсни изпокъсани ризи, преследваха с пръчки проскубани кучета, които се криеха под количките на месарите, от които капеше кръв. Нахлупили кожени калпаци, продавачите на саздърма и медовина високо хвалеха стоките си, докато чираците им гонеха бездомниците, опитващи се да откраднат от храната. Група войници с леки метални шлемове водеха трима осъдени за кражби крещящи разбойници, които щяха да бъдат бити и дамгосани. Парцалив разказвач на приказки се опитваше да привлече вниманието на тълпата, но се сби с просяк, който пробва да задигне торбата му. Улицата ставаше все по-тясна и криволичеща, къщите и от двете й страни бяха криви и паянтови, с надвиснали над пътниците прозорци, от които всеки момент можеше да полети някоя мръсотия.

Войниците от отряда на Дукум с викове и ругатни разпръскваха тълпата, а когато се налагаше, ползваха дървените си палки. Климент се движеше в средата на улицата, опитвайки се да стои далеч от тесните, преливащи от нечистотия канавки в двата й края.

С бърза крачка минаха през площада, където пазарният ден току-що бе приключил. Калфи и чираци разглобяваха импровизираните сергии, докато господарите им на групички отиваха към близките кръчми да пропият част от спечеленото през деня. Полуголи просяци обикаляха на четири крака земята, търсейки паднала храна, тъпчеха каквото намерят в устите си и ловко избягваха ритниците на охраняващите тържището войници. Шумни, облечени с мазни кожени престилки чистачи се опитваха да съберат на куп боклуците, които по-късно да запалят, докато няколко деца им пречеха, тичайки наоколо.

Облечен в светлозелен елек с висока позлатена яка, сбърчил гнусливо нос и възседнал черния си кон, един боил, воден от нисък дебел слуга, тържествено прекосяваше мръсния площад.

Колкото повече се отдалечаваха от червените стени на Вътрешния град, толкова повече къщите ставаха по-ниски и схлупени, хората - по-окъсани, а караниците пред пивниците - по-гръмогласни.

Внезапно Климент осъзна къде го води кавханът и изтръпна. Отиваха към затвора в западната част на града.

Скоро стигнаха високите дървени порти, омотани с потопени в катран въжета, и високата каменна ограда със солидни каменни кули в четирите края. Севар заблъска с юмрук по вратата, викайки да отворят в името на хана, с което подплаши няколко гарвана и те полетяха с грачене в небето.

Докато тежката порта се открехваше, Климент с ужас видя провесените на въжета висящи глави на екзекутирани престъпници, които висяха окичени по оградата.

Отвори им мръсен войник с безочлив вид, който ги попита какво искат. Без да му отговаря, Севар му показа печата на кавхана, избутвайки го встрани, и всички влязоха в дългия кръгъл двор на затвора. Ужасна миризма блъсна писаря в носа и той почувства как почва да му се гади. Покрай стените в безпорядък бяха пръснати дървени клетки, в които се гърчеха същества, които някога са били човеци. От закритите с дъски ями, където бяха натъпкани част от затворниците, се носеха вопли и стенания. Войници с износени черни дрехи обикаляха затворниците с бичове и копия с ръка, удряйки, без да подбират, докато жертвите им се свличаха с писъци на земята.

Без да обръща внимание на адското място, в което бяха попаднали, Дукум влезе в ниската каменна постройка в края на двора, като махна с ръка на писаря да го последва. Севар и войниците, на които гледката не правеше впечатление, останаха да си подхвърлят шеги и остроумия с охраната на затвора.

Кавханът и писарят не вървяха много. Бързо стигнаха до широка, ниска подземна зала. Дори в сумрака по стените личаха следи от кръв, от гредите висяха вериги, по пода бяха разхвърляни различни инструменти. Малко огнище хвърляше зловещи отблясъци върху гола фигура, завързана с дебели въжета за една от наредените покрай стената маси.

Миришеше на страх, пот и повръщано и писарят усети как стомахът му се обръща.

От един ъгъл излезе висок едър мъж. Черна качулка скриваше наполовина лицето му, предната част на кожената му престилка бе изцапана със засъхнала кръв и мръсотия. Палачът бе обут с най-хубавите ботуши за езда, които Климент бе виждал, а позлатените им шпори весело подрънкваха в тишината. В тях беше затъкнат износен панталон, от чийто колан висяха различни по големина ножове, клещи и други инструменти, за чието предназначение писарят не искаше и да помисля.

- Проговори ли? - попита Дукум и посочи към тялото на масата.

- Не каза това, което ни интересува, господарю. Знаем, че е бил сръбски шпионин, но нищо повече - палачът се изплю на калния под. - Опитах всичко, но без успех. Твърди, че не знае кой е предателят.

Дукум кимна. Хвана за ръка писаря и с твърда стъпка го заведе до масата.

Климент се напрегна, затаи дъх, опитвайки се да овладее стомаха си, и се загледа в измъченото тяло пред себе си. Вързаният мъж бе покрит със синини, засъхнала кръв и следи от изгаряния, едната му ръка бе извита под неестествен ъгъл, няколко от пръстите му бяха отрязани.

Най-страшно бе лицето на пленника.

Едното му око бе извадено и отдолу се виждаше белият череп, другото бе пришито с дебели конци за кожата на превърнатото в кървава пихтия лице.

Мъжът нямаше сили дори да стене и само проплакваше тихо от време на време.

Дукум се доближи до него, клекна до ухото му и бързо му заговори. Пленникът се заизвива, мускулите му се изпънаха в опит да се освободи от въжетата и безсилно се отпусна обратно. Накрая устата му се отвори и от нея излезе едно име:

- Мутимир.

Дукум се изправи и кимна.

Палачът се приближи с котешка стъпка, извади тънко въже, метна го през врата на пленника и силно го стегна. Мъжът издаде хриптящ звук, бузите му се издуха, от изваденото му око потече кръв.

Миг по-късно безжизненото му тяло се сгърчи на масата.

Климент не издържа, обърна се и повърна.

Ужасът му не премина дори когато се върнаха в покоите на кавхана, седнаха на високите му столове с меки плетени седалки, а слугата им донесе вино. Макар в стаята да бе топло, а в камината да гореше буен огън, Климент не можеше да спре да трепери. Дукум не се опита да го успокои.

- Не те заведох случайно да видиш това - твърдо каза кавханът. - Искам да разбереш колко сериозно е положението. Трябва на всяка цена да освободим Расате, а ти да намериш предателя.

- Кой беше мъжът в подземието?

- Сръбски шпионин. Заловихме го преди около седмица. Надявахме се, че ще успеем да измъкнем от него името на предателя. Както сам видя, постарахме се подобаващо. Но той не знаеше нищо. Този, който издава тайните ни, е много внимателен. Предполагам, че малцина знаят кой всъщност е той.

Климент надигна бокала с вино.

- Сърбинът не знаеше кой е шпионинът - продължи кавханът. - Но знаеше друго - на кого е предавал сведенията си предателят. Сам го чу. Обещах му бърза смърт и разбрахме кой стои зад всичко това - сръбският княз Мутимир!

2

- Вълци! Вълциии!

Някой крещеше с пълно гърло.

Климент стреснато надигна глава и се огледа. В първия момент не разбра къде се намира. Беше потен, главата му бучеше, краката му бяха замръзнали, ребрата го боляха там, където се бе впила чантата му, върху която бе лежал.

Мангалът в шатрата беше загаснал. Наоколо се движеха неясни сенки, чуваше се дрънчене на оръжие и ругатни, конете цвилеха, някой крещеше ядосано по часовите, чуваше се ръмжене и джафкане, глухи удари и тропот.

Все още замаян от съня и виното, писарят се надигна, опитвайки се да разбере какво става. Един от войниците запали факла с прахан точно в момента, когато огромен сив вълк влетя в палатката. Климент се опита да скочи на крака, замота се в наметалото си, с което се беше завил, падна на земята и се изтърколи на пода.

Дали привлечен от движенията му, или уплашен, че го нападат, вълкът се обърна към писаря и светкавично скочи върху него.

- Помощ! - изпищя Климент и вдигна чантата пред лицето си в опит да се защити. - Помогнете ми! - извика отчаяно той, опитвайки се да прикрие гърлото си с ръце.

Писарят усети тежестта на вълка върху себе си, подуши миризмата на развалено, която лъхаше от устата му, видя пламтящите му очи точно над лицето си.

- Помощ! - извика отново Климент и се претърколи на една страна, опитвайки се да отхвърли животното от себе си.

Някой изкрещя. Писарят усети как зъбите на вълка пробиват чантата му, лапите дращеха по гърдите му, късайки наметалото, палтото и елека му. Климент сви крака и се опита да изрита животното, но не улучи и ботушите му се плъзнаха отстрани по мократа от пот и сняг козина на звяра.

Вълкът се дръпна назад, за да има място за нова атака, ръцете на писаря се стрелнаха напред и сграбчиха муцуната му. Пръстите му се разраниха, но хватката му успя да изненада и удържи животното за няколко секунди. Раздразнен до краен предел, вълкът се хвърли стръвно върху лежащия на пода човек. Главата му удари силно опитващия се да се изправи писар и го повали обратно на земята. Устата на звяра се стрелна към гърлото на писаря, който само успя да изпищи.

Внезапно вълкът потрепери, опита се да обърне глава и се отпусна върху тялото на жертвата си. По челото на Климент се стече топла кръв, която попи по разкъсаните му дрехи, докато му помагаха да се измъкне изпод трупа на звяра.

- Добре ли си? - попита го застаналият до него войник, докато го придържаше да не падне.

Писарят кимна с глава и изтри челото си с ръка, която потъмня от кръв.

Дотичаха още войници с факли, които осветиха помещението. В средата лежеше сив вълк. От гърба му стърчеше забито копие.

- Всичко наред ли е? Чух писарят да вика! Надявам се това по него да е кръвта на вълка, а не собствената му - Севар бе влязъл да провери какво става. - Ще можеш ли да ходиш сам?

Климент кимна.

- Съберете се при огъня - нареди на останалите Севар. - Трябва да видим дали няма и други пострадали. Най-добре изчисти кръвта със сняг, преди да е засъхнала. Тъкмо ще видим имаш ли рани - предложи той на писаря и излезе от палатката.

Климент последва останалите навън.

Сърцето му продължаваше да бие лудо, коремът му се свиваше в нервни спазми. Загреба с шепи сняг и натърка лицето си. Повтори го няколко пъти, докато по снега спря да остава кръв. Внимателно опипа лицето си, но откри само няколко малки драскотини и подутини, които вероятно бе получил при падането на земята.

След като се увери, че всичко е наред, писарят се присъедини към останалите.

Застанал около набързо стъкмен огън, Дукум бе напълно облечен и буден, с изваден меч и обграден от няколко войници. Част от останалите проверяваха лагера за изостанали или скрили се вълци, други се тълпяха около кавхана и един през друг си разказваха какво се е случило. След като първоначалната суматоха бе преминала, войниците се смееха на неочакваното нападение на глутницата, чудейки се колко ли трябва да са изгладнели вълците, за да ги нападнат.

- Радвам се да те видя жив, писарю! Разбрах, че един от вълците едва не те е разкъсал. Толкова силно си викал за помощ, че си прогонил останалите - посрещна го Дукум сред одобрителния смях на останалите. - Докладвай, Севар! Има ли други пострадали?

- Не! - въпреки че опасността бе преминала, чигатът не спираше да се оглежда. - Не мога да разбера какво точно се случи. За първи път виждам вълци да нападат укрепен лагер. Сигурно са освирепели от глад - Севар облиза устни. - Всъщност не нападнаха никого. Просто прелетяха през лагера и избягаха в гората. Предполагам, че този, който нападна писаря, погрешка е влязъл в шатрата.

- Как са конете?

- Всичко с тях е наред, макар да са неспокойни.

- Това е добре! Не ни трябват проблеми с конете точно сега - Дукум потри ръце, за да се стопли. - Защо постовете не ни предупредиха навреме?

- Извикахме, но всичко стана много бързо - един войник излезе напред и се поклони. - Животните просто ни връхлетяха. Изскочиха от гората и докато се усетим, бяха в лагера. Толкова са изгладнели, че дори огънят вече не ги плаши. Хукнахме след тях, посякохме един или два от последните и дадохме сигнал за тревога.

Дукум кимна с глава.

- А съгледвачите? Те защо не забелязаха глутницата навреме?

- Не знам. Още не са се върнали - докладва Севар - или са отишли прекалено далеч, или не са видели вълците, или са решили, че не представляват заплаха. Ще ги разпитам веднага щом се появят.

- Добре! - Дукум затропа с крака. - Станалото - станало. Важното е, че няма щети, конете са добре и всички сме живи и здрави. Време е да спим. Севар, за всеки случай удвои постовете.

Чигатът кимна и започна да дава разпореждания с високия си глас. Останалите почнаха бавно да се разотиват, като си разказваха кой какво е правил в момента, когато вълците са връхлетели лагера.

- Чакайте! - гласът на писаря се стрелна в нощта. -Чакайте!

- Какво има, Клименте? - попита Дукум. - Не може ли да го оставим за утре. Студено е и всички имаме нужда от сън.

- Ако си легнем, може и да не се събудим!

- Какво? - Севар пристъпи напред, впил поглед в писаря. - Какви ги говориш? Заплахата отмина!

- Помислете! - Климент усети как погледите на всички се отправят към него. - Помислете малко как се държаха вълците. Не са нападнали никого! Нито хора, нито конете са пострадали. Защо? Ако бяха толкова обезумели от глад, за да не ги е страх от огъня и лагера ни, не биха се държали по този начин, нали? Щяха да нападнат. Или поне да опитат. Поне един кон щеше да бъде повален и нахапан. Но вълците просто минаха през лагера, създадоха малко бъркотия и избягаха, без да се опитат да отмъкнат нещо за ядене.

- Какво искаш да кажеш? - Дукум се бе върнал и също застана пред писаря.

- Съгледвачите ги няма. Би трябвало вече да са се върнали, нали?

Севар мрачно кимна.

- Казах ти! Сигурно са се отдалечили повече, отколкото трябва.

- В нощ като тази? След виковете, които са чули? Съмнявам се! Нещо е подплашило вълците. Уплашило ги е толкова много, че не са се побояли да минат през лагера ни, който се е оказал на пътя им. Огледайте се - ако нещо ги е изплашило, не са имали друг път откъде да минат освен през долчинката, където са се натъкнали на нас. Съгледвачите ги няма! Нищо чудно да са мъртви. Нещо или някой приближава лагера и е достатъчно опасно, за да изплаши глутница вълци.

- Какво, по дяволите... - започна Дукум, но Севар бе разбрал и го изпревари.

- Писарят е прав! Вълците не нападнаха никого! Всички обратно в шатрите - изкомандва чигатът с тих, но ясен глас. - Въоръжете се и бавно се изтеглете в гората на хълма отзад при конете. Бъдете внимателни, защото може да ни наблюдават! Ако писарят е прав, тези, които са подплашили вълците, сега чакат да се успокоим и да заспим, за да ни атакуват.

- Дано не бъркаш, Клименте! - сърдито измърмори Дукум и се прибра в шатрата си. - Не ми се стои повече в този студ.

Останалите последваха примера му. По двама, по трима започнаха да се прибират в шатрите. Там бързо се въоръжаваха и, плъзвайки се тихо в сенките, се оттеглиха назад в гората.

Севар остана последен. Заедно с писаря постоя в бързо опразващия се лагер, без да дава признаци на уплаха.

- По време на боя стой в средата на групата - съветваше го чигатът, за когото вече нямаше съмнение какво ще се случи. - Ако те нападнат, гледай да се прикриеш зад някого или просто падни в снега и се пази от копитата на конете и случайни удари. В това няма нищо срамно, повярвай ми. Бих те оставил горе на хълма, но не мога да рискувам да попаднеш на някой резервен отряд. Просто стой в средата и внимавай. Изненадата ще е на наша страна, така че всичко ще свърши бързо. Сега тръгвай и се приготви.

Климент кимна и бавно се отдалечи. Нямаше с какво повече да се въоръжава. Мечът беше в ръката му, броня така или иначе не носеше. Огледа се няколко пъти, бавно тръгна по отъпканата в снега пътека между шатрите и, опитвайки се да не привлича вниманието на евентуалните вражески съгледвачи, тихо се насочи към гората.

Намери останалите събрани на хълма точно над лагера. Някой вече бе довел конете. Мълчалив войник му подаде поводите на кобилата и писарят я възседна с въздишка.

Нямаше отърване от това яздене дори през нощта.

Севар дойде последен. Чигатът внезапно изникна в тъмнината, яхнал черния си кон, който се сливаше с тъмнината на нощта. Без да каже нищо, застана начело на смълчания отряд.

Стояха притихнали около час. Никой не издаваше звук и писарят скоро се почувства сам сред останалите. Макар всички да мълчаха, Климент ясно усещаше враждебното им настроение. Той бе виновен, задето вместо да почиват в топлите шатри, войниците да замръзват в нощта. Дори Дукум излъчваше необичаен хлад. Нима и кавханът се съмняваше в него?

„По- добре малко да помръзнем, отколкото да ни прережат гърлата, докато спим!“ - опитваше се да утеши сам себе си Климент и продължаваше да се взира в нощта.

Дали не се бе излъгал?

Дали вълците не бяха имали някаква друга причина да минат през лагера им, без да ги нападат?

Някъде избуха бухал. Друг му отговори. Луната се показа иззад облаците и освети лагера под тях. Студът стана още по-нетърпим.

А те продължаваха да стоят и да чакат.

Тъкмо когато бе решил, че е сбъркал и трябва да се връщат обратно, нещо се промени. Въздухът се изпълни с напрежение, над лагера надвисна невидима заплаха. Бухалите бяха замлъкнали, останалите шумове - също.

Стана необичайно тихо.

Дори вятърът бе спрял да духа.

Конете изпънаха вратове, но не запръхтяха. Бяха добре обучени да разпознават опасността. Ездачите им се наведоха и започнаха да ги милват по вратовете с ледените си пръсти. Писарят усети как се стягат хълбоците на собствената му кобила, чу учестеното дишане на войниците около себе си.

Изведнъж тишината бе разцепена от силен крясък.

В див галоп, прегазвайки всичко по пътя си, на поляната, където бе разположен лагерът, нахлу група конници.

Предвождаше ги огромен мъж с черно наметало и висока кожена шапка с две вълчи опашки. От него се излъчваше самоувереност и жестока сила, която Климент усети чак горе, в тъмнината на хълма.

Нападателите знаеха много добре какво да правят. Бяха облечени с дебели кожи, под които проблясваха ризници. Разделиха се на малки групи, светкавично наобиколиха шатрите и с бързи удари на мечовете прерязаха поддържащите въжета.

Постройките се срутиха. Нападателите прекараха през тях конете си, които ги тъпчеха с копита, докато те мушкаха наслука кожата с късите си копия. Ако под падналите платнища имаше хора, никой нямаше да оцелее.

Предводителят се насочи към шатра в центъра, където би трябвало да е Дукум, и я подпали от единия край. След това посече копието с конската опашка. Двете вълчи опашки на шапката му се развяваха като бойни знамена.

- Печенеги! Мръсни кучета и убийци! - презрително изсумтя войникът вдясно от Климент и плю на земята.

В лагера нападателите не си губеха времето. Стиснал меча си в ръка, предводителят на печенегите съсредоточено оглеждаше разрухата, която бе причинил отрядът му за по-малко от минута. Мъжът рязко извика и останалите наскачаха от конете. С извадени мечове започнаха да порят кожените стени на падналите шатри, търсещи оцелели. Някои от нападателите започнаха да подвикват учудено, не намирайки нищо, други започнаха да събират изоставените оръжия и да ги товарят на конете си.

На хълма сред дърветата Севар вдигна ръка. Замръзна за секунда върху коня си и рязко посочи напред.

Надавайки боен вик, малкият отряд връхлетя печенегите като вихър. Сега преимуществото бе на страната на българите. Нападателите бяха неподготвени, изненадани и разпръснати. Най-голямата им грешка бе, че бяха слезли от конете си и попаднаха под копитата на връхлитащата ги конница, която ги помете.

Без да спира, отрядът премина през лагера, сипейки удари наляво и надясно, блъскайки противниците и крещейки с пълно гърло. Нощта бе огласена от дрънчене на оръжие, тропот на копита, удари и викове.

Съвсем неочаквано писарят установи, че крещи наравно с останалите, стиснал здраво юздите на кобилата си. Мечът му летеше на всички страни, в гърдите му разцъфна неподозирана сила, която вля енергия в ръцете му и го накара да удря и удря отново. Вече не се чувстваше неудобно на коня, не се страхуваше, че може да падне на земята. Единственото му желание бе да се бие.

Конницата направи полукръг и атакува отново. Крещейки, печенегите се опитаха да се прегрупират. Водачът се опита да надвика шума, давайки резки заповеди на хората си, които се скупчиха в кръг и насочиха копията си към българите.

Тактиката им не бе особено успешна. Макар да успяха да повалят няколко коня, Севар прекара отряда точно в средата на нападателите, с което им нанесе сериозни поражения и ги раздели на две. Част от печенегите се втурнаха да бягат, търсейки прикритието на нощта, но бяха съсичани от преследващите ги българи.

Някой се вкопчи в крака на Климент, дръпна го от коня и писарят се оказа на земята. С очи, пълни със сняг, той размаха меча си, за да се защити, но нападателят му бе посечен от връхлитащия отзад конник. Забравяйки всякаква предпазливост, писарят се хвърли с вик към враговете.

Като на шега отби един отправен му удар и заби меча си дълбоко в корема на човека пред него. Печенегът хвана оръжието с две ръце и кривейки грозно лицето си, се опита да сграбчи писаря. Тесните му очи се бяха разширили от болка и злоба, по висящите му мустаци се стичаха капки кръв.

Климент пусна меча, завъртя се и ритна печенега в гърдите. Разбойникът разпери ръце, от гърдите му се разнесе сподавен стон, залитна напред и падна по очи в снега, който мигом почерня от кръвта му.

Писарят преобърна с крак мъртвия враг и издърпа меча си. Крещейки с пълно гърло, той се хвърли към друг от нападателите, но преди да го достигне, някой го превари и прониза с копие разбойника.

Климент завъртя меча си в кръг и се огледа наоколо, търсейки нов враг. Видя как Дукум разсича през гърдите хвърлилия се срещу него нападател, как войниците пронизват със стрели опитващите се да избягат. Най-накрая Севар посече предводителя на печенегите. Той се строполи на колене на земята, чигатът вдигна меча си и с един удар му отряза главата. Тялото на огромния главатар се срина в снега, а кожената му шапка полетя в черното небе, бавно описа красива дъга и падна на един от все още стърчащите прътове от шатрите.

С това битката приключи.

Дишайки тежко, Климент огледа малката поляна. Всички нападатели бяха мъртви. Потъналите им в кръв тела лежаха в безпорядък в снега. Счупени копия, захвърлени мечове и кинжали се търкаляха между срутените шатри, от които стърчаха колове и въжета.

Войниците обикаляха труповете и ги мушкаха с копията си, за да са сигурни, че всички са мъртви. Други надаваха победни викове, надигайки мехове с вино, трети тежко се подпираха на копията си или направо седяха в снега, доволни, че са оцелели. Въздухът бе напоен с миризма на пушек, мръсотия, желязо, кръв и смърт. Климент усети как главата му се люшка, краката му внезапно омекнаха и той се строполи в снега. Еуфорията, която го бе обзела, внезапно го напусна.

Писарят с благодарност усети студения сняг по лицето си, разтърка очи и се загледа в нощта. Всичко си беше както преди. Звездите грееха високо в небето, някъде избуха бухал. Погледът на Климент бавно се залута над околните хълмове. На един от тях, по-черна от нощта, се извисяваше нечия сянка. Конник с кожен шлем гледаше по посока на току-що завършилата битка, след което ядно удари седлото си и се стопи в нощта.

Писарят се опита да извика, сочейки към хълма, но от устата му излезе само протяжен стон.

- Ето го! - извика някой до него и миг по-късно нечии силни ръце го хванаха под мишниците. Писарят се изправи все още с натежала глава и отмалели крака; поддържан от двама войници, бавно тръгна към разрушения лагер. В центъра стоеше Дукум, изпръскан с кръв и заобиколен от войниците си. Лицето му се отпусна, като видя вървящия към него писар. По заповед на кавхана Климент бе настанен на кожен походен стол, някой пъхна в ръцете му чаша с вино, а след като я изпи - и още една. Едва след второто питие Климент се почувства по-добре и бавно заоглежда какво се случва наоколо.

Войниците бяха започнали да изнасят труповете извън лагера и да ги трупат на купчина, която по-късно щяха да запалят. Оръжията на печенегите бяха внимателно събрани и поделени между войниците.

- Наметни се с това, нощта е студена - Дукум хвърли върху раменете на писаря широкото си наметало, което, незнайно как, бе излязло напълно невредимо от битката.

- Там имаше някой - Климент посочи към един от хълмовете. - Конник.

Дукум се обърна и дълго се взира в тъмнината. Накрая просто сви рамене.

- Не виждам никого. Но ще пратя няколко войници да проверят. Оттук нататък ще приемам всичко казано от теб за чиста монета - Дукум се усмихна криво. - Спаси ни живота, писарю!

Думите му сгряха сърцето на Климент по-добре от изпитото вино.

3

Повече никой не заспа. Войниците прибраха каквото бе останало от шатрите и го натовариха на конете. Пострадалите бяха превързани, готвачът раздаде топла храна и горещ кумис.

Неколцина войници се метнаха на конете и след час се върнаха с телата на убитите съгледвачи. Изкопаха плитки гробове в студената земя и ги погребаха заедно с падналите в битката.

Севар обикаляше постовете, повтаряйки, че е най-добре да напуснат колкото се може по-бързо мястото. Разпалиха някои от преобърнатите мангали, както и множество факли, които забиха в снега. Входът и изходът на долчинката бяха преградени с набързо издигната ограда от изпочупените колове, боклуци и сняг.

Климент се включи в укрепването на лагера. Макар и замаян от виното и все още леко залитащ, никой вече не му се подиграваше. Войниците го гледаха с уважение, втурваха се да му помагат, когато нямаше нужда от това, или просто му отказваха да работи, пращайки го да си почине. Накрая Дукум дойде и му връчи шапката с двете вълчи опашки, която предводителят на печенегите бе носил.

- Вземи я, Клименте! Носи я с чест като символ на спасението ни, в което се превърна. Пък и ще ти топли на ушите - засмя се кавханът и нахлупи шапката, която му беше възголяма, на главата на писаря.

Двамата се върнаха в лагера, където нервният Севар докладва, че няма нови произшествия и отново отиде да проверява постовете.

В същия миг се разнесоха викове. Предните постове даваха сигнал за тревога.

Всички наскачаха, извадиха оръжията си и се заоглеждаха неспокойно.

„Не е възможно да ни нападат за трети път!“ - помисли си писарят, докато нервно се изправяше. Две битки за нощта му се виждаха повече от достатъчни.

Оказа се, че няма място за тревога.

Докс, братът на хана, най-после бе пристигнал.

Със силни викове той и конният му отряд изскочиха на поляната. Личеше, че всички са препускали бързо. Очите и лицата на новодошлите бяха зачервени, косите и мустаците им - замръзнали.

- Какво става тук? - Докс бе скочил от коня си, преди да е спрял, и подхвърли юздата в ръцете на един от стоящите наблизо войници.

За разлика от Борис, който бе среден на ръст и с фини черти, Докс бе масивен, направо огромен, с едри кости, широк гръден кош и изпъкнала челюст като на борците, които писарят бе виждал на арената в Плиска. Голата му глава му бе гладко избръсната, на щръкналите му уши се поклащаха масивни златни обици.

Братът на хана беше облечен с дебело кожено палто, висок калпак и подковани с желязо ботуши, които оставиха дълбоки следи в снега. На кръста му висеше най-големият меч, който писарят бе виждал.

Сякаш за да оправдае напълно името си[18], братът на хана започна енергично да обикаля в кръг, да рие ядно с крака в снега и да задава въпрос след въпрос, които изстрелваше като стрели изпод дебелите си, побелели от скреж, мустаци.

Дукум спокойно прие този разпит, отговаряйки на въпросите на Докс колкото се може по-изчерпателно. Скоро всичко бе разказано - и походът през планините, и срещите с бежанците, и нападението на вълците, и битката с печенегите. Климент също не бе пропуснат. Кавханът няколко пъти повтори колко добре се е представил писарят му. Докс като че ли не се впечатли от това.

- Ах! - провикна се братът на хана, изтегли огромния си меч и го размаха към изгряващото слънце. - Ах, защо не пристигнах по-рано да избия тия кучета! Да разпоря вонящите им тела и да отрежа грозните им глави! - Докс яростно заби меча си в една пряспа.

- И сами се справихме! - успокои го Дукум и посочи един от кожените столове, които войниците бяха изправили до запаления манган. - Сигурно си уморен, почини си. Може би ще ми кажеш защо се забави? Проблем ли имаше в Охрид?

- Лесно се справих с тази измет. Бунтовници! Пфу! -братът на хана се изплю в снега. - Видях им сметката веднага щом пристигнахме. Сега Охрид е най-спокойното място в ханството, което не може да се каже за тукашните земи!

Докс седна на предложения му стол, взе бокала с вино, който един от войниците му поднесе, изпи го на един дъх, захвърли чашата в снега и веднага пак скочи на крака.

- Трябва да благодарите на Тангра, че сте се спасили! - провикна се той. - Били са поне двойно, ако не и тройно повече от вас. Ах, каква битка! Защо ме е нямало!

На Докс му бяха необходими още няколко чаши с вино, докато се успокои и отпусне огромното си тяло на походния стол. Дори и след това братът на хана не спираше да ръкомаха, искайки подробностите от битката да му бъдат повтаряни отново и отново.

Успокоени от пристигането на големия отряд, войниците се бяха насъбрали на групички и също обсъждаха с новодошлите боя с печенегите и победата на българите.

Откъдето и да минеше писарят, го сочеха с пръст. Хвалеха съобразителността му, предлагаха му вино, радваха се на новата му шапка.

Накрая, позамаян от вдигнатите наздравици, Климент се спря при Севар, който говореше с висок, жилест мъж, който също като него носеше отличителните знаци на чигат. Непознатият беше облечен с традиционна стоманена ризница, изплетена от халки, която стигаше малко над колената му. Носеше странен извит дълъг меч, какъвто писарят бе виждал у арабите в Константинопол, а очите му бяха искрящо сини.

- Нямаше да се забавим толкова, ако Докс не бе решил да ловува мечки в снега. Язди като хала дори и в това време. Загубихме го вчера на обяд и го търсихме почти до края на деня. Намерихме го, седнал под едно дърво, да пече заек. Науми ли си нещо, никой не може да го спре. Но след като осъзна колко сме закъснели, препуска като луд цяла нощ. Едва го настигнахме -тъкмо казваше непознатият.

- Това е Стрез. Чигат в отряда на Докс - каза Севар, виждайки приближаващия писар.

- Аз съм Климент - писар на кавхана Дукум - представи се писарят.

- Отлично си се справил! Няма съмнение, че си спасил всички! - похвали го Стрез, гледайки го студено. - Макар че ако бяха нападнали нас, щяхме да ги избием и без да се крием в гората. Сега, след като сме тук, няма от какво да се страхувате!

Климент объркано погледна към Севар, но чигатът отклони погледа си.

- Наистина е добре, че дойдохте. Така ще се чувстваме по-сигурни - сухо отговори той.

Макар и трудно, разговорът потръгна. Стрез им разказа как са потушили бунта край Охрид, как са заловили водачите и са ги екзекутирали.

- Замалко до попаднем в капан - обясни чигатът. - Някой бе издал плановете ни на бунтовниците и само промяната на маршрута в последния момент ни спаси от засада.

- Предател? - попита писарят.

Севар кимна мрачно.

- Предател ще трябва да е бил. Няма друг начин. Чуждите шпиони вършат чудесна работа напоследък. За разлика от нашите. Разбрах, че двама от тях са били убити преди около месец в Ниш.

- И аз мисля, че сме били предадени - писарят вече бе обмислил въпроса. - Печенегите знаеха много добре къде сме, колко сме, а вероятно и кои сме. Сигурен съм, че някой им е казал всичко за маршрута ни.

- Те са просто разбойници - вдигна рамена Севар. - Нападат, без да мислят за последиците. Сигурно са ни видели по-рано през деня и са ни последвали. Биха изкарали добри пари от оръжията и конете ни.

Климент кимна, но не бе убеден в казаното от чигата.

Двамата военни бързо намериха общ език. Обсъдиха маршрута, снега, който ако не спреше да вали, можеше да направи пътищата непроходими, предпазните мерки, които трябва да вземат по време на похода. Стрез не престана да хвали себе си и господаря си.

- Докс има доверие само на мен - каза чигатът с доволна усмивка. - Натоварил ме е с какви ли не задължения. Много трудно се доверява на когото и да е. Последно искаше да посече готвача, който не бе приготвил храната както трябва. Едва го спасих! Сега всеки месец обикалям тържищата, за да осигурявам прехрана за отряда, но не се оплаквам.

Разговорът им бе прекъснат от гръмогласните команди на Докс, който заповядваше отрядът да тръгне незабавно.

- Очевидно е кой ще команда оттук нататък! - надменно обяви Стрез. - Той си е такъв. Където и да отиде, всичко трябва да стане по неговия начин. Може да не е най-лесният, но накрая винаги излиза победител! Ние сме му свикнали, но някои хора много се дразнят от маниера му! Дано вие не сте от тях

- Все пак е брат на хана! - отбеляза Климент.

- Помнете го непрекъснато! - отговори чигатът, намигна неопределено, завъртя се на пети и на свой ред започна да дава команди на войниците си.

- Големи воини, няма що! Дай им да се надуват, а когато трябва да помогнат, отиват на лов за мечки - Севар махна с ръка и също се отдалечи.

Скоро всички бяха готови и след като отдадоха последна почит на загиналите си другари, отрядът потегли.

Продължаваше да вали, а пронизващият вятър ставаше все по-силен. Слънцето изгря високо в небето, но лъчите му трудно си проправяха път. Яздеха, без да бързат. Не искаха да насилват конете в лошото време и трудния път, а и очакваха да стигнат целта си - имението на Добрин, някъде около обед. Напред бяха изпратени вестители, които да уведомят сърбина за скорошното им пристигане.

Постепенно дърветата намаляха и гората остана зад гърба им. Климент се почувства по-спокоен, след като излязоха от дългите сенки и преспите сняг, навени между дърветата. Макар да обичаше да скита в гората, особено напролет, сега се радваше, че излиза от нея.

Малко преди обяд отрядът спря за кратка почивка. Климент се присъедини към Докс и Дукум, които заедно с двамата чигати обсъждаха положението в средата на колоната.

- Имението на Добрин е на половин час път - уведоми го кавханът. - Скоро ще стигнем.

- Дано са ни приготвили добро посрещане! Гладен съм като вълк. И от мен няма да се отърват толкова лесно - пошегува се с нощните премеждия на писаря Докс, след което добави сериозно: - Дано наистина се представят както трябва. Не харесвам печенегите, но сърбите са ми още по-омразни. Винаги са готови да те нападнат в гръб, когато най-малко очакваш. Дай им на тях да правят засади по пътищата. Друго не умеят! Нищо чудно да ни изколят в леглата ни, докато спим. Непрекъснато трябва да сме нащрек с тях.

- Не трябва да забравяме за мисията си - тактично му напомни Дукум. - Животът на Расате и боилите е в ръцете ни.

- Не трябваше да се оставят да ги победят! Още по-малко да ги пленяват! - ядно изсумтя Докс и се заклати на седлото си. - Аз не бих се оставил да ме хванат жив насред бойното поле! Това е позор за всички ни! За тях - най-вече. Смъртта може да е достоен изход от това положение!

- Нима искаш да удушат Расате в килията му? Това ли наричаш достойна смърт? Борис едва ли ще остане доволен.

- Борис, та Борис! - тросна се Докс. - Ясно е защо им кляка ханът. Няма какво да прави. Пленили са сина му. Първородният! Къде ти у сърбите такъв късмет всеки ден. Истината е, че този плен замъглява трезвата му преценка. Ние сме много по-силни от тях. Даже в Константинопол се страхуват. Трябва ясно да им дадем да разберат, че ако много знаят и не правят каквото им кажем, ще ги смажем! - Докс удари ръцете си една в друга. - Още повече ако посмеят да пипнат и с пръст престолонаследника или някои от останалите пленници. Ще ги попилеем като сламки!

- Както ги разпиля Расате ли? - попита Дукум.

Лицето на Докс се зачерви, той се приближи съвсем близо до кавхана и го попита:

- Започвам да се съмнявам с кого всъщност си ти, Дукум.

- Правя това, което ми е наредил ханът! И искам да го свърша добре! Независимо какво мисли брат му по въпроса! - очите на великия боил гледаха ледено, гласът му беше твърд. - Ти си брат на Борис, но аз съм водач на тази мисия и ще я водя както намеря за добре! Което означава да се държим любезно с домакините ни, когато това се налага! Ако не си съгласен, свободен си да си тръгнеш!

Докс не отговори нищо, само стисна дръжката на меча си и се изправи на седлото. Стрез и Севар също се хванаха за мечовете, гледайки внимателно двамата си господари. Разговорите секнаха, напрежение заля околните. Всички стояха и чакаха какво ще се случи между двамата благородници.

Внезапно Докс се наклони напред и каза:

- Ще правим каквото кажеш! Ти си водачът на тази мисия и както аз, така и хората ми ще ти се подчиним. Ти водиш дипломатическа мисия, аз съм войник! Няма да преча по никакъв начин на преговорите, дори ако трябва да преглъщам мнението си. Но ако се стигне до битка...

Дукум протегна ръка.

- Имаме си достатъчно проблеми. Нека не се караме. Напрежението от изминалата нощ си казва думата. Двамата заедно ще ръководим тази мисия. В нея има място и за теб, и за мен. Важното е да си върнем Расате и боилите. След това винаги можем да ударим сърбите!

- Точно така! - съгласи се Докс. — Първо ще си приберем Расате и останалите, след това ще им видим сметката! Харесва ми! Ей, накъде е пътят? - провикна се той, но очите му още хвърляха мълнии. - А ти по-добре махни смешната си шапка, за да не вземеш да уплашиш сърбите. Само като я видя, и ми става лошо - провикна се братът на хана, перна писаря по гърба и препусна като луд в снега.

- Дано не направи някоя глупост! На бойното поле се бие като лъв, но не става за дипломатически мисии. Защо ли Борис го прати с нас? - въздъхна Дукум, загледан в гърба на отдалечаващия се.

Писарят оправи шапката, която се бе накривила от удара на Докс, но не каза нищо.

- Ще трябва да го държим под око - продължи Дукум. - Войниците се връщат още днес. Ще останем само аз, ти, Стрез и братът на хана.

- Защо е това бързане?

Дукум сви рамене.

- Сръбските князе не искат наши части на своя територия. Може би се опасяват да не ги изиграем по някакъв начин. Не че не се е случвало...

- Да не униваме, писарю! Живи сме, а това е най-важното! Нека се подготвим за предстоящата среща.

Двамата пришпориха конете и се присъединиха към колоната.

Скоро пътят се разшири и рискуваха да пуснат конете в галоп. Стрез и Докс, които яздеха начело на колоната, скоро се изгубиха от поглед, препускайки като бесни сред облаци сняг, вдигнат от копитата на конете.

Преспите ставаха все по-високи, натрупани от двете страни на пътя, който някой се бе опитал да разчисти безуспешно. Срещнаха няколко от местните жители, които с мъка си пробиваха път в снега, понесли торби и вързопи, с високи калпаци от нещавена овча кожа и тежки кожуси. Сърбите боязливо спираха, оглеждайки приближаващия отряд, някои вадеха оръжията си на показ, сякаш да покажат, че няма да се дадат без бой. С вдиганата високо дясна ръка, показваща, че идва с мир, Севар ги питаше за пътя към имението на Добрин и получаваше сърдити отговори.

„Дори езикът им е като нашия - мислеше си писарят. - Защо тогава се мразим толкова много?“

Малко преди обяд, запотени и зачервени, Стрез и Докс се върнаха обратно, за да известят, че наближават крайната цел на пътуването си. Братът на хана и чигатът изглеждаха доволни и развеселени, явно бързата езда им се бе отразила добре. Към имението бяха изпратени конници, които да обявят идването на българите. Отрядът се построи в стегната колона, начело с Докс и Дукум, а копието с конската опашка бе вдигнато високо.

Скоро конниците излязоха на билото на малък хълм. Под тях се издигаха стените на голямо, укрепено имение, с излизащ от комините пушек. Широките каменни зидове бяха високи над пет метра, а над вратата около голям, пълен със замръзнала вода, ров се издигаха осмоъгълни кули. Централната сграда - красива каменна къща на два етажа, бе обградена от различни помощни постройки, от чиито комини също излизаше пушек. В задната част се виждаха просторни конюшни, обори и складове, около които се щураха приличащи на мравки хора.

„Но това е цяла крепост? - помисли си писарят. -Сърбинът добре се е погрижил за безопасността си.“

- Вижте! - извика в този миг Севар и посочи с ръка.

Високата, обкована с желязо, врата на имението се отваряше, мостът над рова вече бе спуснат. Група конници, също с развети знамена, се отправиха, без да бързат, към спрелите на хълма българи.

Климент присви очи и огледа идващите сърби, докато поемаха срещу тях.

В средата, яхнал голям червеникав боен кон, яздеше висок едър човек. Макар да бе значително по-дебел от обичайното, той направляваше животното си с вещина и умение. На главата си ездачът носеше висока кожена шапка с червени пискюли, които се вееха от вятъра, кръстът му бе пристегнат с дебел вълнен пояс, върху който имаше кожен колан, обкован със сребро, а на себе си бе облякъл кожух от лисичи кожи. Дълъг широк меч се поклащаше на бедрото на ездача, а рубинът на дръжката му проблясваше отдалеч.

„Това трябва да е Добрин. Изглежда внушителен“ — помисли си Климент.

Като всички дебели мъже, и сърбинът изглеждаше добронамерен, но когато срещна очите му, Климент неволно се стегна — толкова сини и твърди бяха те. Дълги черни мустаци и козя брадичка се спускаха под месестия нос на сърбина и придаваха на лицето му комичен вид.

Плътно до Добрин, присвил малките си кафяви очи, яздеше среден на ръст, добре сложен мъж в пълно бойно снаряжение. Лицето му бе като изсечено, с тънки изкривени устни и къси, подсечени мустаци. Косата му бе ниско подстригана отпред, задната й част бе сплетена в тънка опашка, която се спукаше до средата на гърба му, прикрита под кожен шлем. Начинът, по който стискаше дръжката на меча си, и вниманието, с което оглеждаше околността, говореха, че е военен. Името му, както се разбра по-късно, бе Явица, и освен че отговаряше за безопасността на господаря си, бе и комендант на имението.

Следваше го слаб на вид човек на средна възраст, в когото Климент безпогрешно разпозна колега писар. Ратомир, секретарят на Добрин, бе млад мъж, може би на възрастта на Климент. Сърбинът бе с тясно лице, тънък прав нос и също беше с мустаци. Постоянно присвиваше очите си - навик, добит след дългото взиране отблизо в пергаментите.

Двете групи се срещнаха, размениха си обичайните любезности и бавно поеха към каменните стени. Отрядът българи, който ги охраняваше, щеше да се подкрепи в кухните на домакина, след което, командван от Севар, да поеме обратно.

Климент съжали, че Стрез, а не Севар ще остане с тях. Макар да бяха яздили заедно само няколко дни, той бе харесал мълчаливия и готов да помогне чигат. За разлика от него, Стрез, също както господарят му Докс, му се струваше надменен самохвалко, желаещ да блесне на всяка цена с военните си подвизи.

„Не ни стигат проблемите, които може да забърка Докс, ами сега и този!“ - помисли си писарят, докато наближаваха високите стени на имението.

От бойниците с любопитство надничаха войници. На кулата се вееха знамена; викове, команди и заповеди се носеха зад стените.

Процесията мина по моста и спря в широк, изчистен от снега двор. Зад тях войници чевръсто затвориха врата, чиято медна решетка прогърмя зловещо в настъпилата тишина.

„Като в капан“ - мрачно си помисли писарят и неочаквано се сети за проклятието на лудия шаман, когото бяха срещнали на излизане от Плиска. „Имам лошо предчувствие! Дано се измъкнем живи от това място!“ - потръпна той и се загледа в оловносивото небе над тях и неспиращия да вали сняг.

- Още веднъж добре дошли! - провикна се Добрин, скочи неочаквано пъргаво от коня си и театрално се поклони на новодошлите.

На широките стълби пред входа на имението, което приличаше повече на пограничен замък, един до друг стояха трима души. Двама от тях бяха много високи, третият бе нисък и пълен. И тримата бяха облечени с тежки палта и ботуши от мека кожа, а на главите им бяха нахлупени кожени калпаци. Върху фините им ръкавици проблясваха пръстени. Физиономиите и на тримата бяха надменни и горди и писарят не се затрудни много, за да разпознае пратениците на сръбските князе.

Встрани от тях, търсейки закрилата на стрехите срещу студения вятър, стоеше най-красивата жена, която писарят бе виждал. Висока и стройна, с мека тъмна кожа и искрящи кафяви очи, от нея се излъчваше сила и страст, която писарят усети въпреки разстоянието и ледения вятър.

„Това е жена, която може да влуди всеки мъж! - помисли си писарят, без да може да откъсне очи от непознатата. - Така да го подлуди, че да го накара да извърши всичко! Дори убийство!“

Макар да бе прехвърлила трийсетте, жената спокойно можеше да засенчи всяко младо момиче - като това до нея, което стоеше от дясната й страна, заметнато с хубава зелена пелерина. То също беше красиво, макар да не можеше да се сравнява с майка си. Присвитите му очи внимателно изучаваха новодошлите, но устата му се разтегна в усмивка като на дете, което се забавлява. Луничав юноша с кафяво вълнено палто се бе сгушил от другата страна на жената, гледайки подозрително новодошлите. Писарят се зачуди дали е редно толкова голямо момче да се крие в полите на майка си, след което мислите му бяха прекъснати от домакина.

- Позволете да ви представя съпругата си Хелена. Господарка на моя дом и сърцето ми! - извика Добрин и посочи към жената, която се усмихна приветливо. -Както и двете си деца - дъщеря ми Биляна и синът ми Зоран.

- Какви смешни хора - неочаквано заяви момчето, изсмя се силно и се скри зад гърба на майка си.

По лицето на Добрин за миг мина сянка, след което посочи застаналите на стълбите мъже:

- А това са почитаемите жупани Венда, Деян и Мугел. Пратеници на князете Мутимир, Стоймир и Гойник.

Триото се поклони, без да сваля изкуствените усмивки от лицата си.

- Кавханът Дукум и братът на хана, Докс - посочи българите Добрин, които също се поклониха на свой ред.

- Радвам се да се срещнем - обяви единият от двамата високи мъже, безпогрешно разпознал Дукум като водач на делегацията и му подаде ръка: - Аз съм Венда. Тук съм да водя преговорите от името на прославения владетел Мутимир - високопарно обяви той, а късият му меч се оплете в дебелата му кожена наметка.

- Не по-прославен от владетеля Стоймир! - ядно обяви вторият висок мъж и също се приближи. - Аз съм Деян! За мен ще е чест да водя разговори с вас -каза той.

- Хайде, не почвайте да се припирате сега. Ще измръзнем до смърт, ако почнем да изясняваме кой владетел е по-велик и прославен - засмя се третият мъж и въпреки огромното си шкембе, което коженото палто трудно прикриваше, бързо пристъпи напред: - Аз съм Мугел. Тук съм по заповед на княз Гойник, който също е много велик и прославен - дебеланкото се изсмя. - Хайде да влизаме, че вятърът се усилва.

Другите двама се усмихнаха любезно и всички поеха към сградата, но на Климент не убягнаха гневните погледи, които тримата жупани си размениха.

4

Настаниха Докс и Дукум в задните стаи на втория етаж. Прозорците им гледаха към стената на крепостта.

Така българите нямаше да могат да виждат кой влиза и излиза в имението, а ако се наложеше, можеха лесно да бъдат заловени. Климент и Стрез бяха пратени в двата противоположни края на коридора.

„Отдалечават ни колкото се може повече един от друг. Защо?“ - помисли си писарят.

Бе оставил Дукум в стаята му - просторно помещение с дървен под и наскоро измазани стени, с красиво резбована маса, поставена близо до прозореца, столове и ракла.

Писарят бе настанен в малко, но подредено и уютно помещение. В единия ъгъл, точно до прозореца, имаше високо легло, застлано с кожена покривка. Сандък за дрехи, малка маса с два стола и широк запален манган завършваха обзавеждането. Подът бе от широки дървени летви, от които се носеше мирис на смола, стените бяха измазани и боядисани в светлозелено. На масата някой бе оставил мастило, пера и пергамент и което бе по-важно, пълна с вино оловна кана и две очукани чаши до нея. До тях под глинен капак имаше паница с варени картофи и месо, което още вдигаше пара. Явно официалностите щяха да се разменят на вечеря, а засега всеки трябваше да се подкрепи в стаята си.

Климент се усмихна и усети как лошото му настроение се изпарява. Метна чантата на леглото, закачи бойния колан на една от куките на стената, наля си чаша вино, седна пред масата, отряза си парче месо и започна да се храни.

Изведнъж се почувства добре.

Въглените разпръскваха приятна топлина, печеното бе превъзходно, бяха достигнали крайната си цел.

„Най-после нещо различно от препускане в снега и набързо приготвена каша. Да се надявам, че оттук нататък всичко ще бъде наред“ - писарят изхлузи ботушите си и се просна на леглото с чаша вино в ръка. Нахлупи новата си шапка, погали с ръка двете й дълги опашки.

Постепенно изпитият алкохол, топлината и умората от пътуването си казаха думата. Писарят се протегна няколко пъти, отпусна се в леглото, мислите му се отнесоха и без да усети, заспа.

Събуди се няколко часа по-късно, схванат и вкочанен. В стаята бе станало тъмно, мангалът бе изгаснал, от стените лъхаше студ. След като разтри ръцете и краката си, за да стопли и запали няколко свещи, писарят извика на един слуга да донесе нови въглени за мангала и леген с вода. Едва след като се изми и подсуши, замайването от тежкия следобеден сън отмина. Преоблече се в тесен черен панталон и бяла поръбена с червена нишка вълнена риза, нахлузи си дебел елек и куртка, които да го пазят от студа, обу ботушите си и седна пред масата.

Подостри перото, натопи го в мастилото и почна да записва всичко, което знаеше дотук и което трябваше да изясни.

Първо. Расате тръгва от Плиска, сигурен в победата. Престолонаследникът е изненадан на хълмовете около Ниш. Българите са предадени, в последвалата битка Расате и дванайсет боили са пленени. Останалите са избити.

Второ. Борис е сигурен, че е предаден, че някой е издал на сърбите плановете му и е станал причина за погрома на Расате. Предателят е от най-близкото обкръжение на хана.

Писарят се облегна назад в стола си и се замисли. Докс и Дукум бяха от най-близките на Борис. Беше ли някой от тях предателят? Затова ли ханът бе пратил брат си и кавхана в Сърбия? Тук ли очакваше да се разреши загадката?

Климент се наведе напред, премести една от свещите по-близо и продължи да пише.

Трето. Българските шпиони са разкрити и избити. Това случайност ли беше, или отново бе дело на предателя?

Четвърто. Как предателят се свързва със сърбите? Как им предава съобщенията си? Среща ли се с тях, или им пише? Имаше ли посредник? Един ли беше изменникът или няколко? Заедно ли действаха, или всеки работеше за себе си, без да подозира за другия? Какво очаква да получи в замяна?

Пето. Щеше ли наистина Борис да се покръсти? Преговаряше ли с папата и патриарха, или това бяха само слухове? Знае ли за плановете му предателят?

Шесто. Кой и защо бе организирал нападението над отряда им от печенегите в гората? Имаше ли това нещо общо с мисията им? Или сърбите бяха получили сведения за придвижването им и бяха решили да се възползват от случая, без лично да си цапат ръцете?

Седмо. Какви бяха отношенията между сръбските князе? Скарани ли бяха, както се твърдеше? Щеше ли Мутимир да вземе превес над братята си? Това щеше ли да се отрази на преговорите? Какви бяха отношенията между изпратените на преговорите жупани?

Осмо. Кой бе конникът, чийто силует бе видял на хълма след боя с печенегите...

Някой започна да тропа по вратата и писарят изпусна перото, с което пишеше. Стреснат, Климент стана, извади дългата си кама и рязко отвори вратата. На прага стоеше бледият сърбин с дългия нос.

- Дано не съм те уплашил - извини се той, гледайки оръжието в ръката на писаря и без да чака покана, влезе в стаята. - Аз съм Ратомир, секретар на господаря Добрин и негов личен помощник. Дойдох да проверя дали всичко е наред. Ако имаш нужда от нещо, ти или господарите ти, само кажи.

Климент объркано кимна с глава.

- Аз съм Климент, писар на кавхана Дукум - представи се той, прибирайки ножа в канията му. - Заповядай да изпием по чаша вино.

Сърбинът махна с ръка.

- Знаем кой си, както и кои са останалите. Няма да крия - внимателно ви проучихме, преди да дойдете.

- И какво разбрахте? - любопитно попита писарят.

Ратомир седна на единия стол, наля си чаша вино, отпи, премлясна като познавач и едва тогава отговори.

- Ще го кажа накратко - Дукум е дясната ръка на Борис, ханът ви му има пълно доверие. Както се договорим с него, това ще е. Докс е страшилище на бойното поле, обича лова и ездата, нито една девица не е в безопасност в неговата компания. Импулсивен и емоционален е, но може да бъде опасен съперник, който не бива да се подценява.

- Много си откровен!

Ратомир вдигна рамене.

- Едва ли ти казвам нещо, което сам да не знаеш. И аз, и господарят ми мислим, че в случая няма нужда от преструвки. Колкото по-бързо и по-успешно завършат преговорите, толкова по-добре за всички - сърбинът отпи от виното. - Стрез е умен, верен на господаря си, който споделя с него. Ти - Ратомир размаха закачливо пръст - си се издигнал сам благодарение на способността си да разрешаваш различни загадки. Дукум те ползва като писар, но се възползва и от останалите ти умения. Възложил ли ти е сега някоя специална задача?

Климент усети как се изчервява.

- Не разбирам за какво говориш.

- Както искаш - секретарят се протегна и стана. - Вечерята започва след час, но като гледам как си се издокарал, предполагам, че си се досетил и сам за това.

Климент кимна с глава.

- Ще се радвам да те считам за приятел - сърбинът протегна ръка. - В тези размирни времена не се знае кога ще ти е нужна помощ.

Писарят объркано стисна подадената му десница.

- Това само твое послание ли е или и на господаря ти? - попита той.

- Аз и господарят ми сме едно цяло - Ратомир се усмихна за пореден път. - Ще се видим на вечеря. И благодаря за виното.

Климент седна на леглото и се загледа в затворената врата. Защо бе дошъл Ратомир? Защо се бе държал толкова открито? Това едва ли бе случайно! Какво искаше Добрин?

Писарят стана и приглади кожената си куртка. Отдавна трябваше да е отишъл при Дукум. Кавханът може би имаше нужда от него.

Факли, поставени в широки метални мрежи, осветяваха празните коридори. Някъде отдалеч се чуваше приглушената гълчава на слугите, тропане на чаши, чинии и столове, но Климент не срещна никого по пътя си.

Бързо стигна до стаята на Дукум. Почука, никой не му отвори, а когато натисна дръжката, вратата се оказа заключена. Писарят се огледа притеснено и потропа отново. Дали пък не бе объркал стаята?

- Какво правиш? - стресна го глас зад гърба му.

Климент подскочи, обърна се и застана очи в очи със Стрез.

- Търсиш ли някого? - осведоми се чигатът.

- Кавханът Дукум!

- Той е при господаря ми. Ела, ще те заведа - предложи Стрез и се обърна: - Няма нужда да вдигаш толкова шум.

Засрамен, писарят тръгна след военния, който бързо закрачи по коридора. Качиха се по вита стълба, стигнаха до широка площадка с една-единствена врата на нея. Явно това бе пристроен полуетаж към къщата.

Стаята бе малка, с високи залостени с капаци прозорци и тясна камина. В нея весело припламваше огън, осветяващ седналите до четвъртита дъбова маса Докс и Дукум. Стените бяха голи, ако не се броят няколкото препарирани животински глави с висящи от тях паяжини.

- Къде се бавиш! Имаме работа за вършене! - ядно го посрещна Докс и стана от масата.

Климент загледа объркано.

- Не му обръщай внимание - успокои го кавханът. -Сърдит е, защото стаята му е по-малка от моята.

- Това е обида! Да ме настанят в тази дупка! Мен! Братът на хана! - Докс заплашително вдигна юмрук.

- Ако искаш, можем да се разменим - предложи великият боил, - за мен е без значение къде ще спя.

- Не става въпрос за удобство! Свикнал съм да си лягам и направо на земята, ако се наложи. Важно е отношението! Да не съм някакъв прислужник! Да ми дават стая под тавана! Ще им извия хилавите вратове! - закани се братът на хана.

- Хайде стига, Докс! Успокой се! - помирително вдигна ръце Дукум. - Сам виждаш, къщата е пренаселена. Съмнявам се, че са искали да те обидят.

- Я виж къде са сърбите?! Разполагат се като господари на първия етаж! Няма да им се размине тази работа!

- Стига вече! - гласът на Дукум стана твърд. - Укроти егото си и помисли за брат си и племенника си! Той е в затвора. Там едва ли има камина както в тази стая!

- Добре, добре - Докс махна с ръка и седна обратно на масата, макар да личеше, че още е ядосан. - Ще се държа вежливо. Макар още да смятам, че Борис прави грешка. Трябваше първо да ударим и после да преговаряме! Все пак всички треперят от нашата конница!

Дукум завъртя очи към тавана и стана.

- Оставям те. Трябва да се приготвим за вечерята. Ще се видим там. Ела с мен - подкани той писаря и двамата си тръгнаха, оставяйки Докс ядно да мърмори.

Докато слизаха по стълбите, кавханът сложи ръка на рамото на писаря.

- Искам да ме разбереш правилно, Клименте - каза той. - Докс е велик пълководец, страховит боец и брат на хана. Има най-голямата колекция с оръжия в цялата държава. Повечето от тях са трофеи - взети са от противникови пълководци, които сам е победил. Доказал се е в много битки и е безценен за страната. Но в случая може да ни навлече много неприятности. Борис го прати, защото беше наблизо и за да напомня на сърбите, че България остава много сериозна военна заплаха за тях. Трябва да направим всичко възможно да стои мирен, което е изключено да продължи повече от два-три дни. Разбираш ли ме?

Писарят кимна.

- Трябва бързо да приключим с преговорите.

- Така е - потвърди Дукум. - Ще поискам да започнем утре рано сутринта и да работим без почивка, докато не постигнем някакво споразумение. Ако всичко се развива добре, до утре вечер може да сме се разбрали по основните въпроси. Стига тримата жупани да не се скарат помежду си. Като ги гледам, май не се обичат много. Това може да ни е от полза, но може и да ни забави - кавханът стисна силно рамото на писаря и забърза по коридора.

Писарят бавно слезе на първия етаж и закрачи по коридорите. Колкото повече обикаляше, толкова повече се убеждаваше, че всъщност имението е малък добре отбраняван замък. Помещенията бяха изпълнени с глъчка. Прислужници и слуги сновяха напред-назад, понесли покривки, свещници, кани и прибори. Нисък плешив иконом подскачаше около тях и следеше всичко да е наред. Подготовката за вечерята вървеше с пълна сила.

Климент свърна към кухните, където го посрещна един разбеснял се главен готвач. Раздаваше заповеди напосоки с прегракнал от викане глас, а наоколо се носеше приятното ухание на току-що изпечено месо и хляб. Всички бяха заети, никой нямаше време и желание да отговаря на въпросите му, а най-същественото, което разбра, бе, че основното блюдо ще е разнообразен дивеч — птици, зайци и млада кошута.

- Господарят Добрин лично я застреля преди няколко дни - осведоми го един от помощник-готвачите. — Беше много доволен, че ви е осигурил крехко месо.

- Често ли излиза на лов?

- О, да! Прекрасен ездач е и отлично си служи с копието. Обича да преследва плячката и трудно се уморява.

- И Явица ли е ловец? - попита писарят.

- Той е военен - избегна прекия отговор помощник-готвачът, - служи си еднакво добре с всички оръжия. Страхотен боец е, макар че за разлика от господаря Добрин, е прекалено строг. Непрекъснато гледа да ни обвини за нещо.

- Сигурно без да има нужда - съгласи се Климент, похвали готвача за чудесния сос, който беше приготвил, и напусна кухните.

Излезе на двора, за да огледа имението отвън, но тъмнината, снегът и брулещият вятър бързо го отказаха от намеренията му.

Върна се в стаята си, изми лицето и ръцете си в калаен леген със затоплената вода от кана, която някой прислужник бе донесъл, и намести дългата си тънка кама, затъкната на кръста под дрехите.

„Сърбите може и да са ни гарантирали пълна безопасност, но предпазните мерки не са излишни. Все пак сме на вражеска територия“ - успокои съвестта си писарят, докато слизаше към залата на долния етаж.

5

Дукум и Добрин бяха заели местата си на масата в центъра, която бе поставена върху солиден дървен подиум, достатъчно широк, за да се чувстват вечерящите удобно. До тях седяха Докс и Хелена, компания им правеха и тримата сръбски жупани.

Климент с интерес огледа сърбите. Срещата при пристигането бе съвсем кратка, а мястото - не особено подходящо, за да може да си направи някакъв извод за тримата княжески представители.

В сребърно и синьо, неговите цветове и на господаря му, Деян се бе разположил царствено на масата. По ръцете му проблясваха пръстени, на гърдите му блестеше изумруд, устата му бе извита в иронична усмивка.

До него със застинало в учтива гримаса лице седеше Венда. Единственото, което издаваше високия му ранг, бе тежката златна огърлица на врата му.

За разлика от него, Мугел се бе накичил от главата до петите. Всичките пръсти на ръцете му бяха обсипани в пръстени, на някои имаше и по два. На ушите му висяха златни обици, а на врата му - златна огърлица с огромни рубини. Жупанът непрестанно се въртеше, сякаш искаше всички да забележат скъпоценностите му, и не спираше да си играе с огърлицата на врата си.

Децата на домакина - Биляна и Зоран, също бяха сред гостите, седнали на отделна маса, встрани от родителите си.

Момичето, чието лице бе замислено и тъжно, бе придружавано от възрастна жена, най-вероятно дойката му, но Климент установи, че тя обръща повече внимание на Зоран, отколкото на сестра му.

Няколко кучета обикаляха по ъглите, очаквайки да получат нещо от вечерята на господаря си, над широката камина се излежаваха две котки, които гледаха с премрежен поглед събралите се.

Стените бяха окичени с гоблени и килими, подът бе преметен и застлан с тъкани черги, посипани с ароматни билки. В ъглите стояха прислужници, готови веднага да допълнят чашата или да изпълнят всяко желание на вечерящите.

Настаниха писаря в далечния край на масата при Ратомир. До него седеше нисък приказлив човек, който се представи като Балован.

- Разбрах, че си учен човек - обърна се веднага той към Климент. - Знаеш ли как се приготвя териак?

Климент премигна.

- Какво е това?

- Териак! Никога ли не си чувал? Териакът е древно лекарство. В различни дози влияе по различен начин. Най-често се използва като противоотрова. Разправят, че най-много помагало при ухапване от змии. Тук имаме много. Всяка година има пострадал от гадините. Пускам му кръв, изсмуквам отровата, мажа раната с мас, но често не помага и човекът умира. Териакът обаче действа безпогрешно!

- Никога не съм чувал за такава противоотрова - отговори писарят.

- Жалко - махна с ръка събеседникът му. - Казват, че рецептата за териак е измислена от арабски лекар. Тадждан-ал-Булгари му е името. Някои са на мнение, че е бил българин. Заради „ал-Булгари”, нали разбираш - лекарят намигна. - Затова се надявах да знаеш нещо по въпроса.

Климент безпомощно сви рамене и погледна Ратомир.

- Билките, отварите и настинките са моята страст. Аз съм лекар и се радвам да се запознаем - представи се мъжът и протегна ръка. - Колко лекари има във вашия град?

- Много, предполагам - разсмя се писарят. - Но аз познавам само един. И то не много добре.

- Извадил си късмет - намеси се Ратомир. - Колкото по-малко имаш вземане-даване с лекари, толкова по-добре, това казвам аз! Най-добре е въобще да не им попадате в ръцете. Всичките са шарлатани!

- Глупости! - размаха ръце Балован и целият почервеня от гняв. - Какво ли разбираш! - лекарят демонстративно се обърна на другата страна.

- Не му обръщай внимание! - Ратомир намигна на Климент. - Добър лекар е, но се интересува само от билки и отвари. Може да бъде много досаден понякога.

Продължиха да се хранят в мълчание. Писарят с удоволствие си хапваше от угоения петел с подправки, който им бяха сервирали, и бавно отпиваше от гъстото червено вино.

Питието се бе усладило не само на писаря. Докс непрестанно подаваше чашата си да му долеят, а все по-бързо зачервяващото му се лице показваше, че братът на хана бързо се напива.

До него Добрин и Венда режеха месото си на малки хапки, пиеха рядко и гледаха високомерно. Мугел се смееше жизнерадостно, не спираше да говори и размахваше ножа си, така че по цялата маса летеше сос.

- Как беше пътуването? - извади го от размислите му Ратомир. - Разбрах, че сте имали преживелици по пътя.

- Така е - отговори Климент, - нападнаха ни вълци, след това и печенеги. Ужасна работа!

- Печенегите са като скакалците - няма отърване. Наскоро и ние си имахме проблеми с тях. Нападнаха няколко кервана със стоки, дори се появиха около имението. Наложи се Явица да изведе войниците. Прогониха ги, но не посмяха да ги преследват в гората. Сигурно сте попаднали на същата банда.

- Сигурно - писарят предпочиташе да не обсъжда темата.

- Времето, в което живеем, е кошмарно - кимна сърбинът. - И никой не взима мерки нещата да се оправят. Например бандата печенеги. Всички знаят за тях поне от половин година и въпреки това ги оставят да си правят каквото искат. Достатъчно беше да пратят войници от Ниш и да се разправят веднъж завинаги с тях!

- Така е - намеси се в разговора и лекарят. - Всеки мисли само за себе си. А големците има кой да ги пази.

Тримата обсъждаха още известно време господарите си, положението в България и Сърбия и предстоящите събития. От събеседниците си Климент разбра, че тримата князе не се погаждат много един с друг, същото важеше и за жупаните им. И лекарят, и секретарят се изказаха ласкаво за господаря си, но на писаря му се стори, че зад думите им освен обич прозира и страх.

Постепенно виното, топлината и погълнатата храна си казаха думата. Сътрапезниците се отпуснаха, очите им се замъглиха, езиците се поразвързаха.

Ратомир не беше оптимист за предстоящите преговори. Според него тримата жупани нямаше да могат да се разберат помежду си, защото всеки щеше да дърпа чергата към господаря си.

- И тримата знаят, че от подобна победа могат да извлекат много ползи. Лошото е, че търсят начин как те да се облагодетелстват, а не да помогнат на страната си. Трима души трудно ще си поделят властта. Достиника е натежала от предателства и интриги - мрачно обобщи секретарят, а лекарят се съгласи с него.

- Докато старият княз Властимир и баща му Просигой бяха на власт, всичко беше наред. Поне се знаеше кой командва - обясни Балован. - А сега Мутимир се е укрепил в Ниш и се опитва да вземе цялата власт. Не случайно той уреди преговорите и те се провеждат под неговото покровителство. Опитва се от всяка ситуация да извлече някаква изгода. Гойник успя да докопа по-голямата част от хазната на баща си и я отнесе кой знае къде.

- А Стоймир?

Ратомир махна с ръка.

- Той доскоро го беше ударил на живот и не се интересуваше много какво става с държавата. Преди няколко години Гойник го прикотка на своя страна. Засега.

- Ами жупаните?

- Мугел, Венда и Деян ли? Те са по-лоши и от господарите си!

- Виж ги само - посочи ги Ратомир. - Приличат на надути пуяци със скъпите си дрехи и блестящи украшения. Например Венда. Държи се високомерно, носи само най-скъпи дрехи и украшения, с което иска да скрие простия си произход. Започна като лихвар, отпускаше пари срещу огромни лихви и ипотеки. Не едно и две семейства е докарал до просешка тояга. Той е умен, хитър и добре се справя на бойното поле. Няма и капка от кръвта на старите сръбски родове. Което го кара да ги презира, начело с господаря си, да им подражава и ужасно да съжалява, че не е някой от тях. Деян пък е обратният случай. Произлиза от едно от най-старите семейства и смята, че всички са му длъжни за това. Мрази господаря си, мисли, че е по-долу от него, макар самият Деян никога да не е показал нито особено ум, нито смелост. Но е жесток, коварен и не се спира пред нищо, за да постигне целите си.

- Ами Мугел? - попита Климент. - Той изглежда душата на компанията.

- Мугел е подлец! - обяви Балован и си наля нова чаша с вино. - Може с лекота да ти разказва весела история и в следващия момент да ти забие ножа в гърба. За него най-важно е да има колкото се може повече злато, което означава власт. Ще стъпче всеки под и над него, стига това да му проправи пътя напред.

- Мразят се точно както господарите си. Знаят, че бъдещето им е заложено на карта в преговорите. - Ратомир трудно държеше главата си изправена, но говореше учудващо ясно: - Подлеци са, казвам ти!

- Защо се мразят?

- Първо - сви единия си пръст сърбинът, - служат на различни господари. Дебнат се на всяка крачка някой да не вземе надмощие. Познават се от времето, когато са били в свитата на княз Властимир. Замесвали са се в какви ли не истории, за да достигнат положението, в което са. Доста хора са прегазили по пътя си, имат стари сметки за уреждане. А Венда и Мугел са кандидати за ръката на Биляна.

- Не са ли малко стари за нея?

- Кой се интересува от това?! Ако я вземат, позициите им ще се укрепят значително, а ще могат да разчитат и на богатствата на господаря.

- И тя е съгласна?

- Нея никой не я пита! Ще прави каквото казва баща й и толкова! Той изчаква да види кой ще вземе надмощие и ще стане подходяща партия за дъщеря му. Мръсна работа - тъжно обяви секретарят и се загледа в Биляна.

- Не е толкова сигурно - намеси се докторът. - Биляна е момиче с характер. Майка й също ще я подкрепи.

- За какво? - попита Климент.

- Говори се, че господарската щерка си има вече избраник - Балован бе приближил главата си съвсем близо до тази на писаря. - Който не е нито Венда, нито Деян. Нищо добро няма да излезе от тази работа, помнете ми думата!

- Затова ли непрекъснато е тъжна? - попита Климент.

Ратомир тежко кимна с глава.

- И теб да те караха да се ожениш за някого, когото не харесваш, и на теб нямаше да ти е весело - пиянски обобщи той. - Надявам се господарят в крайна сметка да размисли.

- Надявай се ти, ама няма да те огрее! - заяде го Балован. - Я дайте още вино, че моето свърши - докторът се пресегна през масата.

- Какъв лекар си ти, като се наливаш непрекъснато -не му остана длъжен секретарят.

- Гледай си работата! Виното е полезно! Още древните гърци...

Събеседниците му така и не разбраха какво са казали за виното древните гърци, защото разговорът им бе прекъснат от груби викове. Докс, Дукум и Добрин бяха скочили на крака. Братът на хана крещеше с пълна сила и се мъчеше да докопа Венда, кавханът и домакинът се опитваха да го спрат.

- Мръсна отрепко! Ще ти извия хилавия врат! Знаеш ли ти кой съм аз да ми говориш така? Ще те убия, казвам ти! - крещеше Докс и се дърпаше през масата към сърбина.

- Ще те набуча на кол, куче мръсно! Ще те разчекна и ще те изям! - продължаваше да вика Докс. - Такива като теб трябва да се избиват! Който и да го направи, ще е за добро!

Почервенял от яд, Дукум го натискаше обратно на стола и непрекъснато му говореше. Добрин се бе обърнал към Венда и се опитваше да го успокои. Жупанът стоеше, без да мръдне, и гледаше към разярения българин с хладнокръвно презрение.

Деян зорко наблюдаваше разиграващата се пред него сцена, стиснал дръжката на изящната си с квадратно острие кама, която се оказа, че виси под дрехите му. Явица също скочи, изтегли до половината широк меч, появил се незнайно откъде, и гледаше въпросително господаря си, който клатеше отрицателно глава. Застинал, с чаша в ръка, Мугел не знаеше какво да предприеме. Зоран бе почервенял и се криеше зад сестра си, докато дойката го галеше по главата и му шепнеше нещо.

Дукум разбра, че няма да може да накара Докс да седне отново. Подхвана го под мишницата, подпомаган от Стрез, кимна на Климент и повлече брата на хана към вратата.

Писарят се втурна да помага на господаря си.

Едва завлякоха Докс до стаята му. Ханският брат беше много пиян, едва пристъпяше, продължаваше да ругае и на няколко пъти се опита да се отскубне и да се върне обратно.

С много усилия тримата успяха да го настанят в кревата му. Съблякоха го криво-ляво, завиха го с одеяло и почакаха, докато заспи. Скоро гръмогласното му хъркане огласяше стаята.

- Остани до него! Ако иска нещо, му го дай, но по никакъв начин не го оставяй да излиза от стаята! - заповяда Дукум на Стрез. - Ако пак почне да буйства, веднага ме извикай, независимо колко е часът. Ясно ли е?

Чигатът мрачно кимна с глава, седна на един стол до леглото на пияния, а Дукум и Климент напуснаха стаята. Жилите на врата на кавхана бяха издути, ноктите му се впиваха дълбоко в дланите. Той спря до един прозорец, отвори дървените му капаци и пое дълбоко въздух.

- Идиот! - изсъска Дукум на нощта. - Пълен идиот!

- Какво стана? - плахо попита Климент.

- Какво стана ли?! - боилът се обърна към писаря. Беше се овладял, но още дишаше тежко. - Той се напи. Опитах се да го спра, но не успях. Отначало говорехме за лов, вино и оръжия и всичко беше наред. Докс похвали доброто вино, с което все по-бързо се напиваше, похвали изкусно изработените кинжали на тримата жупани. Всички бяха доволни, Мугел обяви, че оръжията им не могат да се сравняват с колекцията на Докс в Плиска. Всички бяха много любезни. Надълго обсъдиха някакъв меч с дълга ръкохватка, който Докс им показал. Поговорихме малко за политика, но много внимателно. Никой не искаше да засегне болни теми. Докс започна да описва бойните си тактики, които били непобедими и му свършили прекрасна работа при потушаването на бунта в Охрид. Не ги слушах много внимателно, но единият от жупаните, Венда, му каза, че тези тактики явно не дават резултат на тяхна земя. Били ни разбили като пилци и пленили всичките ни „страховити пълководци”, които се оказали страхливци, предпочитащи да се предадат, отколкото да паднат в бой. След което попита дали всички български коне бягат толкова бързо наобратно и Докс побесня. Ако не бяхме да го спрем с Добрин, сигурно на място щеше да претрепе Венда.

- Разбирам... - каза Климент. - А ако е било провокация? Слагат го в малка стая, след това го дразнят. Ами ако сърбите...

- Точно сега не ми се слушат разсъжденията ти, писарю! - тросна се Дукум. - Трябва да се върна, да се извиня и да се опитам да загладя нещата. Не ми се мисли какво може да стане.

- Какво?

- Преговорите да бъдат прекратени, преди въобще да са започнали. А Расате и боилите да бъдат убити! -отговори Дукум, завъртя се и тръгна надолу по стълбите.

6

Климент си легна в лошо настроение. Макар стаята му да бе приятно топла, а коремът - пълен с храна и вино, писарят не се чувстваше добре.

Двамата с Дукум се бяха върнали в залата, където всички тихичко си шушукаха и стрелкаха с очи българите и Венда. Жупанът седеше изправен на мястото си, със стиснати в тънка права линия устни и пребледняло лице. Целият му вид излъчваше, че е бил несправедливо обиден, но ще понесе неправдите, защото е истински благородник.

Дукум с твърда крачка отиде до него и се извини за поведението на Докс. Извини се и на останалите за прекъснатата вечеря, увери ги в приятелските си чувства и отдаде всичко на изпитото вино. След това отиде и невъзмутимо седна на мястото си.

Въпреки опитите на домакина да завърже разговор, вечерята бе провалена. Разговорите бяха вяли и скоро съвсем заглъхнаха. Дори бъбривият Мугел съсредоточено чоплеше в чинията си, хвърляйки нервни погледи към останалите.

Повиканите музиканти и танцьори не успяха да развеселят събралите се и след вялите ръкопляскания, последвали изпълнението им, Добрин реши да сложи край на вечерята.

- Нека не позволяваме думи, казани на пияна глава, да помрачат срещата ни. Всички пихме много и може би е най-добре да вървим да спим. Утре ни чака много работа - обяви в крайна сметка домакинът.

Венда стана, все така стискайки устни, хладно пожела лека нощ на всички и напусна залата. Останалите го последваха, все така шушукайки помежду си.

Дукум си бе тръгнал, без дори да погледне писаря. Секретарят и лекарят също побързаха да си тръгнат, заразени от лошото настроение, смотолевяйки по едно бързо „Лека нощ”.

На изхода Климент се сблъска с Явица. Военният силно го удари с рамо, изправи се в целия си ръст, присви очи и заплашително попита:

- Внимавай къде ходиш, българино! Или и ти искаш да избиваш сърби?

Климент предпочете да не отговаря. Продължи нагоре по стълбите, но не можа да не чуе думите, които изсъска след него телохранителят:

- Внимавайте аз да не ви извия вратовете, докато спите! Подли българи!

„Какво ще стане сега с преговорите? - питаше се писарят, завит до шията с дебело вълнено одеяло. - Възможно ли е мисията да се провали, както се опасява Дукум? Ханът много ще се ядоса!“

Климент се завъртя към стената, омота се още по-плътно в одеялото, стисна очи и се опита да заспи. Лутащите се в главата му мисли не му даваха мира.

Какво щеше да стане, ако Расате и боилите бъдат убити? Щеше да има война, а Борис да бъде бесен! И на него също. Възложиха му задача, с която той нямаше да може да се справи. Дали щяха да го върнат обратно в библиотеката да преписва договори, докато се пропие и ослепее? Или ханът ще го изгони от Плиска? Или ще го прати в подземията?

Климент потрепери.

„Какво бих направил, ако заради някой друг умре първородният ми син и наследник на династията?“ - запита се той и седна в леглото.

Усети как в сърцето му се надига омраза срещу Докс. Той беше виновен! Него трябваше да накаже ханът! Собственият му брат го беше провалил! Още от самото начало Докс се държеше предизвикателно и ето какво стана. А уж беше обещал да внимава!

Климент въздъхна и се заслуша във вятъра, който виеше навън и удряше дървените капаци. Вихрушката продължаваше да налита срещу стените и той стана, за да потегне още по-добре кожената завеса пред прозореца си.

Внезапно му се стори, че чува и друг звук освен свистенето на вятъра и ударите на капаците в стената. Писарят бързо се обърна, долепи ухо до вратата и напрегнато се заслуша.

Нямаше съмнение - това бяха стъпки.

Вратът на писаря настръхна. Някой ходеше по коридора. Някой, който искаше да не бъде чут и се промъкваше бавно и внимателно.

Кой беше той?

Какво правеше?

Връщаше се или отиваше?

Климент си спомни заканата на Явица и посегна към колана с меча, но след това се отказа. Едва ли военният бе говорил сериозно. Въпреки всичко трябваше да бъде внимателен.

Взе факлата от стената и я запали от почти загасналия мангал. Заслуша се отново. Този път не чу нищо.

Писарят внимателно открехна вратата, подаде се в коридора и го огледа в двете посоки. Не видя никого.

- Има ли някой? - тихо подвикна той.

Не получи отговор.

Постоя още малко заслушан в тъмнината, но не чу нищо повече. Който и да бе ходил по коридора, си бе отишъл.

Климент вдигна рамене, затвори вратата, пусна резето и за всеки случай го подпря с единия от столовете. Закачи факлата на стената, без да я гаси.

„Не ме е страх, просто така, за всеки случай“ - помисли си той, мушна се в леглото, зави се и този път заспа бързо.

* * *

Силни удари по вратата изтръгнаха писаря от съня му. Трябваха му няколко секунди, докато осъзнае къде точно се намира. Чукането се повтори.

- Идвам! Идвам! - отговори Климент на поредната порция удари, дръпна стола от вратата, вдигна резето и отвори.

Все още с ръка във въздуха пред него стоеше Стрез. Лицето му бе потъмняло.

- Много спиш! - каза той. - Дукум те вика!

- Защо?

- Не знам защо - тросна се чигатът. - Има проблем с единия от сърбите.

- Какво е станало?

- Нямам представа! Побързай, Дукум те чака - отговори Стрез, завъртя се на пети и си тръгна.

Климент затвори вратата, протегна се, прозя се, дръпна кожената завеса и откачи куките на дървените крила на прозорците. В стаята нахлу слънчева светлина и студен въздух, който го накара да потрепери. Почувства се освежен.

„Какво ли е станало? - запита се писарят, докато си обуваше панталона. - Дано всичко е наред и Докс не е направил някоя нова глупост.“

Наплиска набързо лицето си с вода и се почувства напълно буден. Метна наметалото на рамо, мушна камата в колана на гърба си и прозявайки се, излезе в коридора.

Някой викаше в друга част на къщата, няколко високи гласа се смесваха.

Дукум го чакаше нетърпелив в стаята си, крачейки напред-назад.

- Много спиш! Всички вече станаха. Чакам те поне от час! - порица той писаря вместо поздрав, отвори вратата и поведе Климент надолу по стълбите.

- Какво е станало?

- Венда го няма. Не дойде на закуска, никой не го е виждал от вчера, откак си тръгна след скандала с Докс.

- Може да е в стаята си - предположи писарят.

- Със сигурност е там. Въпросът е защо не отваря вратата. След като го чакахме напразно цяла сутрин, Добрин прати един от слугите си да провери какво става. Той се върна и каза, че вратата на Венда е заключена, а жупанът не отговаря. Преди малко Добрин и останалите отидоха лично да проверят какво става. Сигурно чуваш виковете и тропането им. Дано не се е случило нищо лошо.

- Че какво лошо може да му се случи? Венда също не пи малко. Сигурно е махмурлия и му е трудно да стане. Ей сега ще се покаже с натежала глава и ще почне да гледа високомерно.

- Дано е така - каза Дукум и ускори крачка.

Слязоха на първия етаж и завиха по левия коридор.

Пред една от вратите завариха Добромир, Мугел, Деян и Ратомир. В същия момент от другия край на коридора се появи Явица, повел двама войници, които носеха малък дървен таран с метална глава.

- Готови сме, господарю! Щом кажете, ще разбием вратата - обяви комендантът.

- Венда, не ме ли чуваш?! Отвори! - извика Добрин и след като не получи отговор, кимна с глава на Явица и войниците.

Те чевръсто вдигнаха тарана, залюляха го в синхрон помежду си и удариха по вратата. Силният удар отекна между каменните стени. Войниците повторно залюляха тарана и удариха вратата. И пак, и пак, и пак...

Климент бе престанал да брои ударите, когато кожените панти не издържаха, вратата се огъна навътре и с трясък се стовари на земята.

- Венда, тук ли си? — извика Добрин и прекрачи прага на стаята. Останалите го последваха.

Нещо не бе наред. Въздухът бе тежък и застоял, носеше се неприятна миризма. Близо до вратата, на един стол, в сумрака се виждаха грижливо сгънатите дрехи на Венда.

Дукум прекоси стаята с широки стъпки, дръпна кожените завеси и отвори капаците. Светлината нахлу в стаята.

Всички ахнаха, някой тихо изруга.

На стола до масата, облечен само по долна риза, седеше Венда. Главата му бе силно отметната назад. Тънка червена ивица минаваше точно под брадата му. Там, където бе сърцето, чернееше петно засъхнала кръв.

Всички се втурнаха към жупана. Деян го сграбчи за ръцете.

- Мъртъв е! Мъртъв! - извика ужасен той, забравил високомерното си поведение. Силно пребледнял, Мугел се бе подпрял на стената.

- Не може да бъде! Не може да бъде! - не спираше да повтаря той, а малките му очички щяха да изскочат от орбитите си. - Кой го е убил? Защо?

- Заклан е като прасе! - добави Деян.

- Аз знам кой! - рязко обяви Явица. - Не го ли заплаши вчера българинът, че ще го убие? Не му ли каза, че ще му извие врата? Ето какво точно е имал предвид!

- Това са глупости! - бързо се намеси Дукум. - Докс спа цяла нощ в стаята си! Убиецът е друг!

- Точно така - скочи напред Деян, който започваше да си възвръща самоувереността. - Българите са го убили! Няма кой друг да е! Щом дойдоха, и неприятностите започнаха! Първо имаше заплахи, сега и това!

- Пак повтарям, това не е вярно! - лицето на Дукум бе почервеняло. - Откъде да знаем дали не разчиствате някакви ваши си вътрешни вражди!

- Чакайте! Чакайте! - вдигна ръце Добрин в опит да помири каращите се. - Така до никъде няма да стигнем! Не може да се обвиняваме без доказателства. Трябва да разберем какво точно се е случило!

- И как - Ратомир се обаждаше за първи път. - Вратата беше заключена отвътре, прозорците също бяха затворени! Който и да е убиецът, не вярвам, че може да минава през стените - секретарят се наведе, повдигна дървените отломки от вратата и показа ключа, който беше под тях. - Как е станало убийството, при положение че стаята е била заключена отвътре?

Всички се спогледаха учудено.

- Има и друго - продължи сърбинът. - Защо гърлото на Венда е прерязано, след като е прободен в сърцето? И двете рани са смъртоносни.

- Вече ти казах, българинът го заплаши, че... - започна Явица, но Дукум го прекъсна.

- Той каза, че ще му извие врата, не че ще му го пререже. Бях там и чух много добре! Всички бяхме!

- Веднага викни лекаря! - нареди Добрин на единия от стоящите на вратата войници. - Може би Балован по-точно ще ни каже как стоят нещата.

Войникът хукна по коридора, а останалите стояха мълчаливо в изнервящата тишина. Климент бързо огледа стаята. Личеше си, че Венда се е канел да си легне, когато убиецът го е изненадал. Дрехите на жупана бяха грижливо сгънати, леглото му бе оправено за сън, но неизползвано. На масата стоеше кана с вино, която писарят побърза да подуши. Не усети нищо съмнително.

Стаята беше подредена, нямаше следи от борба. Който и да бе убиецът, бе изненадал жертвата си неподготвена.

Климент се наведе към изкъртената врата, внимателно разгледа кожените й панти, ключалката и мястото, където се бяха счупили дъските.

- Какво става тук? - попита някой с дрезгав глас.

Погледите на всички се насочиха към коридора. Без да го чуят, там се бе появил Докс. С кръвясали очи, разрошена коса, мрачен поглед и брадясал, той изглеждаше съвсем като убиец.

- Дошъл си да се полюбуваш да стореното ли? Заповядай! - предизвика го Явица.

Докс неразбиращо премигна с очи. Дукум се приближи до него и сложи ръка на рамото му.

- През нощта някой е убил Венда - каза му кавханът. - Същият, с когото се скара вчера вечерта.

- Нищо не съм направил! Не си спомням много добре. Май прекалих с виното.

- Скарахте се и ти го заплаши - напомни му Дукум.

- Че ще го убиеш! И ето че е мъртъв! - нетърпеливо се намеси Деян.

С несигурна крачка Докс влезе в стаята и седна на един стол.

- Нищо не съм направил - каза той. - Не съм убивал никого. Дори не помня за какво сме се карали. Вчера доста се напих.

- Доста удобно, нали? - ехидно подхвърли Мугел.

- Не съм го убивал! Защо да го правя? - настоя братът на хана.

Преди някой да успее да му отговори, в стаята влезе Балован. Лекарят също изглеждаше подпухнал от сън, явно го мъчеше главоболие.

- Кой ще помогне на лекаря да се излекува? - тихо подхвърли Ратомир.

- Тази нощ жупанът Венда е бил убит - вкара го в хода на събитията Добрин. - Ще имаме нужда от познанията ти.

Невярващ, лекарят се втренчи в мъртвеца на стола.

- Но как? Кой? - запита той и хвърли бърз поглед към седналия на стола Докс.

- Още нищо не е ясно - изпревари останалите Дукум. - От теб искаме да ни кажеш колкото може повече за това, как е умрял.

Балован кимна и се приближи до трупа. Внимателно го огледа, опипа крайниците и корема му, повдигна дългата му риза и разгледа раната на гърдите. Подуши устата на мъртвеца, внимателно огледа лицето му.

- Ще ми трябва малко вода — каза Балован и някой веднага му подаде стоящата на масата кана. Лекарят внимателно проми раната на гърдите, огледа зловещия разрез на шията и се изправи.

- Умрял е скоро след полунощ. Вече са налице първите признаци на вкочаняване. Доколкото мога да усетя, храната в стомаха му не е била смляна докрай. И двете рани са смъртоносни - каза той, като бърчеше нос. - Венда е бил прободен в сърцето и гърлото му е било прерязано. Не мога да кажа кое е станало първо и защо убиецът е нанесъл втория удар, след като първият е бил достатъчен.

- Защото е искал да го унижи! Както и всички нас! И да спаси даденото по-рано обещание - започна пак Деян.

- Чувал съм, че българските войници обичат да кълцат враговете си! - добави Мугел.

- Стига! Това са глупости! Докс ви каза, че не го е направил! - противопостави се Дукум.

- Така ли? - попита Деян. - Няма какво да се заблуждаваме - той посочи към седналия до вратата хански брат. - Той е виновникът! Закани се да убие Венда и е изпълнил заплахата си! Нарочно се напи, за да ни заблуди!

- Но защо да го правя? - надигна се от мястото си Докс.

- Защото всички българи са убийци! Защото си мислите, че можете да командвате всички и който ви се противопостави, го убивате. Като Венда! - извика Деян.

- Това са пълни глупости! - Дукум започваше истински да се ядосва. - Дойдохме тук с най-добри намерения!

- Както Расате преди няколко месеца! И той дойде с най-добри намерения! Да ни избие и завладее! - разгорещи се и Мугел.

- Всички сте такива! Българи - убийци! - категорично заяви Явица и заплашително пристъпи напред.

- Докс не може да е убил Венда! Няма как да е станало - обяви Климент. - Не искам да обиждам никого, но най-вероятно жупанът е бил убит от сърбин.

Стреснати от думите му, останалите млъкнаха и се загледаха в писаря. Дори Докс вдигна глава.

- Какво значи това? Опитваш се да защитиш своите, нали!? - ядосано попита Деян. Останалите му сънародници закимаха с глави в знак на съгласие.

- Помислете малко - започна писарят. - Помислете как е убит Венда. Вратата е заключена, няма следи от борба. Мъртвият сам е пуснал убиеца си в стаята. Едва ли би направил това за Докс.

Останалите неспокойно се огледаха.

- Някой е почукал на вратата и Венда му е отворил. Дори го е поканил в стаята си. Канел се е да си ляга, за което свидетелстват сгънатите му дрехи на стола и оправеното легло. Познавал е достатъчно добре този, който е дошъл, за да го приеме по долна риза. Няма следи от борба. Жупанът е седял спокойно на стола, когато е бил убит. Познавал е убиеца си и му е имал доверие. Друго обяснение няма.

- Ами ако е пуснал българина, който е дошъл уж да се сдобрят? - не се даваше Деян.

- Едва ли - отвърна писарят. - Дори и да е отворил на Докс, раната на врата му показва, че убиецът е стоял зад гърба му - нещо, което Венда не би допуснал, ако не познава много добре посетителя си.

- Ами ако първо го е ударил в сърцето? - продължи да пита военният.

- Съмнявам се, че Докс изобщо е бил способен да нанесе удар в състоянието, в което се намираше вчера.

Останалите замърмориха мрачно, но бе явно, че думите на писаря са им направили впечатление.

- Ще ви кажа какво точно се е случило - обяви той. -Венда се е приготвял за лягане, когато някой е почукал на вратата. Вчера всички си тръгнахме малко след него, така че може да е бил всеки. Жупанът още не е бил заспал. Попитал кой чука, чул е познат глас и е отворил вратата. Сигурно е искал да обсъди обидите, които му нанесе Докс, и последствията от това. Тоест на прага е стоял някой сърбин. Новодошлият е влязъл, двамата са започнали да разговарят. Венда е седнал на стола, убиецът му е крачел из стаята. Вероятно са се възмущавали от ужасното държане на Докс. В момента, в който се е оказал зад гърба му, убиецът е извадил ножа си, приближил се е до Венда, хванал го е откъм гърба и е прерязал гърлото му. Станало е лесно и бързо. След което го е промушил в сърцето. Вероятно за да е по-сигурен.

- Ами заключената врата? Как се е измъкнал, след като вратата е била заключена отвътре? - попита Добрин.

- Този, с когото си имаме работа, е хитър и лукав. Само изглежда, че вратата е била заключена отвътре. Но не е станало така.

- Как да не е!? - каза Мугел. - Всички видяхме ключа от вътрешната страна под вратата. Когато дойдохме, тя беше заключена. Ти сам присъства, когато я разбиха. Прозорците също бяха залостени от вътрешната страна. Всички до един. Видях Дукум да им сваля куките, преди да ги отвори.

- Така беше - потвърди кавханът.

- Ето какво е направил убиецът - каза Климент. - След като е извършил престъплението си, е излязъл, като е взел ключа със себе си. Спокойно е заключил отвън, след което е промушил ключа под врата. Проверих дължините на дъските, отдолу е имало малък луфт. Достатъчен, за да мине през него ключът. Убиецът много добре е знаел, че като дойдем на следващия ден, ще ни се наложи да разбием вратата. И ще намерим ключа под нея от вътрешната страна. Което ще ни накара да си помислим, че вратата е била заключена отвътре, а ключът е изпаднал от ключалката, докато сме удряли с тарана по нея. Сигурен съм, че е станало по този начин.

Няма друго обяснение, освен ако в стаята няма тайна врата - Добрин поклати отрицателно глава.

- Българинът е прав! - подкрепи го домакинът. -Нека се успокоим и решим какво ще правим по-нататък. Ще се видим след час в голямата зала.

С мрачно мърморене останалите почнаха да се разотиват. Дукум хвана Докс под ръка и го изведе от стаята.

- Добри разсъждения - похвали писаря Ратомир, докато минаваше покрай него. - Добри разсъждения, но ще ти помогнат ли да откриеш убиеца?

7

Климент нервно крачеше из стаята си. Жупаните, Добрин, Дукум и Докс, когото бяха допуснали след дълга разправия, се бяха събрали да обсъдят какво ще предприемат. При това положение преговорите нямаше как да започнат дори чисто технически - Мутимир бе останал без представител, който да защитава интересите му.

„Мисията ни ще завърши, без въобще да е започнала“ - помисли си Климент и отново се върна към станалото. Опита се да постави мислите си в ред, търсейки някаква логика в станалото.

„Венда не би пуснал непознат в стаята си. Това означава, че убиецът му е сърбин!“ - повтаряше си Климент, като че ли това щеше да реши проблема.

Стаята, където бе извършено престъплението, нямаше тайни проходи, през които да се промъкне убиецът, жупанът не беше упоен предварително, нито се беше борил с насилника си. По тялото му не се виждаха следи от въжета или нещо друго, което да го обездвижи. Венда бе стоял спокойно на стола, бе допуснал убиеца зад гърба си и не се бе съпротивлявал.

„Кой е бил гостът на жупана? И защо го е убил? Изглежда така, сякаш някой се опитва да попречи на преговорите. Защо го е намушкал два пъти, след като и един е бил достатъчен?“

Писарят седна и се опита да си спомни това, което му бе казал Борис. Мутимир искаше мир, Гойник - да избият пленниците и война с България, в която да блесне, Стоймир се колебаеше. Ако можеше да се вярва на Ратомир и Балован, Стоймир и Гойник се бяха обединили, за да се противопоставят на брат си, който ставаше все по-силен и бе на път да завземе властта. Това отнасяше ли се и за пратениците им?

„Венда бе представител на Мутимир. Дали другите двама са се сговорили да го убият, за да попречат на плановете му?“

Някой потропа, вратата се отвори и в стаята влезе Дукум. Кавханът изглеждаше напрегнат, седна на един от столовете, наля си чаша вино и я пресуши на един дъх.

- Мразя пияниците! - обяви великият боил и си сипа нова чаша вино. - Мразя да не спазват обещанията си! Мразя да объркват всичко, а след това да се оправдават с виното! - Дукум удари с юмрук по масата, пресуши новата чаша и се поотпусна. - Ситуацията е следната: Деян и Мугел искат да си тръгнат веднага. След смъртта на Венда преговорите се обезсмислят, защото няма кой да представлява Мутимир. Предложих да уведомим княза за станалото и да поискаме да изпрати нов представител. Отказаха категорично. Чувстват се заплашени, твърдят, че преговорите са се провалили. Направих всичко възможно да ги задържа, дори ги заплаших с война! Ако си тръгнат, това би означавало смърт за боилите и Расате. Добрин също се опита да ги спре, но не успя.

- Значи ще има война? - Климент изведнъж усети колко студена е стаята.

- Не знам! Двамата жупани ни обвиняват за смъртта на сънародника си и не мога да ги виня. Докс направи всичко възможно да им даде достатъчно аргументи в тази посока.

Климент кимна.

- Все пак Мугел и Деян няма да си тръгнат още днес. Пътищата са затрупани, виелицата се усили, проходите са непроходими. Поне веднъж и ние да извадим късмет в това проклето време! - Дукум се облегна на стола. - Ще останат в имението поне до утре. Докато снегът спре и стане възможно да се пътува. Това е нашият шанс. Трябва да разкрием убиеца и да докажем, че нямаме нищо общо с тази история. Ако го направим бързо, мисля, че нещата ще се обърнат в наша полза. Дори можем да поискаме нов представител от Мутимир.

Климент преглътна. Знаеше какво ще последва.

- Трябва да откриеш убиеца до утре сутринта. Така се споразумяхме. Ако успееш - остават. Ако не - си тръгват! - Дукум допи виното си и стана. - Направи им силно впечатление в стаята на Венда. Особено за ключа под вратата. Никога не бих се сетил. Разбира се, няма да те оставят да душиш сам. Ратомир ще разследва заедно с теб. Но това не трябва да ти попречи да разбереш каква е истината!

Климент поклати глава.

- А господарят Докс? Какво ще каже братът на хана, като започна да му задавам въпроси?

- Ще ти отговаря кротко като агънце - Дукум едва се сдържаше. - Ще отговаря и ако не го направи тихо и кротко, ще си има работа с мен. Достатъчно неща обърка този... - кавханът замълча. - Вече говорих с него. Чувства се виновен и съжалява, че е оплескал нещата. Като че ли това ще ги оправи.

Дукум стана, разкърши рамене и стисна ръката на писаря.

- Иди и намери Ратомир. Започнете разследването колкото се може по-бързо. Задачата ти е изключително важна! Ако не успееш да се справиш, преговорите ще се провалят и ни чака война. Расате и боилите ще бъдат убити. Трябва бързо да открием убиеца и да го предадем на сърбите.

- Дори ако е някой от нашите? - тихо попита Климент.

- Дори и тогава! Спасението на престолонаследника и мира са най-важни! Нищо не трябва да те спира! Намери Ратомир и действайте. Сега от теб зависи всичко! - заповяда Дукум и излезе от стаята.

Климент постоя заслушан в стъпките на отдалечаващия се боил.

„От мен зависи всичко, така ли? - ядно си помисли той. - Нито съм започвал тази война, нито съм я губил, нито искам да имам нещо общо с цялата тази работа. А сега какво излиза? Ако се проваля, ще започне война, като в добавка ще убият първородния син на хана и още дванайсет боили. И кой ще е виновен за това? Аз! Хубава задача ми даде Дукум, дума да няма. Иска да стовари всички бъдещи мъртъвци да тежат на моята съвест! Няма нужда да се опитва да ме манипулира по този начин. И бездруго ще направя всичко възможно да намеря убиеца.“ Климент грабна наметалото си, затъкна камата и тръгна да търси Ратомир. Наистина нямаше време за губене.

Намери сърбина в стаята му. Като видя Климент, той скочи от стола си, усмихна се широко и подаде ръка.

- Значи ще работим заедно, а? Господарят вече ми каза.

Климент кимна. Можеше ли да има доверие на сърбина?

Ратомир се облече и двамата излязоха, без да си кажат и дума. От зародилото се предишната вечер приятелство не бе останало нищо. Двамата щяха да работят за господарите си, а те бяха от двете различни страни на една и съща барикада.

Климент бързо прекоси пустите коридори, подмина голямата зала, в която вчера се бе провела злополучната вечеря, отдавна разчистена от слугите, отвори тежките врати и излезе на двора. Искаше да огледа имението от всички страни. Макар да бе малко вероятно, все пак бе възможно убиецът да е дошъл отвън. Ако беше така, може би щяха да намерят някакви следи.

Студеният вятър удари писаря в гърдите и лицето и го накара да се увие още по-плътно в наметката си. Небето бе ниско, падащият сняг закриваше всичко наоколо.

Въпреки лошото време зад стените на имението кипеше живот. Слуги и войници разчистваха двора с широки дървени лопати и трупаха снега на високи купчини близо до стените. Конярите бяха извели няколко коня да се поразтъпчат; от заскрежените им ноздри излизаше пара, а гърбовете им бяха заметнати с одеяла. Прислужници и слугини притичваха между постройките, носейки кофи, кошове и вързопи. Силуетите им - призрачно размити от оскъдната светлина и падащия сняг, се мярваха за секунда, преди отново да изчезнат. По крепостните стени се виждаха очертанията на войници, които се засланяха в ъглите на кулите, криейки се от вятъра.

Климент нахлупи още по-ниско качулката си и се запъти към изхода на имението. Макар металната решетка да бе вдигната, портата бе залостена, сякаш Добрин се страхуваше от нападение.

Климент и Ратомир излязоха през една от страничните врати, която им отвори намръщен страж, и бавно поеха около стената. Ровът бе напълно замръзнал, тук-там като извити дълги пръсти от леда стърчаха клони. Не се виждаше нищо.

- Какво търсим? - попита Ратомир, докато държеше качулката си ниско нахлупена срещу вятъра.

- Следи - сухо отговори писарят. - Искам да проверя дали някой не се е вмъкнал отвън.

- Нищо няма да открием в тази виелица. Дори и да е имало следи, те отдавна са заличени от снега и вятъра. По-добре да се връщаме. Само ще измръзнем.

- Има ли други входове? - попита писарят, без да обръща внимание на думите на секретаря.

- Има малка врата близо до източната стена. Никой не я ползва от години.

- Искам да я видя!

- Няма смисъл! Резетата й отдавна са ръждясали. Едва ли въобще ще можем да стигнем да нея в този сняг.

Климент продължи да крачи покрай стената.

- Ако ще ти я показвам, по-добре да го направим отвътре, отколкото отвън - отговори Ратомир, опитвайки се да надвика вятъра. - Оттук няма как да стигнем.

- Води! - извика му в отговор Климент и двамата си запробиваха път в снега наобратно.

Студът и вятърът поохладиха гнева на писаря. Лицето му се зачерви, ушите му замръзнаха, носът му се вледени, мислите му се успокоиха и от Дукум се прехвърлиха върху разследването.

Трябваше да разпита всички, и то бързо. Щеше да е странно да задава въпроси на брата на хана, а жупаните щяха да се опитат да го заблудят. Щеше да се лута в лъжи и полуистина, да върви, без да знае къде точно отива, така както се луташе в момента в снега. Трябваше да реши и какво точно да прави с Ратомир. Дали секретарят бе сложен, за да му помага, или за да му пречи да стигне до истината?

С въздишка на облекчение двамата влязоха в двора. Макар и тук да бе студено, а снегът да не спираше да се сипе, вятърът значително намаля. Ратомир свали качулката си и с усмивка на зачервените си бузи кимна на писаря да го последва. Двамата бързо прекосиха почистения двор, насочвайки се към източната му част.

Вратата бе малка, прикрита зад една от ъгловите кули, почти незабележима. Трябваше да знаеш, че е там, за да я намериш. Снегът към нея не бе почистен и им се наложи да проправят пъртина във високите преспи.

Когато наближиха съвсем, Ратомир, който вървеше отпред, внезапно спря и извика. Писарят, който се движеше зад него, привел глава и с нахлупена качулка, се удари в гърба на секретаря и двамата се строполиха на земята. Снегът омекоти падането, влизайки под дрехите им и покривайки лицата им със скреж.

Ядосан на собствената си непохватност, Климент скочи на крака, но гневът му бързо се стопи, като видя какво му сочи сърбинът. Макар и понатрупал, личеше, че снегът около вратата е бил почистван така, че тя да може да се отвори. Ратомир бързо пристъпи напред и издърпа едно след друго трите резета, които се плъзнаха по жлебовете си, без да издават звук.

- Виж! - каза той и показа изцапаната си ръкавица. - Били са смазани съвсем скоро.

Климент му посочи едва очертаващите се в снега следи.

- Били са поне двама души. Един е дошъл отвън, другият го е чакал и му е отворил.

- Но кои са били? И къде са сега? - попита секретарят.

Писарят вдигна рамене.

- Точно това ще трябва да разберем.

Върнаха се в къщата премръзнали, със скреж по бузите, зачервени лица и замръзнали крака. Оставиха мокрите си наметала, от които се издигаше пара, на куките до вратата и пляскайки ръцете си една в друга, застанаха пред запалената камина в голямата зала. Дрехите започнаха да вдигат пара, под стъпалата им се образуваха локвички с вода.

- Проклето време! - изруга Ратомир. - Мразя зимата и студа.

Климент се загледа в пламъците, протягайки напред ръцете си, за да се сгрее.

- Поне засега снегът ни е от полза. Вече знаем, че в имението тайно е влизал някой. Жупаните също не могат да си тръгнат, което ни дава някакъв шанс - писарят изгледа Ратомир. - Може би все пак преговорите ще се възобновят. Или предпочиташ да се провалим?

Секретарят изгледа сериозно писаря, свали вълнения си жакет и го доближи до огъня да изсъхне.

- Знам какво си мислиш - каза Ратомир, без да отдалечава ръцете си от огъня. - Дали ще ти преча, или помагам в разследването.

- И какво смяташ да правиш? - предизвика го Климент.

Ратомир въздъхна, взе един стол, постави дрехата си на облегалката, обърната към камината, и сериозно изгледа писаря.

- За нас, имам предвид господаря Добрин, е много важно преговорите да успеят. За първи път му възлагат такава сериозна дипломатическа мисия и той ще направи всичко, за да успее да доведе започнатото до успешен край.

- Ами жупаните?

- Те не ни интересуват. Всеки от нас си има собствени дела и интереси, които защитава. Нима в Плиска не е така?

Климент мълчаливо кимна.

- Да не говорим, че господарят допусна в къщата му да бъде извършено убийство. Ще даде всичко, за да хване извършителя.

- Дори да е някой от вашите?

- Дори тогава. Един провал сериозно би се отразил на работата му. Тук сме на границата. Важно е да сме в добри отношения както със сръбските князе, така и с българския хан. Разбираш ли?

Писарят кимна отново.

- Значи няма да ми пречиш?

Ратомир се засмя и разпери ръце.

- Защо да го правя? За да предпазя Деян или Мугел? Не ставай смешен!

- А ако убиецът е някой от имението? Тогава на чия страна ще застанеш?

- Ако е някой от нашите - тонът на Ратомир бе твърд, - трябва още повече да се опитаме да разберем кой е. Това означава, че в редиците ни се е промъкнал предател.

„Не само във вашите“ - горчиво си помисли Климент и подаде ръка на секретаря.

- Тогава да не губим време! Имаме много работа за вършене.

- От кого ще започнем?

- Мисля, че е ясно. Всичко тръгна от брата на хана. С него трябва да говорим най-напред.

- Да тръгваме тогава - скочи от мястото си Ратомир.

* * *

Застанала пред голямо сребърно огледало с красив меден обков, Хелена решеше дългата си коса. Гребенът се вдигаше и спускаше, но господарката на имението не му обръщаше внимание. Големите й кафяви очи гледаха среброто, без да виждат отражението в него. В мислите си Хелена се опитваше да надзърне в бъдещето, за да знае какво да прави в настоящето.

Господарката криеше опасни тайни. Тайни, които можеше да излязат наяве, ако не внимава. Проклинаше деня, в който Добрин се бе съгласил преговорите с българите да се проведат в имението и бе дал воля на всичките й страхове. Чужди хора бяха нахлули в нейния свят, хора, които се разхождаха по коридорите, надничаха по ъглите и дебнеха. Дебнеха тя или мъжът й да сбъркат, да направят и най-малката грешка, за да им се нахвърлят като изгладнели кучета.

А сега и тези подозрения. Мислите и предположенията идваха и я заливаха като вълна, от която й се завиваше свят. Ако това, което предполагаше, бе вярно...

Хелена тръсна глава.

Трябваше да замине още преди пратениците да пристигнат. Бе се забавила прекалено, а след това снегът бе направил пътуването опасно.

Хелена прокле собствената си глупост. Вече трябваше да е някъде далеч оттук, извела дъщеря си и сина си от това свърталище на усойници, сигурна в някоя от къщите си в Достиника или Ниш.

Там щеше да може да се грижи спокойно за Зоран, без да го изпуска от поглед.

Очите на Хелена се замъглиха, като помисли за сина си. Той беше в състояние да направи неща, които другите намираха за странни и бързаха да осъдят, но истината бе, че Зоран просто бе различен от останалите момчета.

Сякаш чул мислите й, вратата се отвори и Зоран пристъпи плахо в стаята, криейки нещо зад гърба си.

- Какво става, майко? - попита момчето. - Всички тичат по коридорите и викат. Защо?

- Нищо не е станало, скъпи - опита се да го успокои Хелена. - Няма от какво да се притесняваш.

Усмихнат, Зоран се приближи към средата на стаята.

- Казват, че единият от жупаните, онзи, който ме обиди, е умрял. Така ли е, майко?

Хелена безпомощно разпери ръце.

- Какво криеш зад гърба си?

Момчето се усмихна.

- Донесох ти подарък - Зоран извади иззад гърба си груба, набързо скована дървена кутия.

- Какво е?

- По-добре виж сама.

Хелена пое подаръка, отвори внимателно капака, изпищя и я изпусна на земята.

На пода тупна черен плъх със завързана на него зелена панделка и прерязано гърло.

* * *

Докс беше в стаята си.

Дори да изпитваше някакви угризения за предизвикания скандал и последствията му, това не си личеше. Разположил огромното си тяло върху леглото, братът на хана пийваше вино от висока медна кана, хапваше парчета студено месо и весело се усмихваше.

- Аха, ето ги двамата, които ще разкрият убийството - провикна се той, като видя Климент и Ратомир, и леко скочи от леглото. - Благодаря ти, писарю! Как само ме измъкна одеве. Вече си мислех, че ще ме арестуват за убийството на сърбина. Видяхте ли как гледаше онзи, военният. Как му беше името?

- Явица.

- Точно така! Явица - Докс щракна с пръсти. - Искате ли вино?

- Искаме само да зададем няколко въпроса.

- Хайде, хайде! Не бъдете толкова скучни! Кой е казал, че сериозното не може да е весело. Седнете и се отпуснете. Ще отговоря на всичко, което искате да знаете. Няма нужда да се притеснявате.

Климент и Ратомир се спогледаха и седнаха до масата. Намръщен, Стрез им донесе чисти чаши. Докс лично им наля питието.

- Така е по-добре - обяви той и се отпусна на стола си, застлан с овнешка кожа. - Какво искате да знаете? Или сам да разкажа?

Климент кимна.

- Бях си в леглото, където спах до сутринта. Стрез вече ви го каза. Както всички видяхте, добре си пийнах. Цяла нощ спах. Дори къщата да беше паднала отгоре ми, едва ли щях да разбера. Сутринта ме събуди някаква врява. Виковете се чуваха чак тук. Излязох да видя какво става. Намерих ви в стаята на Венда. Останалото го знаете.

- Защо се скарахте със сърбина? - попита писарят.

Докс се намръщи.

- Той ме обиди! Нарече ни страхливци! Спечелиха една битка и се мислят за непобедими. Ако съберем цялата си мощ, в честен бой ще ги размажем като мухи! Не се обиждай, сърбино! - обърна се към Ратомир братът на хана.

- Не се обиждам, но предпочитам да запазите подобни разсъждения за себе си - хладно отговори Ратомир.

- Все пак се обиждаш - констатира Докс. - Я пийнете малко и да забравим разправиите! - предложи той и вдигна чашата си.

Двамата гости последваха примера му. След това дружно пиха.

- Така е по-добре! - Докс премлясна и изтри устата си с ръка. - Какво друго искате да знаете?

- Подробности. Какво стана преди скандала? За какво си говорехте? Кой какво каза?

- Едва ли мога да си спомня много - Докс се почеса по главата. - Всички се надпреварваха да правят комплименти на домакинята. Тя е много хубава жена. Разбрах, че е била голяма борба кой да я спечели. Тя се държеше мило с всички, но беше ясно, че с нея шега не бива. Говорех предимно с Мугел и Добрин. Другите двама не участваха много-много в разговора.

- Те са си такива - намеси се Ратомир. - Студени и надути.

- Надменни са, да! Показват колко ни презират. Всъщност са жалки. Все едно - махна с ръка Докс. - Не за първи път се срещам с хора, които мислят, че са повече от това, което са. В крайна сметка го разбират на собствения си гръб.

- За какво си говорихте?

- Нищо особено. Как е било пътуването. Дукум разказа за нападението. Добрин обясни, че отдавна имали проблеми с тази банда. Била голяма, нападала бързо и организирано - Докс разкърши рамене. - Грабели наред и пречели на търговията. Все се канели да пуснат войската по петите им, но така и не се наканили. Е, направихме им услуга. Друго какво - братът на хана се замисли. - Обсъдихме качеството на виното, аз минавам за познавач. Мугел също се оказа, че разбира от вино. Беше ми приятно да си говоря с него, въпреки че го виждам за първи път. Цялата вечеря вървеше много добре, дори похвалих готвача. Печеното наистина беше чудесно.

- Мугел не каза ли нещо? Нещо свързано с Венда?

- Нека да помисля - Докс бавно отпи от чашата си. - Не се сещам. Не сме обсъждали останалите. Може би е станало дума, че другите двама не са много по приказките, но нищо повече.

- Как се стигна до скандала? - попита Ратомир.

- Скандалът, да... Наистина съжалявам, че се получи така. Не исках да се караме, но бях пил доста и ме предизвикаха. Знаете за железния отряд, обкованите от горе до долу в брони войници. С Мугел обсъждахме как може да се познае кой кон ще издържи всичкото това желязо по гърба си и ще има достатъчно сили за битка. Как трябва да се дресират, нещо такова. Венда подметна, че нашите коне наистина са най-добрите. Бях поласкан и му казах, че е точно така. Той отвърна, че ги учим да тичат бързо, за да можем по-лесно да бягаме от бойното поле. Попитах го какво иска да каже. Отговори ми, че в последната битка сме избягали толкова бързо, че сме оставили да пленят престолонаследника. Така се почна. Някои неща ми се губят. Наистина пих доста.

Тримата помълчаха известно време, загледани в чашите си.

- И цяла нощ спа? - попита писарят. - И нищо не се случи?

- Вече ви казах! - Докс се намръщи. - Спах и това е! Не можете ли да го разберете!

- Искам да знам друго. Някой идвал ли е в стаята, след като се прибра?

- Кой да идва? Защо?

- Мислех си за Стрез - каза писарят. - Дали не си го пратил да види сметката на жупана?

- Това са глупости! - личеше, че Докс едва се сдържа. - Бях пиян! Не съм искал да убивам никого, а ако съм искал, щях да го направя сам! Спах цяла нощ! Никой не е идвал, а ако е идвал, не съм го чул! Ясно ли е?

- Така ли е? - обърна се Климент към чигата.

Лицето на Стрез бе почервеняло от гняв.

- Аз не нападам хората в леглата им! - изсъска той. -Ако исках да убия някого, щях да го направя открито, лице в лице.

- Къде беше миналата нощ? - попита Ратомир.

- Тук! Стоях до леглото на господаря си. Може и да съм задрямал за малко. Но не съм излизал никъде.

- Някой може ли да потвърди това?

- Не!

- Но не си стоял цялата нощ при Докс. Той каза, че сутринта те е нямало, когато се е събудил.

- Бях излязъл да потърся нещо за закуска. И да разбера защо се вдига толкова шум! Обвинявате ли ме в нещо?

- Не, просто питам - опита се да успокои страстите Климент.

Всички неловко замълчаха, напрежението в стаята се покачи.

„Беше ли излизал през нощта Стрез от стаята? И ако да, къде бе ходил?“

- Чухте ли нещо нередно през нощта, стъпки, вик, каквото и да било? - попита Климент.

Докс и Стрез отрицателно завъртяха глави.

- Ами жупаните? Знаете ли нещо за тях?

- Откъде можем да знаем? Виждам ги за първи път - каза братът на хана, а чигатът кимна в знак на съгласие.

Ясно беше, че няма да научат нищо повече. Климент и Ратомир благодариха на Докс за виното и отделеното време и излязоха в коридора.

- Е? - побърза да попита сърбинът.

- Не знам за теб, но аз му вярвам. Докс имам пред вид. Наистина не виждам как Венда би го пуснал в стаята си. Пък и не ми прилича на човек, който се промъква тайно и прерязва гърлата на хората в гръб. Макар че е възможно и да бъркам. За Стрез не знам. Може да е излизал през нощта, а може и да не е. Но и за него важи същото. Венда не би го пуснал в стаята си и не би стоял по долна риза в негово присъствие.

Ратомир кимна.

- Така е.

- И все пак имам чувството, че не ни казаха всичко. Може да не ни излъгаха, но със сигурност спестиха част от истината.

8

Криптата бе широка, с тесни прозорци, през които проникваше малко светлина; имаше нисък, мръсен таван и ъгли, потънали в паяжина и боклуци. По каменния под се валяха нечистотии, мишки и плъхове притичваха с цвърчене, миришеше на сплъстена пръст и мухъл.

Помещението не бе използвано отдавна, но сега единият му край бе разчистен. В него бе поставена набързо скована дървена маса, на която, покрито с мръсен чаршаф, лежеше тялото на жупана Венда. В една от скобите на стената бе поставена припукваща факла, която пълнеше помещението със сив, лепкав дим.

Присвил очи, за да вижда по-добре, над трупа се бе надвесил лекарят Балован. Лечителят бе дошъл да прегледа на спокойствие тялото, да го измие и подготви за погребението.

Леденото помещение бе запазило трупа. Венда би изглеждал като заспал на неподходящо място, ако не беше грозният черен разрез под брадичката му.

Лекарят вдигна чаршафа и го захвърли на пода. Внимателно разкопча дрехите на жупана и, пъшкайки и проклинайки, ги свали една по една. Накрая, потен, въпреки ледения студ в криптата, Балован се загледа в дългото мършаво тяло пред себе си. Изваден от обвивката на скъпите си дрехи и накити, Венда изглеждаше като всички други мъртъвци, които лекарят бе виждал. Тук-там кожата му бе осеяна със старчески петна, кожата на корема му бе провиснала, около пищялите бе зачервена и протъркана, ясно показвайки къде са го стискали обувките.

Единствено раната в гръдния кош показваше зловещата причина за кончината на жупана.

Балован се наведе, продължавайки да мърмори, и внимателно огледа тялото. Не видя нищо нередно. Завъртя го на една страна, за да види и гърба, но там всичко изглеждаше наред. Нямаше следи от други рани, нито признаци, че жупанът е бил връзван или се е съпротивлявал на убиеца си.

Въпреки това Балован внимателно опипа главата на жертвата, търсейки цицини или отоци, разгледа под ноктите му, но и там не откри нищо.

Лекарят въздъхна и се изправи. Нямаше какво повече да направи, освен да извика прислужниците да измият тялото. Въпреки това му се струваше, че пропуска нещо. Нещо не беше както трябва, но колкото и да се взираше в масата пред себе си, Балован не можеше да установи какво точно е то.

Накрая покри тялото с чаршафа, внимателно сгъна дрехите на жупана, откачи факлата от стената и замислено се качи по стълбите.

* * *

По коридора се чуха викове. Някой тичаше и се смееше с пълно гърло, зад него се чуваше тежък боботещ смях.

Задъхан и зачервен, Зоран изскочи иззад един от ъглите и се блъсна в Климент и Ратомир. Веднага след момчето се появи Мугел, със зачервено лице, разтеглено в усмивка.

- Сега вече няма да ми избягаш! - провикна се той и се хвърли към падналия на земята Зоран.

Момчето щастливо изпищя и пълзейки на колене, се скри зад краката на писаря и секретаря.

Запъхтяна, в коридора се появи и Биляна.

- Къде сте хукнали и двамата? - извика тя, но веднага млъкна и силно се изчерви, щом видя Климент и спътника му.

- Играем на гоненица. Не правим нищо лошо. Хванете ме, ако можете! - бързо обясни Зоран и хукна към другия край на коридора.

- Аз май ще се откажа обяви Мугел и изтри потното си чело. - Не са за мен вече тези забавления, останах без дъх.

- Кого гони той, брата или сестрата? - тихо попита спътника си Климент, от което секретарят също почервеня и хвърли гневен поглед на жупана.

Убийството на Венда изглежда не го бе разстроило кой знае колко. Макар да бе свалил някои от накитите си, дори в играта Мугел бе с пръстени по ръцете. Огърлицата с рубини също бе на мястото си.

Сърбинът проследи с поглед минаващата покрай тях Биляна и се засмя:

- И това ако не са нашите двама ловци на хора. Как върви преследването? Дано не сте капнали като мен -каза той и й подаде месестата си ръка. Усмивката му разкриваше ред неравни пожълтели зъби.

- Ще трябва да ни отговорите на няколко въпроса! Незабавно! - заповяда Ратомир с тиха ярост в гласа.

Климент и Мугел стреснато изгледаха секретаря.

- Разбира се! - отговори жупанът. - Готов съм да ви помогна с каквото мога. Може би е най-добре да отидем в стаята ми.

- Да вървим тогава! - отсече Ратомир и тръгна напред.

Помещението, в което бе настанен Мугел, бе широко и просторно. По стените и облегалките на столовете безразборно бяха нахвърляни дрехи, сякаш собственикът им до последния момент не бе могъл да реши какво да облече.

На масата бяха струпани чинии с остатъци от храна и чаши недопито вино. Миришеше на пот и вкиснато.

Жупанът въобще не се притесни от бъркотията. Отвори широко прозорците, през които нахлу студен въздух, вдигна една бяла ленена риза и кожени гамаши от два стола и ги посочи на гостите си. Самият той се настани на леглото и краката му, които не стигаха до пода, смешно се залюляха.

- Не се притеснявайте от нищо - обяви Мугел и се усмихна под суровия поглед на Ратомир.

Климент само можеше да предполага защо секретарят е вбесен. Явно той беше тайният обожател на Биляна и не можеше да понесе мисълта, че тя щеше да се омъжи за някой друг. Сега, когато Венда го нямаше, конкурент за ръката на хубавицата бе останал само Мугел.

Жупанът тежко се отпусна на леглото, облягайки се на възглавниците, и взе шепа стафиди от чинийка, поставена на масичка до леглото. Започна бързо да ги яде, сякаш се страхуваше, че някой може да му ги вземе.

„Прилича на катерица“ - помисли си писарят и, кой знае защо, тази мисъл го ободри. След това се наведе напред и попита:

- Кой уби Венда?

Малко остана Мугел да се задави с една от стафидите.

- Откъде мога да знам? - възмути се той. - Не е ли ваша работа да разберете това?

Климент мислено въздъхна.

- Какво стана на вечерята? Защо се скараха Венда и Докс?

Сърбинът лапна и последните стафиди, погледна със съжаление празната чиния, премлясна и каза:

- Скараха се за коне. Докс обясняваше колко добре са обучени българските коне. Как знаят точно в кой миг ездачът на гърба им ще пусне стрелата си и поддържат равен ход през цялото време. Венда му възрази, че не е възможно да обучиш кон по този начин. След това се скараха. Не съм много сигурен. По това време аз и Дукум обсъждахме лова на мечки. Бяхме говорили за това с брата на хана, който съжаляваше, че скоро не е излизал в гората. Не очаквах да се изпокарат. Макар да пи много, Докс не изглежда като човек, който не може да се справи с някоя и друга чаша в повече.

Климент кимна.

- Ами след това? Какво стана след вечерята?

- Нищо особено. Прибрах се в стаята си, заключих, съблякох се и си легнах. Аз също бях пил доста и бързо заспах.

- И това е всичко?

Жупанът вдигна рамене.

- Докс казва, че Венда го е обидил. Нарекъл го е страхливец - попита писарят.

Мугел сви устни.

- Възможно е. Венда обичаше да си придава важност. Особено когато знае, че това ще му се размине без последици. Истински самохвалко, срам за господаря си! Не че Деян е по-добър от него. Много се променихме с годините.

Климент и Ратомир се спогледаха.

- Откога ги познавате?

За миг на писаря се стори, че по лицето на Мугел минава сянка, но жупанът бързо се съвзе.

- С тях се знаем отдавна. Бяхме на служба още при стария княз Властимир. Бяхме много млади тогава, а имаше и още доста като нас - юноши от добри родове, които се бореха да намерят място в двора - „златната младеж на Сърбия”. Така ни наричаха - Мугел притвори очи и се засмя: - Славни времена бяха! От нас се очакваха велики дела. Всеки гледаше да блесне по някакъв начин. Закачахме момичетата, пиехме, биехме се за господарите си и не мислехме много за бъдещето. И бяхме приятели. Във всеки случай - по-добри, отколкото сега - жупанът въздъхна. - После се отчуждихме. Венда и Деян ухажваха една и съща жена. Баща й я даде на Венда, а Деян го понесе трудно. След това всеки тръгна по своя път. Бяхме в свитите на младите князе. А когато баща им почина и те поеха властта... - Мугел замълча. - Е, всички се издигнахме по един или друг начин. Но загубихме това, което ни свързваше. Както и много други добри другари, които трябваше да изместваме по пътя си. Понякога се чудя дали си заслужаваше.

- Може би Венда е станал жертва на някого, чийто път е пресякъл? Възможно ли е това да е отмъщение за стари обиди?

- Знаете как стават тези неща - отговори Мугел. - Опитваш се да се представиш по-добре от другите, да отгатнеш пръв желанията на господаря си - жупанът се намръщи. - И да се възползваш от всеки случай, в който можеш да очерниш останалите. И да е имало някой, който е пострадал заради Венда, това отдавна е забравено! Оттогава минаха повече от десет години.

- А женитбата на Венда? Казахте, че Деян трудно я е приел.

Този път жупанът мълча по-дълго. Беше ясно, че обмисля дали да им каже нещо или не.

- Няма смисъл да крия. Жената на Венда умря две години след сватбата им. Носеха се слухове, че я биел. Деян го прие много тежко. Говореше се, че се бил заклел на гроба й да си отмъсти! Много я обичаше и след това така и не се ожени. Но това беше преди толкова години - очите на Мугел гледаха назад в миналото. - И да е искал да отмъщава, вече е забравил за клетвата си. Ако въобще е имало такава. Едва ли тук е най-подходящото време и място да убиваш някого заради отдавна загубената любима.

- Дали? - запита се на глас Климент, докато двамата с Ратомир крачеха обратно по коридора.

Бяха оставили Мугел все така втренчен в нищото, седнал на леглото в стаята си.

- Дебелакът може като нищо да ни е излъгал - Ратомир все още бе ядосан, че жупанът се бе гонил по коридорите с Биляна. - Чувал съм много подобни истории. Нещастна любов, клетви за отмъщение - секретарят махна с ръка. - Нищо чудно и да си измисля всичко това, за да натопи Деян. Чу го сам - как са премазвали всичко по пътя си, за да се доберат до постовете си. Нищо чудно и сега да прави същото!

„Дали? - отново се запита Климент. - Или казваш това, защото Деян е един от твоите и е имал сериозна причина да убие Венда?“

- Има само един начин да разберем - да попитаме жупана - каза на глас писарят.

Секретарят кимна в знак на съгласие.

9

След като Климент и Ратомир излязоха от стаята и вратата се затвори зад гърбовете им, Мугел се свлече тежко в леглото. Беше потен, по челото му въпреки студа бяха избили ситни капки пот.

Жупанът разсеяно ги изтри с опакото на ръкава си. Макар да не го беше показвал, разпитът го притесни.

Мугел отлично играеше ролята на добродушен дебеланко и мнозина бяха платили скъпа цена, защото са го подценили. Но погледът на българина, бърз и не изпускащ нищо, го изнервяше. Предпочиташе да стои по-далеч от този писар, пристигнал от Плиска, и от въпросите му, които не беше ясно накъде точно водят.

„Дали ми повярваха?“ - помисли си жупанът, стана от леглото и затърси нещо за ядене сред остатъците по масата. Намери само наполовина пълна чаша с вино и я пресуши на един дъх.

„Дали ми повярваха, или ще продължат да душат и да разпитват? Ще ми се да не се бях забърквал във всичко това. Господарят може и да не остане доволен. Но ако успея, Биляна ще бъде моя!“ - жупанът алчно преглътна, изтри отново челото си с ръкав и отиде до раклата в единия край на стаята. Докато я отваряше, огърлицата му с рубини се удари в един от ръбовете и той уплашено отскочи, страхувайки се да не повреди накита. След като се успокои, че всичко е наред, Мугел вдигна капака и затършува из сандъка. Накрая извади малка кожена кесия, бръкна в нея и на ръката му увисна красив златен медальон с голям камък. Изработката му бе прекрасна - много фина и нежна, с различни орнаменти, които проблясваха дори на оскъдните зимни лъчи.

Мугел настойчиво се взря в бижуто, което държеше.

„Биляна трябва да стане моя! И цената за това си струва!“ - помисли си той, бързо прибра медальона обратно в раклата и заключи катинара.

В коридора Климент и Ратомир отново срещнаха Зоран. Момчето се криеше зад една от завесите и изскочи, когато минаха покрай него.

- Крия се от кака. Сърдита е, че я карах да ме гони. Няма да ме издадете, нали? Мислите ли, че мога да си хвана гущер - попита момчето, без да дочака отговор на предишния си въпрос.

- Гущер ли? Страхувам се, че по това време на годината те спят зимен сън - отговори Климент. - Ще трябва да изчакаш до пролетта.

- Чак до тогава? - разочарование се изписа на лицето на Зоран. - Не може ли да намеря някой сега?

- Не ми се вярва! - засмя се писарят. - Пък и защо ти е гущер?

- Дойката ми разказа, че след четирийсет години се превръща в дракон! Намислил съм да намеря един и да го гледам дотогава. Ще се грижа за него, ще го храня всеки ден и няма да го оставя да умре. Ще е хубаво да си имам собствен дракон, нали?

Климент и Ратомир се спогледаха.

- На колко години си? - попита писарят.

- На петнайсет - смутено отговори Зоран.

- На колко ще си след четирийсет години?

- На петдесет и пет - Зоран се умърлуши. - Ама тогава ще съм старец! За какво ще ми е дракон? Уф!

- Все ще измислиш нещо! - утеши го писарят и го потупа по главата.

- Ще хвана чудовище! Няма да ми се наложи да чакам! Вчера видях едно! Трябва да питам дойката как точно се ловят. Тя знае всичко! - отсече момчето и хукна по коридора.

Климент остана, загледан след него.

- Странно дете. Винаги ли се държи така?

Ратомир не отговори, а само повдигна рамене, без да поглежда писаря, след което смутолеви, че има някаква работа и си тръгна.

Климент се повъртя по коридорите, надникна в кухнята, опита се да завърже разговор с някои от слугите, но без успех. Отговаряха му учтиво, но студено, ясно давайки да се разбере, че няма да кажат на един чужденец нещо за собствените си дела.

Накрая писарят се прибра в стаята си, легна на кревата и се загледа в тавана, преповтаряйки си онова, което знае, търсейки в него някаква логическа връзка.

В Плиска имаше предател, който издаваше плановете на хана на враговете му. Расате и войската му са разбити, а престолонаследникът заедно с дванайсет боили са пленени. Борис твърдеше, че сърбите са знаели предварително всичко за похода. Досега ханът бе водил две войни, и двете неуспешни. Дали сега не се опитваше да прикрие третия си провал с предателство?

Кой беше изменникът и защо се бе продал на враговете? Имаше ли връзка с нападението на печенегите, или това бе просто случайност?

Климент стана и закрачи из стаята. През замъгленото рогово покритие на прозореца падащият сняг изглеждаше като плътна пелена. Бе още рано следобед, но скоро щеше да мръкне.

Писарят затвори дървените прозорци, внимателно закрепи крилата им с куките и запали няколко свещи от горящия мангал.

Борис и сръбските князе се бяха договорили за преговори. Тримата жупани бяха пристигнали ден преди българите в имението на Добрин. След това идва и отрядът на Дукум. Вечерта Докс и Венда се скарват. Жупанът обижда брата на хана, че българите са страхливи. И двамата са пияни, макар Венда да не изглежда такъв. Докс му се нахвърля, но ги разтървават и го завеждат да спи. Стрез стои цялата нощ в стаята му и твърди, че Докс не е ставал, нито някой е идвал при него. Никой не може да потвърди това освен чигатът, който е много близък с брата на хана. Състоянието на самия Докс обаче наистина е много тежко.

На другата сутрин Венда не се появява на закуска. Отиват да го извикат в стаята му, но той не отговаря. По настояване на Добрин вратата е разбита. Жупанът е намерен мъртъв. Някой му е прерязал гърлото и го е намушкал в сърцето. Ключът е пъхнат под вратата, за да изглежда, че е била заключена отвътре. Сърбите обвиняват Докс, но няма как Венда да го е пуснал в стаята си. Преговорите се провалят, преди да са започнали, жупаните искат да си тръгват.

Същата нощ някой влиза тайно в имението през малката врата в източната част на стената. Пуснат е отвътре, като снегът около вратата е почистен, а резетата й са смазани, за да не вдигат шум и някой да забележи пришълецът.

Климент тръсна глава.

Имаше и още.

Сръбските князе се бореха помежду си за надмощие. Техните жупани - също. Борис го бе казал съвсем точно - „Споделената власт не е истинска власт”. Преговорите бяха чудесна възможност за разчистване на сметките. Самите жупани също имаха стари дела за уреждане. Деян е искал жената на Венда и се е заклел да му отмъсти след смъртта й. Другите също сигурно бяха имали своите мотиви. Климент беше сигурен, че колкото по-дълбоко се разрови, толкова повече скрити тайни ще намери.

Трябваше да проучи внимателно жупаните, без да пропуска и Добрин, за когото всъщност не знаеше нищо. Макар да се стараеше да изглежда като перфектен домакин, той бе допуснал убийство в дома си и външен човек в имението, което уж се охраняваше зорко.

Дъщерята на Добрин също бе източник на раздори, а синът му определено не бе съвсем добре с главата.

Писарят седна на леглото и се замисли над нещата, които бе казало момчето. Дали то имаше нещо общо с убийството? Момчето бе достатъчно голямо, за да може да убие. А Венда със сигурност би го пуснал в стаята си без никакви притеснения. Или жупанът Деян най-накрая бе дал воля на трупаната с годините омраза?

Защо Добрин бе допуснал един от жупаните да бъде убит? И кой беше тайнственият гост, пуснат тайно през източната врата?

Къде се бе запилял секретарят, който трябваше да му помага в разследването?

Имаше толкова много въпроси за изясняване и толкова малко време за това.

Ядосан, Климент скочи от леглото и хукна по коридорите да издирва Ратомир.

Намери секретаря пред един от прозорците на втория етаж да говори с Биляна. Двамата бяха застанали съвсем близо един до друг, напълно глухи за това, което се случва около тях. След като най-накрая видяха задаващия се писар, се разделиха стреснато.

Климент кимна на Биляна, хвана под ръка Ратомир и го задърпа по коридора.

- Любовните ти авантюри могат да почакат! - сърдито каза писарят. - Имаме работа за вършене!

Секретарят виновно кимна, погледна през рамо към мястото, където бе стояла Биляна, но тя си бе тръгнала. Двамата продължиха мълчаливо по коридора. Сърбинът вървеше унило, забил поглед в пода, раменете му висяха, краката му се влачеха по дебелите дъбови дъски.

Климент въздъхна, хвана Ратомир за ръката и го затегли към една от пейките до стената. Остави секретаря там и отиде до кухнята, където му наляха пълна чаша с вино.

- Пий! - нареди той на секретаря, който продължаваше да седи унило. - И се стегни, ако искаш да спечелиш любимата си! Като седиш и страдаш, сам я тикаш в ръцете на Мугел.

- Не е вярно! - Ратомир щеше да се задави с виното.

- Вярно е единствено това, че трябва да разрешим убийството! Ако го направим, господарят ти може би ще ти бъде достатъчно благодарен, поне за да обмисли годежа ти с дъщеря му? Ако седиш и се вайкаш, няма да постигнеш нищо друго, освен да се простиш с Биляна завинаги!

Ратомир го погледна с надежда.

- Помисли. Ако не открием убиеца, господарят ти ще трябва да отговаря пред сръбските князе за това, което е станало в имението му. Едва ли тази възможност му харесва особено. Ако открием кой е убил Венда, той поне ще има с какво да се защити. Пък и кой знае -Климент се усмихна окуражително. - Може Мугел да се окаже престъпникът, когото търсим!

- Възможно ли е? - Ратомир скочи на крака, разливайки остатъка от виното по земята.

Климент сви рамене.

- Не виждам как по друг начин би могъл да се пребориш за Биляна.

- Така е! Държа се като глупак, вместо да действам - Ратомир пое дълбоко въздух. - Да вървим при Деян! Той има какво да ни каже - каза секретарят и решително излезе от стаята.

Деян ги прие в очевидно лошо настроение. Жупанът троснато им отвори вратата, завъртя се на токовете си и без да каже дума, се разположи на широко кресло, сочейки на писаря и спътника му два стола с твърди облегалки.

„Ясно ни показа кой къде се намира - помисли си Климент, докато сядаше. - Само ще си изгубим времето."

- Какво искате? - попита Деян, а тонът му преливаше от презрение. - Или мислите, че мога да имам нещо общо с убийството на Венда? Въобще не разбирам защо си губите времето, като идвате при мен. Трябва да проверите внимателно какво са правили българите или в краен случай - прислужниците. Не бих се учудил, ако някой от тях е убил Венда, за да му задигне пръстените.

- Нищо от стаята на жупана не бе изчезнало - сухо констатира писарят. - Самият вие огледахте стаята и казахте, че всичко си е на мястото.

- Може и да съм сбъркал. Така или иначе Венда не ми разкриваше тайните си - Деян махна с ръка. - Да не говорим, че в имението може да се е промъкнал някой отвън. Нали отрядът на българите стана жертва на нападение? Нищо чудно и сега да си имаме работа с престъпници.

Писарят и секретарят стреснато се спогледаха. Знаеше ли нещо повече жупанът?

- Кой би могъл да влезе в имението? И защо?

- Нямам никаква представа! Ваша работа е да разберете това! Аз само казвам къде трябва да търсите. Не знам защо идвате при мен!

- Много добре знаете! - на писаря почна да му омръзва от този надут сръбски благородник. - Ако настоявате, можем да си тръгнем. След което мнозина ще се запитат защо не искате да отговаряте на въпросите ни. Може би, за разлика от другите, имате какво да криете!

- Всеки има нещо за криене! - не се даваше Деян.

- Тогава си тръгваме - Климент се изправи. - Може би поведението ви ще се хареса на княз Стоймир. Сега той ще бъде главният виновник за провала на преговорите! Надявам се двамата му братя да нямат нищо против.

- Чакай, българино! - лицето на Деян се бе наляло с кръв, думите с мъка излизаха между стиснатите му устни. - Не съм казал, че няма да отговоря на въпросите ви.

- Така вече е по-добре. За всички - каза писарят и седна отново. До него Ратомир не можа да сдържи усмивката си, а жупанът му хвърли яростен поглед.

- Какво искате да знаете? И бездруго, щом пътищата станат проходими, си тръгваме от тази дупка!

- Беше ни казано, че... - обади се Ратомир.

- Няма значение какво ви е било казано! - грубо го прекъсна Деян. - Съгласих се да изчакаме един ден само защото снегът е затрупал всичко. Утре си заминавам. Питайте каквото искате и да приключваме по-бързо! -лицето на Деян се бе изпънало, очите му гледаха злобно.

- Кога пристигнахте в имението?

- Преди два дни. Дойдох по обяд. Венда пристигна малко след мен, последен се появи Мугел.

- Случи ли се нещо необичайно след това?

- Нищо! Като изключим лошите обноски на прислужниците. Но не се обиждам. Все пак не сме в столицата. В покрайнините е трудно да се намират добри помощници.

Сега бе ред на Ратомир да почервенее.

- Господарят Добрин едва ли ще остане доволен, като разбере това. Направихме всичко възможно да се чувствате удобно - каза той.

- Нито ти, нито господарят ти ме интересувате! - отговори жупанът. - Днес си придавате важност, но утре ще сте си пак същите мошеници, които изкарват пари по пътищата!

Разтреперан, Ратомир се изправи на крака.

- Чакайте! - вдигна ръце писарят. - Така няма да постигнете нищо. Нека престанем с обидите. Сядай, Ратомире!

Секретарят се подчини.

- Говорихте ли с Венда и Мугел, след като пристигнаха?

- Разбира се, че говорихме! Разменихме си някои клюки, кой как е пътувал, нищо важно. Не сме толкова глупави, че да разкриваме един на друг плановете си. Всеки имаше инструкции от господаря си какво да прави. Аз си имах мои, Венда - негови. Държеше се както обикновено - като надут глупав пуяк!

„Точно като теб!“ - помисли си Климент и изведнъж му се прииска да унижи по някакъв начин жупана .

- Някой по-проницателен сигурно би забелязал, че има нещо нередно. Но вие не сте...

Деян почервеня.

- Нямаше какво да забележа! Венда през цялото време стоеше в стаята си и пишеше писма.

- И не сте обсъждали предстоящите преговори? Не мога да повярвам!

- Казах ви вече! Той имаше свои планове, аз - мои. Бяхме решили тримата с Мугел да обсъдим позициите си, след като пристигнат българите, но това така и не можа да стане. По ваша вина!

Климент предпочете да не отговаря.

- Какво точно се случи на вечерята?

- Нищо особено. Банални разговори за вино, печено, лов... Накрая заговорихме за коне. Венда каза, че българските са най-бързи, за да могат да бягат по-добре от бойното после, братът на хана ви се засегна и скочи да се бие. Беше пиян като свиня!

- Какво стана после? - пропусна обидата покрай ушите си Климент.

Жупанът завъртя очи към тавана.

- Нищо! Прибрах се в стаята си и легнах да спя.

- Чухте ли нещо необичайно? Стъпки, гласове? И най-дребната подробност може да се окаже от полза.

Деян засука един от мустаците си.

- Не! Дойдох, измих се, съблякох се и си легнах.

- Близки ли бяхте с убития? - попита Климент.

- Близки? Ти подиграваш ли ми се, българино? Казах ти вече какво мисля за Венда! Той беше един надут самохвалко, който си мислеше, че много разбира от държавните дела и може да се меси в неща, за които си няма и представа. Също както господарят му Мутимир!

- Разбрахме, че сте се познавали като по-млади.

Деян премигна.

- Разбира се, че се познавахме! Не знам как е в България, но у нас благородниците се познават помежду си. Но това не означава нищо!

- Дори и женитбата му ли? И смъртта на жена му? -попита Ратомир.

За миг Климент помисли, че жупанът ще удари секретаря. Този път кръвта се отдръпна от лицето на Деян, ръката му се вдигна, но в последния момент сърбинът успя да запази самообладание.

- Това са стари истории - гласът му излизаше като от вулкан. Ясно личеше, че всеки момент може да избухне. - Нямате никаква представа за какво говорите!

- Ами тогава ни кажете - делово предложи Климент.

Деян ги изгледа криво, стана и започна нервно да обикаля из стаята.

- Не искам да си спомням тези неща! - неочаквано тихо каза той. - Беше толкова отдавна. Двамата с Венда се борихме за ръката й, но баща й предпочете него. Защото беше по-имотен - жупанът махна с ръка. - Този мръсник я биеше! - Деян замахна, сви юмрук във въздуха и остана така. - Тя умря. Две години след това. Разболя се и умря. Дали ако бе дошла при мен, щеше още да е жива? Не знам! Заклех се да отмъстя. Но после... После времето минаваше и все имаше нещо друго, което трябва да се направи... Нови заповеди, които трябва да се изпълнят... Нови поръчения... Нови задачи...

- До вчера? - тихо попита Ратомир.

- Какво? - жупанът премигна с очи и изражението му отново стана злобно. - Това няма нищо общо? Мразех този глупак Венда! Мразех го за това, което е, за това, което направи на жената, която обичах, но не съм го убивал! Макар че трябваше. Навремето.

- Защо не го направихте?

- Сбърках! Сбърках, като обявих, че искам да го видя мъртъв. Ако Венда умреше, с кариерата ми бе свършено. Не можех да го допусна...

„И изчакваше по-добри времена, когато едно убийство ще ти се размине?“ - запита се Климент.

- Кой тогава може да го е убил? Кой го е мразел толкова много, че да го намушка в сърцето и да му пререже гърлото? - попита писарят.

Но Деян не го слушаше. Спря на място и се загледа в двамата си гости.

- Кой ви разказа тази история? - попита той. - Кой се опитва да ме изкара виновен за смъртта на Венда? Кой се опитва да разруши всичко, за което съм се борил толкова дълги години?

Климент и Ратомир се спогледаха объркано от внезапната ярост, обзела Деян.

Дълга, изнервяща тишина изпълни стаята. Жупанът местеше погледа си от единия на другия, а в очите му блестеше отровен пламък.

- Мугел! - обяви внезапно той. - Само това дебело животно може да се е опитало да ме злепостави по този начин! Каза ви го уж между другото, нали? Пробута ли ви стария номер с добрите приятели и изгубената младост?!

Климент и Ратомир се спогледаха отново.

- Нещастник! - Деян се опитваше да успокои нервите си. - А каза ли ви този дебелак, че е разорен?

- Какво?! - скочи на крака Ратомир.

- Каза ли ви - продължи жупанът, без да му обръща внимание, - че всичките му пръстенчета, дрънкулки и огърлици, с които толкова обича да се перчи, са само да прикрият, че е останал без пукната пара? И че отчаяно иска зестрата на Биляна? Каза ли ви и това?!

- Не - отговори смутено Климент.

- Тогава аз ще ви го кажа! Както и че Венда бе другият кандидат за ръката й!

Жупанът избута събеседниците си и викайки гневно Мугел по име, забърза по коридора.

Разговорът бе приключил.

10

- А сега какво? - попита Ратомир, след като излязоха от стаята на жупана.

Климент се поглади по корема.

- Не знам за теб, но аз мисля да хапна нещо - писарят тръгна към кухните. - Надявам се да ми дадат малко вино и месо.

- Всъщност няма нужда - догони го Ратомир. - Господарят каза, че ще сервират обяд в залата. Мисля, че спокойно можем да отидем там.

Оказа се, че обядът вече е сервиран, а повечето от гостите, разделени на малки групички, лакомо се хранят, прокарвайки храната с вино.

Посърнал, Добрин сновеше между масите, опитвайки се да помири българите и сърбите, но след като разбра, че няма да успее, отчаяно се стовари на един стол и си наля пълна чаша с вино, която бързо пресуши.

Деян и Мугел се бяха настанили съвсем близо до огромната камина. Физиономиите им бяха навъсени, но от погледа на Климент не убягна, че лицата им са бледи, а в очите им се мярка страх. Двамата се държаха изключително вежливо един с друг, сякаш съвсем доскоро се бяха карали, след което се бяха сдобрили и сега искаха на всяка цена да демонстрират добрите си чувства един към друг. Каквото и да бе станало, каквото и да си бяха казали двамата жупани, сега те отново бяха съюзници.

Докс и Дукум седяха близо до сърбите, но този път никоя от двете групи не се опитваше да заговори другата. С тях беше и Стрез, който лакомо оглозгваше голям кокал с печено месо. По брадата му се стичаше мазнина, която капеше на масата, но това съвсем не притесняваше чигата.

Като видя писарят да влиза, Дукум му отправи мълчалив въпрос, но Климент неопределено вдигна рамене и заедно с Ратомир седнаха встрани от двамата жупани. Мугел ги изгледа хладно. Независимо дали се бяха сдобрили с Деян или не, той явно добре разбираше кой му бе докарал неприятностите на главата.

Мирисът на вкусната храна удари писаря и той изведнъж си даде сметка колко е гладен. Огледа масата, която бе отрупана с наченати блюда. Варена в медовина кокошка правеше компания в сребърна чиния на мариновани змиорки, дълъг нож стърчеше от голям печен бут с подправки, от който още се вдигаше пара. Купи с нарязано кисело зеле, попарени домати и чушки, киснати в зехтин, оцет и вино, бяха подредени по цялата маса. Изпод бели ленени кърпи, поставен на дървени дъски, се подаваше прясно изпечен хляб с кафява хрупкава коричка.

Без да се бави, Ратомир започва да сипва в чинията си от всичко, а Климент последва примера му. Нисък слуга им донесе чисти прибори и чаши, които те веднага напълниха с вино.

Бяха започнали да се хранят, когато към тях се присъедини и лекарят. Балован кимна на двамата жупани в другия край на масата, тежко седна на един стол и си отряза солидно парче печено, което поля с няколко лъжици сос. Лекарят изглеждаше угрижен и не обърна внимание на закачките на Ратомир.

- Какво има, докторе? - попита го секретарят. - Да не си глътна езика?

Балован само поклати глава.

- Какво прави цяла сутрин - не го остави Ратомир. -Сигурно пак си опитвал личните си запаси от вино.

- Гледах трупове - мрачно отговори Балован. - Отдавна не бях правил аутопсия.

Лицето на секретаря се сгърчи в престорен ужас.

- Точно сега ли намери да говориш за това?

Лекарят вдигна рамене.

- Какви са заключенията ти, Баловане? Има ли нещо ново около смъртта на Венда - писарят се бе навел напред, забравил за храната.

- Много си бил чувствителен - отговори на секретаря Балован, след което се обърна към Климент: - Всъщност подробности няма. Някой е намушкал в сърцето жупана и му е прерязал гърлото. Просто и ефикасно. И двата удара са смъртоносни. Всеки от тях би свършил работа. По тялото няма други рани или следи от насилие. Просто два удара и толкова.

- Защо му е било на убиеца да го прави?

Дъвчейки, лекарят отново вдигна рамене.

- Нямам представа. Най-вероятно е искал да се презастрахова. Или не е можел да прецени, че и едната рана е достатъчна. За мен е по-интересно друго - кой удар е бил нанесен първо. Колкото повече се замислям...

Балован млъкна.

- Колкото повече се замисляш, какво? - подкани го Ратомир.

- Не знам. Има нещо странно в тези рани. Нещо, което не е както трябва - уклончиво отговори лекарят. - Не ме питайте какво - замаха той с ръце, щом видя лицата на двамата си събеседници. - И аз цяла сутрин се опитвам да разбера, но не мога. Нещо ми убягва, но нямам представа какво. Почти съм сигурен, че убиецът първо му е прерязал гърлото и след това го е намушкал в сърцето. Бил е зад него и го е изненадал. Да, да! Няма как да е стоял пред него и да го е убил по този начин. Представям си го така: убиецът застава зад Венда, навежда се напред, прерязва му гърлото, след което замахва още веднъж и го пробожда в сърцето. Обратното е неизпълнимо, или поне много трудно.

- Разбирам накъде биеш - съгласи се Ратомир. - Ако е стоял пред жертвата си, не е можел от тази позиция да му пререже гърлото. Да го удари в сърцето - да, но после трябва да стане и да мине зад гърба на жупана.

- Никой не би направил така. Изводите ти са верни и вероятно важни - обяви Климент.

- Наистина ли? - лекарят се изчерви от удоволствие. - Но все пак имам усещането, че пропускам още нещо. Нещо много важно! - каза той замислено.

Опитите на Климент и Ратомир да изкопчат нещо повече от него удариха на камък. Накрая секретарят въздъхна примирено и попита:

- Какво прави вчера вечерта?

Лекарят го погледна лукаво, избърса ръцете си в масата и извъртя глава настрани.

- Подозирате ли ме? Чудесно! - той важно се засмя. -Тръгнах си с останалите. Вие ме видяхте. Отидох в стаята на господаря. Приготвих му настойка от билки. Той има чувствителен стомах и при всяко по-обилно хранене получава киселини. Е, моята работа е да ги предотвратя. Понеже и пиенето беше много, погрижих се сутринта да не го боли главата.

- А нас ни остави на кучетата, така ли? - заяде го Ратомир.

- Който не вярва в медицината, не заслужава да бъде лекуван - мъдро вдигна пръст към тавана Балован. -Ако ме беше помолил, щях да ти помогна. След като не ми вярваш, оправяй се сам!

- Добре! Добре! - разпери ръце Ратомир. - Не се пали толкова. Разбира се, че ти вярвам.

- Така и трябва! Прибрах се в стаята си. Тя е в края на дясното крило. Удобна ми е, защото към нея има малък склад, където държа билките и приготвям някои лекарства. Преди да легна, затворих плътно капаците на прозорците и ги покрих. Имам си специално изработена покривка за това. Не обичам теченията и много мразя да ми духа. Проверих какво става с билките, които суша в единия от шкафовете. Някои извадих и поставих в гърненца с вино. Така става по-ароматно и придобива специфичен вкус. Ще го дегустирам довечера. Чувствайте се поканени.

- Мугел също е голям билкар. Дори разправят, че навремето е бил лекар - осведоми го Ратомир.

- Така ли? Не знаех! - учуди се Балован. - Ще трябва да си поговоря с него. След като покрих виното, легнах и заспах. Беше късно, а и бях пил доста.

- Чули нещо през нощта?

- Не. Спя леко, но не чух нищо - със съжаление каза лекарят. - На другата сутрин ме събудиха двамата войници, пратени от господаря.

- И това е всичко?

Лекарят кимна в знак на съгласие.

- Какво ли е видял? - зачуди се Климент малко след като Балован им благодари за компанията и си тръгна, като им припомни вечерта да минат да дегустират виното му с билки.

- Каквото и да е, няма как да разберем. Може и да се шегувам с него понякога, но той е отличен лекар. Щом казва, че нещо не е наред, му вярвам, че е така.

- Не е наред, но какво? - попита Климент.

Събеседникът му безпомощно вдигна рамене.

След обяда писарят и секретарят се разделиха. Ратомир имаше някои текущи задачи за вършене, с които се извини, макар Климент да предполагаше, че всъщност сърбинът отива да докладва на господаря си.

Може би и той трябваше да отиде при Дукум. Но какво щеше да му каже? Че има някои бегли подозрения? Че някой е влязъл тайно в имението? Че Мутел и Деян са имали мотив да убият Венда?

Засега имаше само въпроси, но нямаше отговори. Кавханът трябваше да почака. Да почака, докато загадката не започнеше да се изяснява поне малко.

Някой сложи ръка на рамото на писаря и той подскочи от изненада. До него стоеше Хелена.

- Не исках да ви стресна - усмихна се извинително тя. - Но трябва да поговорим.

Господарката заведе писаря в широка стая с красиво изрисувани в жълто, червено и синьо стени.

„Сигурно са прекрасни, когато ги огрее слънцето през лятото”- помисли си писарят.

Резбовани дървени ракли заемаха ъглите, няколко сандъка с кожени капаци стояха под прозореца. Близо до тях имаше широка, застлана с червена покривка маса, а на нея - висока, позлатена чаша. Малка кутийка за бижута бе поставена отгоре й, а на капака проблясваше кървавочервен рубин.

Хелена проследи погледа на писаря.

- Мъжът ми добре се грижи за мен - усмихна се тя, канейки Климент да седне на един от фино резбованите столове. - Добрин е добър човек, който просто иска да си върши работата. И всички да са доволни. Но сега...

Думите й увиснаха във въздуха. Жената явно се колебаеше какво да каже.

- Защо ме доведохте тук? - попита писарят и очите му пробягаха по пищните извивки на домакинята. Дали бе съвсем безопасно да стои с тази жена сам в стаята й? Това можеше да се изтълкува погрешно.

Климент се завъртя неспокойно на стола си. Искаше му се да се махне веднага, за да избегне неловкото положение, в което бе изпаднал, но в същото време не можеше да откъсне очи от Хелена. Беше му приятно да стои с тази красива жена в стаята й и просто да я гледа.

- Трябва да ми помогнете! - неочаквано каза Хелена, преодоляла колебанията си. - Трябва да спасите мъжа ми и семейството ми!

- Да го спася ли? От какво!

- Ако преговорите се провалят, с Добрин е свършено! - лицето на домакинята помръкна. - Мъжът ми вложи много в това начинание. Използва всичките си връзки, за да бъде домакин на преговорите. Ако всичко свърши добре, успехът и престижът му ще са големи. Ако се провали... - Хелена замълча. - Ако се провали, ще загуби благоволението на князете и за останалите интриганти няма да е трудно да се разправят с него. Ще загубим всичко, което имаме. Нищо чудно да го хвърлят в затвора или дори да го убият! Какво ще стане с нас тогава? Какво ще стане с Биляна и Зоран?

- Но Добрин не е виновен за случилото се. Той...

- Няма да има значение дали е виновен или не. Един от великите жупани бе убит в неговото имение! Той не можа да го опази. Как можа да го допусне! - в гласа на Хелена неочаквано прозвуча ядна нотка. - Как можа да допусне подобно нещо! - повтори тя. - Сега всичко е заложено на карта!

- Но как мога да ви помогна аз?

- Заловете убиеца! Само така мъжът ми ще може да се спаси.

Климент наклони глава и внимателно изгледа събеседничката си. Какво криеше тази жена? И защо го бе повикала сам в стаята си? Искаше ли да му каже нещо господарката на имението, или се опитваше да прикрие нечии следи? Следи, по които ако тръгнеше някой друг, щеше да стане опасно?

- Това не е истината, нали? Всъщност има нещо друго. Знаете много добре, че и аз искам да разбера кой е убил Венда!

Очите на Хелена се наляха със сълзи и тя силно стисна ръцете си, за да овладее треперенето им.

- Не се страхувам само за мъжа си. Страх ме е и за Зоран! - една сълза се търкулна по бузата й, но тя побърза да я изтрие с престорена усмивка. - Той е прекрасно момче, но не възприема света като останалите. Вижда различни неща, чува различни неща. Някои казват, че това е дар от Бога. Други, че е луд.

- А какъв е всъщност?

- Момче като всички останали! Понякога е безобиден, друг път... Друг път просто не мога да го позная. Понякога най-незначителното нещо може да го изпълни с ужасен страх. Казана дума, хвърлен поглед, дори сън... Друг път е мил и отнесен като малко момче. Но понякога... - Хелена стисна юмруци - понякога сякаш се изпълва с жестокост и злоба. Все едно в него влиза друг човек. Уж е синът ми, а не е той... Затова се преместихме тук - в това имение, а не живеем в Ниш...

- Убивал ли е? - попита Климент с дрезгав глас.

Раменете на Хелена се разтресоха, тя мълчаливо кимна с глава.

- Няколко пъти, но само животни. Котка, куче... -гласът й заглъхна.

- Той ли е убил Венда? - напрегнато попита писарят.

- Не знам! Наистина не знам! Само мисълта за това ме изпълва с ужас. Беше превъзбуден от пристигането на толкова много и важни хора. Балован му даде слабо приспивателно с мляко, а през нощта дойката отиде в стаята му. Стояла до леглото му, но накрая заспала. Когато се събудила, Зоран го нямало, и веднага дойде да ме събуди - Хелена вече плачеше, без да се прикрива, и на писаря внезапно се прииска да седне до тази жена, да обгърне раменете й с ръка и да я утеши.

- Какво стана след това? - попита той, опитвайки се да овладее гласа си.

Хелена помълча, изтри сълзите от очите си и каза с твърд глас:

- Намерихме го свит под масата в залата. Тресеше се, но не искаше да каже и дума какво се е случило. Само говореше несвързано за някакво чудовище - Хелена замълча.

- Какво искате от мен? - Климент стана - Ако синът ви е убиецът, не мога да го спася.

- Можете! - в гласа на жената се прокрадна паника. -Искам да го изслушате, да чуете какво ще ви каже и да не си правите прибързани изводи. Ако някой разбере какво се е случило с него... Какъв е той понякога... Няма да има повече въпроси кой е убиецът! Ще набедят Зоран, без значение дали го е направил или не! И ще унищожат всички ни!

- А ако наистина е той?

Хелена сведе рамене.

- Ще го приема. Значи така ни е било писано. Но ако наистина е убил жупана!

Климент се замисли. Ако момчето бе убило Венда в пристъп на лудост, това би се оказало спасение за всички. Преговорите можеха да продължат, мисията щеше да е изпълнена, никой нямаше да пострада. Трябваше само да каже това, което знае. Расате и боилите щяха да са спасени. Нямаше да има война. Писарят преглътна.

- Кой друг знае за състоянието на сина ви?

- Съпругът ми, Биляна и дойката. Ратомир - също. И Явица.

- Добре - каза Климент. - Ще изслушам разказа на сина ви. Ще запазя тайната, доколкото мога. И ще търся убиеца безпристрастно. Но ако се окаже Зоран...

Хелена скочи пъргаво на крака, целуна смутения Климент по бузата и напусна стаята.

Почервенял като рак, писарят разтърка бузата, по която го бе целунала домакинята.

Дали постъпваше правилно? Дали не се бе оставил чарът на сръбкинята да го омае дотолкова, че да загуби трезвата си преценка? Какво щеше да каже Дукум, ако разбереше за обещанието, което бе дал?

Климент тръсна глава. Мисията им бе важна, но по-важна ли бе от истината и живота на едно петнайсетгодишно момче?

„Ами Расате? Неговият живот също е застрашен!“ -помисли си писарят и тежко се отпусна на стола. Търсенето на истината се бе оказало по-тежко, отколкото очакваше.

Мислите му бяха прекъснати от Хелена, която влезе, водейки за ръка намусения Зоран. Устата на момчето бе извита надолу, очите му проблясваха гневно, но писарят съзря в тях и зрънце страх. Дали той бе убиецът?

Двамата седнаха на столовете срещу него, майката тихо говореше в ухото на сина си. Той кимна с глава, без да вдига очи от пода.

- Сега Зоран ще ни разкаже какво се случило през изминалата нощ - нежно каза тя и погали сина си по косата.

- Остави ме! Не съм малко дете! - сопна й се момчето и за първи път погледна писаря в очите. - Вярно ли е, че има убийство? Че на единия жупан са му отрязали главата?

- Вярно е - сериозно каза Климент. - Жупанът Венда е бил убит в стаята си. Мисля, че си достатъчно голям, за да знаеш какво означава това. Затова е много важно да кажеш какво си правил и видял през нощта. Може да е нещо, което да ни помогне да хванем убиеца. Разбираш ли ме?

Зоран кимна. Страните му се зачервиха, по бузите му избиха петна.

- Ами аз... - започна той - ...аз не знам.

Климент чакаше.

- На вечерята стана голяма разправия, нали?

Писарят кимна.

- Не знаех, че нашите жупани са толкова лоши, но така твърдеше един от гостите. Онзи големият. Искаше да убие Венда, за да не навреди на някой друг. Нали?

Писарят не отговори.

- Жупанът наистина е лош човек. Като пристигна, исках да видя оръжията му, но той ми каза да се махам, все едно съм някакво малко дете - Зоран се опитваше да се съсредоточи. - После се скара с един от вашите на вечеря. Но яденето не беше хубаво. На теб хареса ли ти печеното? И гарнитурата не струваше.

Климент премигна.

- Прибрах се в стаята си. Мислех за това, което каза чужденецът. Хвана ме страх. Дали жупанът нямаше да дойде да ме убие, докато спя? Той ме мразеше, бях сигурен в това. Дойката ме увери, че всичко е наред, запалихме факлите в стаята ми за всеки случай и си легнах. Бях уморен и заспах веднага - Зоран се наведе напред и прегърна коленете си с ръце. - Сънувах ужасен сън. Огромно черно чудовище с червени очи ме гонеше по коридора. Опитвах се да му избягам... опитвах се... но то ме настигаше. Искаше да ме разкъса. Уплаших се, почнах да пищя и се събудих. В стаята беше тъмно. Факлите бяха изгаснали. Повиках дойката, но нея я нямаше. Уплаших се! Станах да я потърся, в коридора нямаше никой. Само тъмнина. Тръгнах напред и тогава... тогава...

- Какво стана - внимателно попита писарят.

- Видях го! - лицето на момчето се разкриви от ужас. - Чудовището беше там! В коридора. Вървеше срещу мен като огромна черна топка, а червените му очи проблясваха в мрака. Исках да извикам, но не можах... Почнах да тичам... не знам накъде... после паднах... и не помня нищо повече - лицето на Зоран бе пребледняло, по бузите му се стичаше пот.

- Няма нищо, няма нищо - прегърна го майка му и започна бавно да го люлее. - Всичко е било само сън. Сън...

- Какво стана след това? - настоя Климент.

- Не помня! Не знам! - извика момчето и започна да хлипа. Хелена хвърли умоляващ поглед към писаря.

- Намерихме го свит под една от масите в залата. Трепереше и говореше несвързано. Аз и дойката. Никой друг не знае за случилото се!

Климент кимна с глава и стана.

- Благодаря ви, че ми се доверихте - каза той.

Преди да затвори вратата, писарят видя как Хелена нежно е прегърнала сина си, гали го по главата и му говори успокояващо.

Писарят се облегна на стената и се замисли?

Дали Зоран бе убиецът? Колкото и да харесваше майка му и да искаше да й помогне, нямаше намерение да прикрива извършителя. Момчето очевидно не бе съвсем наред. Зоран бе възприел думите на Докс за Венда в буквалния смисъл и бе решил, че жупанът е лош човек, който трябва да умре. Самият Венда го бе обидил, отказвайки да му покаже оръжията си.

Защо майка му не бе казала за това? Явно момчето се бе засегнало дълбоко. Беше ли Зоран достатъчно обиден, за да убие Венда? И защо Ратомир не му бе казал за проблемите, които имаше синът на домакина?

Климент седна на тъмна дървена пейка в една от нишите на коридора. Нещо не се връзваше. Не можеше да си представи как Зоран влиза в стаята на Венда, разхожда се около него и хладнокръвно му прерязва гърлото и го намушква в сърцето. След което заключва вратата от външната страна и пъха ключа под врата.

Писарят поклати глава.

Ако момчето бе убиецът, повече би му прилягало да намушка на няколко места жупана, след което да избяга от стаята, без да се грижи за това, как да забули смъртта му в тайна. Този, който бе убил Венда, бе действал логично и последователно, а главата му бе съвсем в ред.

Дали трябваше да сподели изводите си с Хелена и да я успокои?

Замислен, Климент се изправи от мястото, на което бе седял, и се сблъска с Ратомир.

- Какво става, българино? - попита секретарят. -Търсих те навсякъде. Да не се криеш от мен?

Климент разтриваше рамото си, където го бе ударил сърбинът.

- Разбира се, че не се крия! - отговори той кисело. -Ти си този, който изчезна.

- Така ли? - повиши глас Ратомир. - Може и да си забравил, но аз имам задължения в тази къща!

- Задължения, които те карат да криеш от мен истината?

Секретарят го изгледа изненадано.

- Можеше да ми кажеш, че синът на господаря ти е болен! - обвини го Климент и веднага съжали за думите си. - Чудя се още какво си ми спестил!

- Кой ти каза това? - гърлено попита секретарят и стисна писаря за рамото. - Кой?

- Майка му, която очевидно има повече ум в главата от теб! - писарят се извъртя, за да се освободи, и се загледа в помощника си. - Омръзна ми всички да ме лъжат! Или да ми пробутват полуистини и да премълчават какво знаят. Кого си мислиш, че прикриваш, като криеш от мен истината? Мислех, че поне на теб мога да се доверя! Явно съм бъркал!

Ратомир гледаше писаря сякаш го вижда за първи път.

- Съжалявам - отрони накрая той. - Трябваше да ти кажа наистина. Но просто не мислех, че е важно.

- Мислил си, че не е важно да ми кажеш за лудия брат на любимата ти, който има навика да избива кучета и котки и когото Венда е обидил с пристигането си? Не мислиш ли, че прекаляваш?!

Ратомир преглътна и сведе глава.

- Не вярвам да е бил Зоран. Той е добро момче! Има известни проблеми, но не може да е убил Венда.

- Остави на мен да преценя - сухо каза писарят. - Ако все още искаш да работим заедно, трябва да ми кажеш всичко, което знаеш! Независимо дали е в ущърб на някои от близките ти. Разбрахме ли се?

Секретарят кимна.

- Добре тогава - каза Климент. - Да вървим да намерим Явица. Той може би ще ни каже кой е бил неканеният гост.

Писарят се завъртя и тръгна по коридора, следван от засрамения Ратомир.

11

Писарят отвори входната врата със замах. Вятърът и студът го удариха в лицето. Безброй малки снежинки като мухи налетяха в очите му и го заслепиха.

Климент замахна с ръце и се огледа. В двора кипеше още по-ожесточена работа от сутринта. Явно дори снегът и студът не можеха да спрат работата в имението.

Въпреки че снегът не бе спирал и за минута, част от двора бе разчистена и писарят с изненада видя дебели дървени капаци, някои от които бяха вдигнати. От отворите се подаваха стълби; слуги с дебели кожени куртки и кърпи, завързани през лицата, внасяха и изнасяха сандъци, вързопи и чували. Климент решително закрачи в снега, стигна до един от отворите и надникна през него. Под краката му се простираше голямо подземно помещение, добре осветено от закачените на стените факли.

- Господарят мести тук по-дълготрайните стоки, които ще му трябват чак през пролетта. Както и тези, които могат да пострадат от студа - обясни един от работниците. - Ако остане достатъчно място, ще приберем долу и балите със слама, за да не изгният в снега, както и голяма част от зърното - осведоми го мъжът и се върна към работата си.

Климент с учудване наблюдаваше огромното количество товари, които се пренасяха в складовете. Чували с просо, грах, овес и пшеница, купчини слънчоглед, покрити с широки платнища, топове кожа и платове, дори сандъци с оръжие и красиви керамични вази запълваха помещенията.

Във всеки склад стоеше по един домакин, който със списък в ръка внимателно отмяташе кое къде се мести и в какво количество. Няколко войници добродушно надзираваха работниците, така че всичко да отиде точно на мястото си и в такъв размер, в какъвто е било първоначално.

- Господарят ти наистина е много богат! Досега не си давах точно сметка за това - каза писарят на застаналия наблизо Ратомир.

- Виждаш само малка част - веднага отговори секретарят. - Истинската търговия господарят върти със злато, сребро и други ценности. Но ти си прав! Наистина е много богат! И мисли за всичко - в гласа на секретаря прозвуча гордост.

Климент продължи да обикаля двора. Огледа просторните конюшни, в които едри коне бяха завити с одеяла и чулове, мина през част от изпразваните складове, обиколи дори задната част на имението, където се разхождаха премръзнали прасета, кокошки и кози. Кладенците бяха захлупени с тежки дъбови капаци, малка ковачница, пекарна, дърводелница и дори леярна можеха да задоволят всяка нужда на имението.

„Да, Добрин наистина се е подготвил добре. Би могъл да издържи и обсада“ - каза си писарят и духна в смръзналите си ръце.

Намериха Явица до вратата на една от кулите. Снегът и студът не му правеха впечатление, ръката меко бе легнала на дръжката на меча. Комендантът на имението лениво оглеждаше двора, без да изпуска нищо от погледа си. Дори да бе видял приближаващите Климент и Ратомир, той с нищо не го показа. Чак когато писарят и спътникът му наближиха, Явица ги прониза с кафявите си очи.

- Какво искате? - попита той и леко изпъна яките си рамене. - Още неприятности?

- Искаме да хванем убиеца на жупана Венда - отговори Климент. - Ами ти?

Военният отново обходи с поглед двора и каза:

- Доста сняг се е изсипал. Ако продължава така, още дълго ще си останем затворени тук.

- Погледни го от добрата му страна. Може и да сме затворени, но поне убиецът няма да може да избяга.

- Мъдри думи - заключи Явица. - По-добре да влезем в караулното. Тук не е добро място за разговори.

Преди да изчака отговора, комендантът се обърна и влезе в кулата. Климент и Ратомир побързаха да го последват.

Караулното бе малко, но чисто, проветрено и добре затоплено. Стените бяха съвсем голи, в дъното се виждаха сандъци, пълни със стрели и облегнати до тях дълги черни копия.

Явица покани гостите си на една от пейките, поставени до стената, свали ръкавиците си и протегна пръсти към един от разпалените мангали.

- И аз искам убиецът да бъде заловен. Независимо кой е - каза военният и въздъхна. - Съжалявам за избухването си сутринта. Реагирах прибързано. Не трябваше да обвинявам господаря Докс, но тогава всичко ми изглеждаше съвсем ясно. Но сега? Колкото повече мисля, толкова по-заплетено ми изглежда.

Климент кимна с глава.

- Твоите разсъждения сутринта бяха добри, българино - продължи Явица. - Но не мога да си представя кой от нашите би искал смъртта на Венда. И то точно сега. Това би било катастрофа за всички ни. Нищо не разбирам! Но съм готов да помогна с каквото мога.

Климент и Ратомир се спогледаха.

- Влизал ли е някой в имението? Пускал ли си някого, за когото не знаем? - попита Ратомир.

- Не! - отговори бързо Явица и облиза устни. - Ако някой влезе в къщата през нощта, няма как да не бъде забелязан. Стените са високи и всичко долу е като на длан. Вратата е осветена с факли. Ако някой реши да се прехвърля със стълба или по друг начин, веднага ще бъде забелязан.

- Дори в този сняг?

- Дори в този сняг! Няма начин външен човек да е проникнал в имението. Което значи, че убиецът е някой от къщата!

- А слугите? - попита писарят. - Може някой да е бил подкупен.

- Невъзможно е! Слугите спят в отделно крило, което нощем се заключва. Сам свърших тази работа миналата нощ. Обходих коридорите и се уверих, че всичко е спокойно, преди да си легна. Не можах да заспя. Все още бях ядосан на Докс и заплахите му.

- Аз чух стъпки пред вратата си - внезапно си спомни Климент.

- Стъпки ли? - Явица повдигна вежди. - Сигурно съм бил аз. Направих няколко обиколки по коридорите, за да се уверя, че всички са се успокоили. Не ни трябваха повече пиянски скандали — комендантът свъси вежди. — Всъщност и аз чух някой да ходи по коридора. Дори излязох да проверя кой е. Не видях никого и реших, че ми се е причуло. Все пак обходих пак двата етажа, но те бяха пусти.

Климент усети как пулсът му се учестява. Бе ли чул и сърбинът убиеца?

- Било е малко след полунощ, нали?

Явица се почеса по главата.

- Предполагам. Тъкмо бях затворил прозорците, когато ги чух - бързи, ситни стъпки. Все едно бяга голяма мишка. Отиваха към края на коридора?

- Да - потвърди Климент. - Какво има там?

- Стълби - отговори Ратомир. - Чудя се кой ли е бил това?

- Убиецът най-вероятно - отговори писарят. - Нали лекарят каза, че убийството е станало някъде около полунощ.

Тримата се спогледаха, ясно осъзнавайки възможностите, които бяха изпуснали предишната вечер.

- Само ако знаех - ядно ритна пейката под себе си Явица.

Писарят поклати глава. Вече нищо не можеше да се направи.

- Какво стана, след като пристигнаха жупаните? -смени темата той.

- Дойдоха ден преди вас. Съпровождаха ги големи свити, които се върнаха обратно. Господарят Добрин бе гарантирал сигурността на всички - Явица замълча. - Изглежда се познаваха от по-рано, но се държаха студено и надменно помежду си. Всеки изтъкваше колко велик е неговият господар, опитвайки се да омаловажи останалите. Предполагам затова се скараха.

- Скараха ли се?! - попитаха Климент и Ратомир в един глас.

- Бяха се събрали в стаята на Деян. Слугите им занесоха храна и вино да се подкрепят. Господарят искаше да се присъедини към тях, но не му позволиха. Казаха, че имат да обсъждат държавни дела, които не го засягат. -Явица се опита да потисне гнева в гласа си. - По-късно отидох да проверя постовете и да видя дали нямат нужда от още нещо. От стаята се чуваха викове. Миг след това вратата се отвори и отвътре излетя Венда. Лицето му беше изкривено от гняв. Явно се бяха карали. Опитах се да го спра, но той ме подмина. Мугел явно си беше тръгнал по-рано, защото в стаята беше само Деян.

- Но той ни каза, че не се е срещал с останалите жупани, след като са пристигнали в имението - каза Ратомир.

- Е, аз вярвам на очите си. На ушите си - също. Жупаните се срещнаха след пристигането си. Ако не вярвате на мен, питайте господаря или слугите, които им занесоха храна и вино - Явица вдигна рамене. - Защо да ви лъжа? Венда и Деян се скараха. Чух и едно име - Константин!

- Константин ли? - Климент и Ратомир се спогледаха. - Кой е Константин?

- Нямам представа! В къщата няма никой с такова име.

Ратомир потвърди с кимване.

- Случи ли се нещо друго?

- Не мога да си спомня нищо. От сутринта все това прехвърлям в ума си. Обикалях много напред-назад и ако имаше нещо нередно, би трябвало да го забележа. Но не видях нищо.

- А на вечерята?

- До скандала всичко си вървеше както трябва. Няколко пъти ставах да проверя постовете. Не съм се заслушвал в разговорите, внимавах с пиенето, защото не исках да се изложа.

- За какво се скараха Венда и Докс?

- Не разбрах. Нещо за коне, струва ми се. Българинът беше много пиян, но ме изненада. Скочи прекалено бързо и беше по-силен, отколкото очаквах - Явица въздъхна. - Предполагам, че това ме ядоса най-много. Беше пил, а действаше по-добре от мен. След това всички се разотидоха. Останах, докато раздигат масите. Проверих постовете, докладвах на господаря, че всичко е наред, и отидох да си легна.

Тримата помълчаха известно време.

- И си сигурен, че външен човек не е прониквал в имението.

- Напълно. Просто няма как да стане.

- Мисля, че има - каза писарят. - Някой не само е влязъл, но и е бил пуснат отвътре.

- Не разбирам какво искаш да кажеш - зачуди се Явица.

- Ела, ще ти покажа - отговори му Климент.

Тримата излязоха от караулното и мълчаливо тръгнаха през двора, ниско нахлупили качулките си, за да се предпазят от ледения вятър. Макар и да бе още следобед, денят бе започнал да гасне. Слънцето се криеше зад плътните ниски облаци, дълги тъмни сенки пресичаха двора.

Снегът около малката врата бе понатрупал, но все още се виждаше, че около нея е почиствано. Личаха и стъпките на този, който бе дошъл отвън, и на съучастника му, пуснал го вътре. Климент показа на Явица и наскоро смазаните резета и панти на вратата, които правеха отварянето лесно и безшумно.

- Не мога да повярвам! Кой може да е направил това?! - комендантът звучеше изненадан, но Климент не можа да види лицето му, скрито под качулката. - Ще трябва да кажа на господаря! - обяви Явица, скочи на крака и без да изчаква останалите, хукна към къщата.

Ратомир и Климент останаха загледани в гърба на отдалечаващия се военен. Дали Явица наистина бе изненадан от това, което му бяха показали?

В задния двор завариха Зоран и Биляна да играят в снега под погледа на дойката си. Двете деца на Добрин забиваха голям морков вместо нос на направения от тях снежен човек.

- Прилича на теб - виж колко е дебел - подразни Зоран сестра си и я замери със снежна топка.

- Не, на теб прилича - отговори му тя. - Точно толкова грозен е! И носът му е крив като твоя.

Двамата започнаха да се замерят в снега, но внезапно спряха, видели приближаващите Климент и Ратомир.

Биляна цялата пламна, изтупа ръкавиците си от снега и приглади разрошените си коси.

- Вижте! Вижте какво направихме! - започна да се хвали Зоран, сочейки снежния човек. - Прилича на сестра ми, нали? Липсва му само една метла и ще стане същата вещица като нея!

- Не говори така за Биляна! - сопна се Ратомир.

- Ще говоря както си искам за когото искам! - извика момчето, но побърза да се скрие зад гърба на дойката.

- Внимавай, ей! - закани му се секретарят.

- Всъщност - извика Зоран - ти си прав. Не прилича на сестра ми. Прилича на оня, дето го утрепаха тая нощ.

- Извинете го, не знае какво приказва - опита се да го защити Биляна.

- Знам! Знам! Всичко знам! - отговори брат й и погледна Климент. - Отрязали са му главата. Ей така!

Зоран скочи и удари снежния човек по главата. Дали защото бе току-що поставена, или от силата на удара, но тя се заклати и тупна на земята. Празната кофа, която служеше за шапка, издрънча глухо, морковът падна и се счупи, едното око от въглен се търкулна в снега.

- Аз не исках да стане така. Аз... - Зоран се вкопчи в полите на жената до него. Аз не исках да го убия! Стана случайно. Извинявайте...

Утешавано от дойката и Биляна, момчето тръгна към къщата. Ратомир също се присъедини към тях, тихо шепнейки нещо на момичето.

Климент остана сам с падащия мрак и главата на снежния човек в краката си. Едното око се хилеше зловещо от дупката си.

Писарят потръпна, вдигна крак, но не посмя да ритне снежната глава, изруга и също тръгна към къщата.

12

Крайно време беше да се срещне с Дукум. Кавханът сигурно с нетърпение чакаше резултатите от разследването му. Макар да имаше само някои смътни подозрения, Климент реши, че е по-добре да ги сподели с боила, отколкото да го държи в неведение. Кой знае, може би Дукум щеше да му подскаже къде да търси решението.

Намери кавхана в стаята му. Великият боил преглеждаше някакви документи, капаците на прозорците му бяха затворени също както и сутринта, а на масата горяха няколко свещи.

Дукум покани писарят да седне, наля му чаша вино и с интерес изслуша докъде е стигнало разследването им с Ратомир, като час по час поглеждаше към свещта, която гореше на полицата над камината. Накрая благодари на писаря за свършената работа, каза му, че няма нищо, с което да му помогне, и пожелавайки му успех, почти го избута от стаята си.

Озадачен, Климент тръгна по коридора. Никой не можеше да предвиди как ще се държи Дукум, но поведението му бе най-малкото странно.

„Може би търси начин да спаси преговорите, а и аз не му предложих нещо кой знае какво“ - помисли си писарят и тръгна да търси Балован.

Искаше му се отново да поговори с лекаря. Може би той бе разбрал какво не е наред с трупа на Венда.

Колкото и да го търси обаче, не можа да намери сърбина, а слугите незнаещо вдигаха рамене на въпросите му.

Климент реши сам да огледа тялото на убития и тръгна към криптата на къщата, където бе трупът на Венда. Замисли се за убития жупан. Какво знаеше за него?

Писарят спря и се облегна на стената. Бе забравил нещо наистина важно! Бе забравил да претърси стаята на жупана.

Какво бе казал убитият в подземията на Плиска? Че предателят изпраща сведения на княз Мутимир. Венда бе точно негов представител.

Климент изруга, обърна се и се затича по коридора.

Как можеше да е толкова глупав да не направи връзката? Вместо да си губи деня с безсмислени разпити, трябваше да претърси стаята на убития. Трябваше да направи по-рано връзката между него и българския предател. Може би в книжата на жупана щеше да намери разрешение на задачата, която му бе поставена, или поне насока, в която да търси.

Дали предателят не го бе убил? В главата на писаря като вихър се завъртяха предположения и хипотези. Най-неочаквано всичко се бе съсредоточило тук, в това отдалечено имение; зад каменните стени се бяха преплели много на пръв поглед различни интереси. Дали предателят не се бе почувствал заплашен по някакъв начин и затова не бе убил Венда? Ако беше така, нямаше да е трудно да го разобличи. Освен него в имението имаше още само трима българи - Докс, Дукум и Стрез.

Писарят потръпна при мисълта , че може да е на прав път. Нима братът на хана бе предател? Или покровителят му Дукум? Или чигатът Стрез?

А стаята на Венда стоеше празна от сутринта и само чакаше да я претърси. И щеше да го направи, без никой да заподозре истинската му цел.

Климент отново се прокле наум! Как може да е такъв глупак! Да пропусне толкова важна улика!

Единствената му надежда бе, че и никой друг не се е сетил да претърси стаята на убития. Сутринта, потресени от убийството, не бяха огледали щателно стаята.

„Може би там наистина има нещо, което ще ми помогне“ - мислеше си писарят, докато бързаше към стаята на Венда.

Някой бе поправил избитата врата и сега тя стоеше здраво на пантите си. Климент спря, успокои дъха си и се огледа. Не вършеше нищо нередно, но предпочиташе да не го заварват сам в стаята на убития.

Внимателно сложи длан върху дръжката, когато лек шум зад вратата го накара да замръзне на място.

В стаята имаше някой!

Дали не беше убиецът, който се бе върнал, за да заличи следите си? Или някой бе дошъл също да търси доказателства? Може би това бе Ратомир?

Климент изтегли камата, втъкната в пояса му, откачи една от факлите на стената и блъсна вратата.

Наведен над масата на убития стоеше Стрез. Той се стресна от неочакваното нахлуване на писаря, уплашено погледна незапалената факла и ножа в ръката му, но след това го разпозна и се успокои.

- Уплаши ме! - изсъска чигатът. - Помислих, че е убиецът.

- Какво правиш тук?! - остро попита Климент. -Защо ровиш в нещата на Венда?

Стрез му се усмихна и облиза устни.

- Ами ти? Защо нахълтваш тук въоръжен до зъби? Какво ти е нужно да знаеш?

- Много неща! Аз разследвам смъртта на жупана. Което не може да се каже за теб.

- Не бъди толкова сигурен! - отговори Стрез и тръгна към него. - Може би не само ти се опитваш да разбереш кой е убил Венда.

- Пак те питам: Какво търсиш тук?!

- Можеш да ме питаш колкото си искаш, но отговор няма да получиш! - озъби му се чигатът. - Едно мога да ти кажа: тук няма да намериш нищо!

Пренебрегвайки гневните протести на писаря, Стрез му обърна гръб и излезе от стаята.

Климент объркано огледа помещението. Какво правеше тук чигатът? Бе дошъл да прикрие нещо или да търси улики? Или го бе пратил Докс?

Възможностите бяха много и все неприятни.

Писарят постоя замислен и поклати глава. Приближи до масата, над която бе стоял Стрез, и внимателно я огледа. Грижливо подредени, върху нея имаше запушени шишенца с мастило, използвани пера, ножче за подостряне и свитъци, които писарят бързо разгърна. Бяха обикновени писма, официалното назначение на Венда за делегат от страна на княз Мутимир и незначителни бележки, които жупанът си бе нахвърлял.

Тежка кожена кесия, пълна със златни монети, лежеше до красива, декорирана с цветни камъни, кутийка. Климент я отвори и изсипа съдържанието й върху масата. Сребърни гривни, златен пръстен с рубин, друг във формата на лъвска глава, още няколко с различни по големина и цвят камъни и сребърна огърлица се разпиляха по повърхността.

„Това изключва убийството да е извършено с цел грабеж. Никой крадец не би оставил подобна плячка - помисли си Климент. - Венда или е бил много глупав, или е имал пълно доверие на Добрин, щом държи парите и скъпоценностите си незащитени.“

Писарят запали всички свещи, които намери, приближи до вратата и тихо спусна резето. Щеше да е по-спокойно, ако знаеше, че няма да го безпокоят.

Застана в центъра на стаята и отпусна сетивата си. Опита се да не задържа погледа си върху нищо с надеждата, че някой неочакван детайл сам ще му се набие в очите. Постоя така около минута-две, но не забеляза нищо особено.

Столът, където бе убит Венда, бе на мястото си до масата. На куките висяха скъпи мантии, боен колан със закачени на него меч, кинжал със сребърна дръжка и три шапки. Писарят намери още красиви дрехи, обшити със злато, сребро и кожа, в двата големи сандъка, които жупанът бе донесъл със себе си.

Внимателно провери джобовете и подгъвите им, но никъде не намери нищо. Нищо нямаше и в сандъците, леглото и стаята. Нищо, свързано с предателя. Или с преговорите. Или с убиеца.

Разочарован, писарят седна на леглото на убития и се опита отново да си представи какво се бе случило. Венда се приготвя да си ляга, някой чука на вратата. Той пита кой е, познава гласа, пуска госта си. Сяда на стола, двамата започват да говорят. Най-вероятно обсъждат поведението на Докс.

Венда говори, гостът слуша, кима с глава и се съгласява, става и започва да крачи из стаята. Това не обезпокоява жупана. Убиецът минава зад гърба на Венда, вади ножа си, приближава се откъм гърба му и му прерязва гърлото. След това го намушква в сърцето. Стои зад жертвата си, така че кръвта от раните да не го опръска.

След като извършва престъплението, убиецът излиза от стаята, заключва я отвън и пъха ключа под вратата. Промъква се до стаята си, а Климент и Явица чуват стъпките му.

„Но кой е той? И защо е убил Венда? - запита се за кой ли път Климент. - Няма какво повече да науча тук. Време е да си вървя.“

Писарят побърза да отключи вратата и да излезе от стаята. Ратомир сигурно го чакаше.

* * *

Поднесоха им импровизирана вечеря в голямата зала. Докс и Дукум се появиха един след друг, седнаха близо до камината и си зашепнаха тихо. Дукум погледна въпросително писаря, но той само поклати отрицателно глава. Засега нямаше какво ново да каже на господаря си.

Стрез също седна с тях и се хранеше бавно, хвърляйки коси погледи към Климент.

Появи се и Деян, който огледа залата и се настани в един от ъглите. Няколко пъти отпраща приготвената му храна, докато хареса това, което му носят. Мугел също влезе малко по-късно. Той смутено се заоглежда ту към масата на българите, ту към тази, на която стоеше Деян. Явно не искаше да седи до високомерния си намусен колега, но в крайна сметка все пак отиде при него. Деян го възнагради с надменно изпръхтяване.

Явица също се появи мокър от снега, който валеше навън, и седна при Климент и помощника му.

- Разпитах всички войници - вместо поздрав съобщи той. - Никой не знае кой може да е влязъл през източната врата. Нито са видели някой да разчиства снега около нея или да смазва резетата. Направо не ми го побира главата! - заключи комендантът и лакомо се нахвърли на храната.

Макар вечерята да не бе официална, домакинът се бе постарал. Няколко блюда с печено месо, обилно поръсено с билки и ароматни сосове, вдигаха пара на всяка от масите. Пред Дукум и Докс, който отказа предложеното му вино, се мъдреше угоен пъдпъдък, печен с вино и стафиди, а Деян облизваше пръстите си над малък заек, полят с пикантен сос.

Добрин намина на няколко пъти, извини се, че е много зает, и след като се увери, че всичко е наред, отново се запъти на нанякъде.

- Чудя се с какво ли се занимава непрекъснато този човек? Изглежда толкова зает - запита се Климент.

- Господарят има много работа - отговори Ратомир с пълна уста. - Преговорите са само едно от нещата, с които се занимава. Вярно, заради зимата търговията не му върви, но и без това има достатъчно ангажименти. Снегът създава допълнителни проблеми. Складовете са пълни с всякакви стоки. Някои от тях лесно се развалят, други могат да се повредят от влагата. Господарят продължава да върти сделките си. Сигурно е единственият, който го прави по това време на годината, но точно затова е по-добър от останалите. Различни търговци идват и си отиват, различни стоки влизат и излизат от складовете.

- Как така? - зачуди се писарят. - Нали пътищата бяха непроходими?

- Е, не са чак толкова непроходими - намигна му Явица. - Ако имаш желание да изкараш добри пари и не те е страх от студа, снегът дори дава допълнителни възможности.

- Ами ако онези двамата - Климент посочи към масата на Деян и Мугел - разберат, че могат да си тръгнат по всяко време? Господарят ви ги е излъгал.

- Всъщност той не е - намеси се Ратомир. - Дори не ги е подвел. Деян и Мугел се движат с големи свити, за да ги охраняват добре. Наистина няма как да стане в снега тук в момента.

Явица кимна.

- Едно е конник или двама да минат между преспите, друго е голям отряд като техния. Няма как да дойдат да ги приберат. Наистина е невъзможно - потвърди комендантът.

„Значи все пак хора могат да влизат и излизат от имението - замисли се Климент. - Защо не ми казаха това по-рано?“

- Е, аз ви оставям - Явица се надигна от масата и обърса устата си с ръка. - Трябва да проверя постовете. Наредих да сложат катинари на вратата на източната стена. Вече никой няма да може да мине оттам незабелязано.

Климент кимна.

- Странен човек - каза писарят, докато гледаше отдалечаващия се военен. - Сутринта бях готов да се закълна, че ще направи всичко възможно да ни пречи, но сега май ще променя мнението си.

- Комендантът Явица... - Ратомир остави думите да увиснат във въздуха. - Няма спор, той е превъзходен войник. Мисли бързо и логично, готов е да признае грешките си, а както сам видя сутринта, е и доста темпераментен.

- Имам чувството, че не го харесваш особено - каза писарят.

- Не че не го харесвам. Просто знае прекалено много, а казва малко и наистина е доста умен. Това, предполагам, ме дразни. От военните се очаква да стоят на пост и да загиват в битка в името на своя господар. Явица прекалено много разсъждава. Просто е различен и това ме прави неспокоен.

- Откога е на служба при Добрин?

- Скоро ще станат около пет години.

- Защо е тук? Човек с неговите способности би трябвало да е в някоя от свитите на князете.

Ратомир се замисли. След това челюстта му внезапно увисна.

- Беше командир в един от полковете на Мутимир. Казваха, че го чакало блестящо бъдеще. Сам го виждаш, смел, атлетичен, отлично борави с всякакви оръжия и има ум в главата. Но се скарал с един от приближените на княза и трябвало да напусне.

- С кого?

- С Венда! Как можах да забравя!

- За какво са се скарали?

- Не мога да си спомня точно. Струва ми се, че си бяха отправили взаимни обвинения след един загубен поход. Но какви точно... - сърбинът вдигна рамене. - Но е било нещо достатъчно сериозно, за да му се наложи да напусне Мутимир и да дойде на служба при господаря. Както и да го погледнеш, това е понижение!

- Трябва да разберем за какво са се карали! Може от това да излезе нещо. Добрин ще ни каже ли, ако го попитаме?

- Съмнявам се. Господарят много цени Явица. Точно по тази причина, че винаги има свое мнение, което не се притеснява да сподели и поддържа. Когато е уверен, че е прав, дори е способен да действа на своя глава.

- Това понякога може да е опасно!

- Така е - потвърди кисело Ратомир. - Проблемът при Явица е, че в крайна сметка винаги излиза прав. Случвало ми се е няколко пъти да сбъркам, за разлика от него. Но това са минали неща - махна с ръка сърбинът.

- Тогава да го разпитаме отново! - предложи Климент.

- Можем да опитаме - уклончиво отговори Ратомир.

- Мислиш ли, че не ни каза всичко, което знае?

- Не знам. Предполагам, че не е скрил нищо съществено. Но със сигурност няма да сподели какви изводи си е направил и какво подозира. А те със сигурност са интересни.

- Защо да не го прави?

- Защото ако накрая той, а не ние, разреши загадката, ще е една стъпка пред мен в очите на господаря, нали? - попита сърбинът.

- Може и да не знае нищо повече.

- Знае, писарю! Знае! Но няма да каже. Поне докато не разбере всичко докрай. Помисли сам. Не ни каза нищо повече за стъпките, които твърди, че е чул.

- Какво повече да ни каже?

- Ама и ти си един - присмя му се Ратомир. - Умът ти е остър като бръснач, а понякога не виждаш очевидното.

- И какво е то?

- Ти си чул тихи и бавни стъпки, той - бързи и ситни.

- Може убиецът да се е придвижвал по различен начин.

- Едва ли! Както и фактът, че твоята стая се намира в левия край на коридора, а неговата - в десния.

- Вярно! - Климент занемя и ядът му в миг отлетя. - Не е възможно да сме чули едни и същи стъпки! Ако е бил убиецът, не е имало нужда да обикаля от единия край на коридора до другия.

- Което значи...

- Което значи, че убийците са били двама!

- Точно така! - похвали го Ратомир и стана от масата. - Убийците са били двама! Но кои са те?

13

Свещите тихо припукваха, мангалът приятно затопляше въздуха. Ратомир и Климент се бяха настанили пред масата в стаята на секретаря и отпиваха от високи калаени чаши. Помежду им стоеше наполовина пълна кана с вино. Настроението им отново бе под нулата.

Снегът бе спрял да вали. Съвсем скоро пътищата щяха да станат проходими. Мрачен, Дукум бе съобщил, че Деян и Мугел си тръгват на другия ден.

- Умолявах ги да останат! Да пратят някого при Мутимир за нов представител, но и двамата отказаха категорично. Не ми го казаха направо, но е ясно, че държат нас отговорни за убийството.

Ако жупаните си тръгнеха преди разкриването на убиеца, това щеше да е катастрофа. Щеше да има война със Сърбия, Расате и боилите да умрат, а провалът щеше да тежи на раменете на писаря. Ратомир пък трябваше да се прости с надеждата си да впечатли господаря си и да вземе дъщеря му за жена.

Въпреки че бяха уморени, решиха да обсъдят отново убийството. Двамата убийци откриваха нови възможности. Най-малкото беше ясно, че престъплението е било отдавна замислено и планирано. Така всички съмнения от Докс падаха окончателно. Климент хранеше слаба надежда, че това ще накара жупаните да продължат преговорите.

Двама убийци означаваше също и заговор. Но кои бяха участниците в него? И какво целеше той?

Ратомир откъсна няколко парчета пергамент и написа на тях имената на Докс, Дукум, Деян, Мугел, Стрез и Явица. След кратка препирня Климент добави и тези на Добрин, Зоран и Балован. Не пропуснаха и тайнствения Константин, чието листче отбелязаха с X. Той ли бе човекът, пуснат тайно в имението?

Подреждаха листчетата в различни комбинации, опитваха се да налучкат някаква обединяваща нишка между тях - нещо, което да ги насочи към мотивите на престъпника.

Добрин лесно би могъл да организира подобно нещо в собственото си имение. Ако той бе пуснал Константин, гостът би могъл да убие Венда.

Но защо?

Секретарят категорично се бе противопоставил на подобна теория, заявявайки, че господарят му само би изгубил, ако преговорите се провалят.

„Това ще му струва престиж и което е по-лошо, князете ще загубят вяра в него. Особено Мутимир“ - с право бе изтъкнал секретарят.

Деян и Мугел също имаха интерес да премахнат Венда - единият го мразеше заради жената, която му бе отнел преди години, а другият заради жената, която сега можеше да му отнеме и да го доведе до фалит. Но срещу двамата жупани нямаше никакво доказателство. Нищо освен думи, за които да се закачат.

Ратомир изложи сложна теория, според която Стрез е убил Венда, за да отмъсти за пияния Докс. Идеята не бе лишена от логика, още повече след като Климент бе заварил военният да тършува в стаята на убития. Но това не обясняваше как Стрез е влезнал при сърбина, който не би го пуснал в стаята си.

Не трябваше да забравят и за Явица. Ако в миналото бе имал причина да мрази Венда, може би сега е използвал случая да си отмъсти? Лесно би могъл да пусне тайнствения Константин в имението и след това да го изведе, ако не желае лично да си цапа ръцете. Още повече че комендантът бе скрил за враждата си с Венда. Но колкото и да се опитваха, не можаха да намерят никакви доказателства в подкрепа и на тази теза.

Накрая се бяха отказали и седяха мрачни, бавно отпивайки от виното. Очите им бяха зачервени, главите им тежаха от умора. Ратомир няколко пъти скришом погледна към леглото и накрая Климент допи чашата си, стана и му пожела лека нощ. Може би ако останеше сам с мислите си, щеше да има по-голям успех.

Писарят се прибра омърлушен. Закачи елека на куката до вратата и се метна в леглото. Дългата кама, която бе затъкнал отзад на кръста си, му пречеше, затова я извади и я постави на стола до леглото.

Макар да минаваше полунощ, нямаше намерение да спи. Прехвърли още веднъж имената на всички, включително и на Докс и Дукум, но не можа да измисли нищо.

В Плиска имаше предател. Той бе издал плановете на Борис на сърбите. Расате и боилите са пленени. Тримата сръбски князе не могат да се договорят помежду си какво да предприемат. Понасят се слухове, че Борис иска да се покръсти. Започват брожения против желанията на хана. Последният по-голям бунт е в Охрид и Докс е пратен да го потуши.

Борис предлага преговори, князете приемат. Пращат своите велики жупани, от българска страна идват кавханът и братът на Борис. За място на преговорите е избрано имението на сърбина Добрин. Той търгува по границата и внимава да е в добри отношения и с българите, и със сърбите.

Пратениците тръгват от Плиска, но са нападнати от печенеги малко след Средец. Докс закъснява за срещата и българите се спасяват единствено благодарение на късмета си.

Жупаните пристигат в имението на Добрин. Същия ден се събират при един от тях - Деян. Най-вероятно за да се договорят как ще се държат на преговорите. След като разговорът приключва, Мугел си тръгва, а Венда остава. Двамата с Деян се скарват. Явица чува името Константин.

Вбесен, Венда напуска стаята на Деян.

След пристигането на българските пратеници в тяхна и в чест на жупаните е дадена тържествена вечеря. Докс се напива, скарва се с Венда и заплашва да го убие. След това всички се разотиват.

Малко след полунощ Климент чува стъпки в лявата част на коридора. Такива чува по същото време и комендантът на имението Явица, но от другата страна.

На сутринта Венда е намерен мъртъв в стаята си. Гърлото му е прерязано, намушкан е и в сърцето. Направено е така, че да изглежда сякаш вратата е заключена отвътре.

След смъртта на Венда преговорите се обезсмислят, тъй като княз Мутимир няма представител. Другите двама жупани отказват да чакат назначаването на нов такъв. Само снегът, който е затрупал пътищата, им пречи да си тръгнат незабавно.

Писарят и сръбският секретар на Добрин - Ратомир, са натоварени за разследват убийството.

Двамата установяват, че Деян, Мугел и Явица имат причина да убият Венда. Разбират също и че в имението тайно е пуснат някой. Оказва се също така, че пътищата не са непроходими за един или двама пътници, които макар и с усилие биха могли да си пробият път в снега.

„И какъв е изводът от всичко това? - запита се писарят. - Кое има връзка с убийството и кое не?“

Синът на домакина - Зоран, не е съвсем добре с главата. Дали момчето бе приело сериозно твърденията на Докс, че Венда трябва да бъде убит? Дали бе решило да отмъсти за нанесената му по-рано от жупана обида?

Венда би пуснал Зоран в стаята си и не би се страхувал от него. Дали ако притиснеше момчето, нямаше да изкопчи нещо повече? И какви бяха тези глупости за чудовище с червени очи в мрака? Явно Зоран бе съвсем побъркан.

Писарят се намръщи. Ами сестра му? Тя не искаше да се жени за избрания от баща си мъж. Би ли могла Биляна да извърши убийство, за да не й се налага да минава под венчило с Венда?

А Ратомир?

Климент внезапно се разсъни.

Бе забравил да напише още едно име на листчетата с имената. Даже две. Тези на Ратомир и Биляна.

„Какво знам всъщност за него? - запита се писарят. - Изглежда умен и услужлив, усмихва се и се държи дружелюбно, но това не значи нищо. Скри някои факти от мен.“

Секретарят имаше много силни мотиви да убие Венда - да му попречи да се ожени за любимата му. Ако вземеше Биляна, освен нея щеше да получи и част от парите на Добрин.

Климент стана от леглото.

Стори му се, че вижда лъч надежда.

„Ратомир и Биляна искат да се оженят. Баща й я гласи за друг. В нощта след скандала двамата виждат своя шанс. Отиват при Венда. Чукат на вратата, той им отваря. Може би е бил малко учуден, но със сигурност ги пуска в стаята. Няма и от какво да се бои. Докато Биляна го омайва, Ратомир му прерязва гърлото и за по-сигурно го намушква в сърцето. После пъхва ключа под вратата и си тръгват. Той е достатъчно умен да измисли подобно нещо. Това обяснява двата вида стъпки - едните тежки - на Ратомир, другите леки - на Биляна! Стаите им също са в двата различни края на коридора!“

Климент възбудено започна да крачи из стаята.

„Така ли е станало? И как да го докажа?“

Наплиска с малко вода очите си, които едва държеше отворени.

Колко време ли бе минало? Дали трябваше да иде при Дукум и да сподели с него подозренията си? Кавханът сигурно спеше.

„А нямам и никакви доказателства“ - каза си писарят.

Климент се съблече, закачи дрехите си на куката на стената, легна, зави се и се загледа в сенките, които хвърляше мангалът по стената.

„Трябва бързо да улича Ратомир. Да му поставя капан. Не би трябвало да е трудно.“

Премисляше отново и отново изводите си и сега му се струваха все по-логични. Странно защо Ратомир се бе сетил за двата вида стъпки, а не бе проявил никаква инициатива в стаята на Венда. И през цялото време защитаваше Добрин и семейството му. Изглеждаше така, сякаш иска да предпази господаря си, на когото е предан, но истината бе друга. Секретарят искаше да го отдалечи колкото се може повече от съучастничката Биляна. А и помагаше на писаря при разследването! Климент споделяше с него всичко и Ратомир можеше лесно да го манипулира. Сърбинът предварително би трябвало да си е направил сметката как ще се развият нещата. Все в негова полза.

Унесен в подобни мисли, писарят неусетно заспа.

Присъни му се как върви с Венда в снега, а около тях на огромен черен кон обикаля Докс. „Ще ви извия вратовете и на двамата като на пилета!“ - изкрещя братът на хана и скочи отгоре им. Превърна се във вълка от шатрата и се хвърли срещу Климент. Писарят побягна, стигна до малка къща в полето и с последни усилия успя да захлопне вратата пред муцуната на Докс. Сърцето му биеше до пръсване, докато преследвачът му удряше с всичка сила по вратата. Писарят ясно чу как лапите на Глигана драскат по вратата му, отвори уста да извика и се събуди.

Климент седна в леглото, дишайки тежко. Гърбът му бе лепкав от пот.

„Било е само сън! Само сън!“ - повтаряше си успокоително той, бършейки потното си чело. Явно на вечеря бе ял повече, отколкото трябва.

В следващия момент ясно чу как някой драска по вратата му.

Разтреперан, Климент скочи и краката му залепнаха за ледените камъни на пода.

„Какво е това? Има ли някой пред вратата? Или продължавам да сънувам?“ - ослуша се напрегнато той, опитвайки да напипа ножа си в тъмното.

Някой отново задраска по вратата, извика го тихо по име и по коридора се чуха предпазливи, отдалечаващи се стъпки.

- Кой тропа? - попита Климент, но от гърлото му излезе само свистене.

Трябваше ли да последва стъпките? Или да си остане на сигурно в стаята?

Ами ако Дукум го викаше да му каже нещо важно? Макар че той щеше да се обади, а нямаше да дращи като куче.

И все пак?

Утре щеше да съжалява като Явица, че не е излязъл навреме. Може би някой искаше да му предаде нещо тайно и затова внимаваше да не вдига шум и да събуди останалите?

Писарят откачи наметалото от куката, бързо обу ботушите си, извади меча от ножницата и внимателно отвори вратата.

- Има ли някой? - тихо попита Климент в празния коридор и излезе от стаята.

Никой не му отговори. В края на стълбите нечий неясен силует бързо се спусна надолу.

Пристъпвайки внимателно, писарят тръгна след него. Коридорът бе тъмен, не се виждаше почти нищо. Някъде отдолу идваше слаба светлина, която придаваше на стените бледи неясни очертания. Не се чуваше нито звук.

„Защо е тъмно? Някой е загасил факлите! Кой?“ - зачуди се Климент, докато се прокрадваше към стълбите. Стигна до тях и се ослуша.

Отначало не чу нищо. След малко някъде изскърца дъска.

Опитвайки се да не вдига шум, писарят тръгна надолу по стълбите. На приземния етаж бе по-светло, но и там нямаше никой. Явно всички бяха потънали в дълбок сън.

„Всички освен мен и посетителя ми“ - помисли си Климент и потръпна. Дали не беше по-добре да се върне? Който и да бе посетителят му, вече се бе прибрал в стаята си.

Окуражен от тези мисли, писарят бавно запристъпва напред по коридора. Спираше бавно пред всяка врата, вслушвайки се дали отвътре няма да дочуе някакъв шум, който да издаде обитателят й. Уви се още по-добре, за да се предпази от лъхащия студ.

Не чу нищо.

Среднощният му гост бе достатъчно предвидлив, за да пази пълна тишина.

Писарят потръпна отново. Лъхна го студ. Замириса му на сняг. Някъде имаше отворена врата или прозорец.

Дали натрапникът не беше крадец? Това обясняваше дращенето по вратата. Може би се е опитвал да я отключи. Но защо тогава го повика по име?

Коремът на писаря се сви от напрежение. Най-добре щеше да е, ако отиде да събуди другите. Явица или Стрез. Или просто да започне да вика. Все някой щеше да се появи.

А след това?

Ако грешеше, щеше да стане за посмешище. Щеше да изложи и Дукум.

Климент преглътна, насочи меча си напред, уви края на наметалото си около другата си ръка като щит и продължи.

Не се бе излъгал. Външната врата бе открехната и през нея нахлуваше лунна светлина.

Писарят бавно приближи, бутна едното от високите крила и излезе на двора. Белият сняг го заслепи. Облаците се бяха вдигнали, а пълната луна осветяваше всичко под себе си. Не се чуваше нито звук.

Писарят огледа двора и стените на имението. Не виждаше нищо, освен дългите сенки, които кулите на крепостта хвърляха по земята. Войниците или се криеха по ъглите, или бяха заспали някъде на топло.

„И после Явица ще ми разправя, че никой не можело да влезе, без да го забележат“ - помили си ядно Климент.

Пред вратата в снега ясно личаха нечии стъпки. Като че ли бяха на повече от един човек. Писарят нямаше време да се замисли над това, защото в единия край на двора се мярна черен силует.

Климент напрегна очи и тръгна към мястото, където бе видял непознатия. Не се бе излъгал. Някой стоеше в западния край на двора, махаше му с ръка и сочеше към земята.

Климент също махна в отговор, а непознатият отвори един от капаците на подземните складове, направи жест, викащ писарят да го последва, и слезе по стълбите на подземието.

Кой беше това?

„Приличаше на Ратомир - помисли си Климент. - Макар че толкова отдалеч и така както се бе привел, можеше да бъде всеки. Защо ли ме вика? Сигурно иска да ми покаже нещо важно? Какво?“

Без да се замисля, писарят прекоси с широки крачки двора. Сърцето му биеше лудешки.

Стигна до отворения капак и погледна надолу. Някъде навътре гореше факла, чиито пламъци осветяваха спускаща се надолу дървена стълба.

- Побързай, Клименте! - дрезгаво го повика нечий глас.

- Ратомире, ти ли си? - попита писарят.

- Да. Ела, трябва да ти покажа нещо - отговори сянката с шепот, преди да изчезне.

Опипвайки с крак здравината на дървената стълба, Климент бавно заслиза. Блъсна го миризма на изгнила слама, кал и ленено масло, което го накара да сбърчи носа си.

„Какво е това място? Какво, за Бога, държи тук Добрин?“ - помисли си той и тихо извика:

- Ратомире, къде си? Какво искаш да ми покажеш?

Никой не отговори и писарят бавно запристъпва напред в мрака. От двете му страни бяха подредени високи бали със слама. Подвикна още няколко пъти, но отново не получи отговор. Къде ли беше изчезнал Ратомир?

Климент изведнъж си даде сметка за положението, в което се намира. Самичък през нощта, в един от подземните складове на сръбски търговец, без никой да знае къде е. Как можа да допусне подобна грешка?!

„Не трябваше да идвам! Това е капан! Оставих се да ме подмамят като последен глупак!“ - каза си писарят и стисна по-здраво меча в потните си ръце.

Любопитството му все пак надделя. Огледа се на всички страни, надявайки се да види някого или нещо, което да му подскаже кой го е подмамил тук. Вече не си правеше никакви илюзии. Бе попаднал в ръцете на убиеца и трябваше да е много предпазлив, ако иска да се измъкне жив.

„Ами ако наистина са двама? Няма да имам шанс!“ — помисли си писарят и се заозърта още по-трескаво в мрака.

Атаката дойде малко преди да стигне до стълбата. Противникът му бе оставил факлата в дъното за примамка, бе се примъкнал обратно и го бе причакал пред изхода.

За късмет на Климент тъмнината пречеше и на двамата. Ударът попадна в извадения му меч.

Макар да бе подготвен, писарят извика и инстинктивно отскочи назад. Нова атака не последва.

Който и да бе противникът му, явно бе решил да се крие в сенките и да напада изневиделица.

- Кой си ти? Покажи се! - извика Климент и гласът му потрепери пискливо.

Отвърна му приглушен смях. Писарят се обърна в тъмнината по посока на гласа, но не видя нищо. Нападателят атакува отново, Климент инстинктивно вдигна меча си и отклони острието, което разкъса дрехата на гърдите му.

- Помощ! Помощ! Няма ли кой да помогне! - завика Климент и се запромъква между тъмните купчини слама.

Виковете му смутиха нападателя. Най-вероятно той се бе надявал да се разправи бързо с писаря, но намерението му не бе успяло. Виковете на жертвата му можеха да разбудят стражата.

Убиецът опита последна атака, не улучи и бързите му стъпки отекнаха в подземието. Климент го чу как се качва по дървената стълба, чу и задъханото му дишане, докато я издърпваше нагоре.

- Все пак ще умреш! - изсъска убиецът, надвесен над отвора, и една запалена факла полетя към земята. Висок пламък лумна веднага към тавана.

Там, където доскоро бе стояла стълбата, сламата бе залята с масло. Климент бе усетил мириса му на влизане в подземието, но не бе обърнал внимание. Тази грешка можеше да му струва живота.

Писарят съблече наметалото си и заудря пламъците, викайки за помощ. Не успя да ги загаси. Подхранван от маслото и сламата, огънят бързо се разгоря, прехвърляйки се от бала на бала.

„Не мога да умра така! Не искам да изгоря!“ - помисли си ужасен Климент и започна да крещи с всичка сила за помощ.

Гърлото му веднага се напълни с дим и пушек, закашля се и се огледа панически наоколо. На светлината на разпалващия се огън видя нещо тъмно на пода в задната част на помещението. На земята лежеше човек, а под него се бе образувала тъмна локва кръв.

Климент бързо приклекна, подхвана лежащия настрани и го обърна към себе си.

Беше Ратомир.

- О, не! - простена писарят, виждайки обагрена с кръв дупка в дрехите върху гърдите на секретаря. - Ратомире, жив ли си! Кажи нещо! Кажи! - разтърси го Климент, но не получи отговор.

Наведе ухо към устните на секретаря и му се стори, че усеща слабия му дъх.

„Той е жив! - каза си писарят. - Трябва да го спася! Трябва да спася и двама ни!“

Погледна към другия край на склада. Огънят напредваше бързо, помещението се пълнеше с пушек и дим, които го задушаваха. Убиецът бе оставил капака отворен. Така щеше да влиза въздух, който да поддържа горенето.

„Но и по-лесно ще усетят пожара! Дано някой ни дойде на помощ! Господи, помогни ни!“ - замоли се писарят, докато трескаво се оглеждаше наоколо.

Но дори и войниците да видеха пожара, какво можеха да направят? Не можеха да го изгасят през малкия отвор на тавана, нито да им помогнат да се измъкнат навън.

Отчаян, Климент започна да блъска балите със слама към предната част на помещението. Може би, ако успееше да ги изхвърли там, където имаше повече свеж въздух, щеше да ограничи огъня.

Опитът му не излезе особено сполучлив. Дробовете му се напълниха с пушек и дим, писарят започна да кашля, усети, че му се завива свят.

„Ако не изгоря, ще се задуша!“ - панически си помисли той.

С последни усилия хвърли балата слама, която държеше, и се строполи на земята.

„Трябва да предпазя Ратомир“ - помисли си със замъглено съзнание писарят и се опита да се примъкне към сърбина, който вече не даваше никакви признаци на живот.

Докато се влачеше по пода, ръката му се закачи за нещо. От земята се подаваше халка.

„Какво е това?“ - слаба надежда се стрелна в сърцето на писаря. Бързо разчисти сламата наоколо. Отдолу се показа дървен капак.

Напрягайки последните си сили, Климент задърпа халката. Капакът се отвори неочаквано лесно, а отдолу го лъхна свеж въздух.

Влачейки се на колене и лакти, писарят се добра до Ратомир и го затъркаля по пода. За щастие сърбинът не бе далеч от дупката и Климент лесно успя да го бутне в нея. Секретарят падна с тъп звук на земята и повече не помръдна. Писарят също се свлече вътре и с последни усилия затвори капака над себе си.

Подпря главата на Ратомир на стената и се огледа в сумрака. Бяха попаднали в по-малко, но достатъчно широко помещение. В него нямаше нищо, освен няколко омаслени въжета, нахвърляни в единия ъгъл.

Изпаднал почти в безсъзнание, Климент неистово започна да опипва земята. Надяваше се да намери втори капак, който да го отведе още по-далеч от огъня. Такъв нямаше. За сметка на това откри няколко дупки, с широчината на юмрук, от които влизаше свеж въздух.

Писарят завлече Ратомир до една от тях, самият той легна пред друга и жадно задиша.

Не знаеше колко остана така. Съзнанието му се замъгли, единствената му цел беше да притиска колкото се може по-силно лицето си в земята. Устата и ноздрите му се напълниха с пръст, но той продължаваше да вдишва и да вдишва. Чуваше над себе си бумтенето на огъня, тялото му се обливаше в пот от жегата, вратът му се схвана от неудобната поза.

Няколко пъти се примъкна към Ратомир, за да провери как е. Сърбинът бе в безсъзнание, но гръдният му кош леко се повдигаше. Кръвта на гърдите му бе засъхнала и Климент реши, че няма какво повече да направи за него.

Не знаеше колко лежаха така. Стараеше се да не загуби съзнание и да не се поддава на паниката, която бушуваше в корема му и се опитваше да си пробие път навън. С мъка се сдържаше да не скочи и с крясъци да се хвърли в пламъците, за да приключи с агонията веднъж завинаги.

Опита се да мисли за нещо друго. Да си припомни годините, в които бе студент в Магнаурската школа и се разхождаше по каменните улици на Константинопол, между водоскоците по площадите, сенките на огромните дървета. Да си спомни старите приятели и лектори, с които бе обсъждал квадриума и тривиума. Отдавна забравени лица неочаквано изникнаха в паметта му, карайки го да се чуди как може да ги е забравил. Трябваше да си спомни всичко. Всичко! И да диша дълбоко, сложил ръце на корема си. Паниката малко по малко намаля, огънят отгоре - също.

Най-накрая някъде отдалеч се чуха гласове. Някой викаше, друг му отговаряше, но думите оставаха далечни и скрити от бушуващия огън. Чу се плисък на вода, която се изливаше на пода.

Писарят се опита да извика, но се задави в кашлица. Гърлото му бе сухо и раздразнено, парченца пръст се търкулнаха надолу по гърлото му.

Постепенно бученето заглъхна, топлината започна да намалява. Чуваха се все повече гласове, не спираха да се изливат кофи с вода. Накрая чу как някой се спусна в помещението и тежките му ботуши затропаха по дървения под.

- Помощ! - извика писарят и се закашля. - Помогнете ми!

Стъпките над него спряха.

- Тук има някой! Бързо донесете повече светлина — това бе гласът на Явица.

- Тук долу! - извика Климент и се опита да повдигне капака.

Още хора се присъединиха към Явица и сред разтревожените им гласове Климент разпозна Добрин и Дукум. Някой рязко дръпна капака и омазаното със сажди лице на домакина, озарено от запалената факла, се показа в отвора. До него стоеше Дукум.

- Клименте! Добре ли си? Какво правиш там долу? -следваха един след друг въпросите на великия боил.

- Повикайте помощ! Ратомир е ранен. Някой го е промушил в гърдите - отговори писарят.

Без да чака повторна подкана, Добрин се обърна и затича към изхода. Стълбата бе поставена отново и сърбинът бързо се изкачи по нея. Климент чу как отдалеч домакинът им започна да вика Балован.

Явица скочи в дупката и подхвана Ратомир под раменете. Постави главата на секретаря на коленете си и притисна с пръсти вената на шията му.

- Жив е! В безсъзнание е, но пулсът му е ясен! Трябва му лекар - сърбинът разкъса дрехите на гърдите на ранения. Отдолу се показа сребърен кръст. Под него се виждаше засъхнала кръв. - Това го е спасило! - Явица посочи кръста. - Поел е удара. Имал е голям късмет -след това комендантът огледа дупката в пода и помогна на писаря да се измъкне от нея. - И двамата сте имали невероятен късмет, българино!

- Така е! - Климент се опита да се усмихне и извади от косата си обгоряла клечка слама. Стана му зле и се подпря на една от стените. Зави му се свят, чувстваше как му се гади. Нечии ръце се опитаха да му помогнат, но писарят ги отблъсна, обърна се и повърна. Олекна му и с радост пое подадения му мях с вода. Тя бе най-вкусното нещо, което някога бе слагал в устата си.

Накрая, почувствал се достатъчно добре, мина покрай черните локви и овъглените бали, изкачи се по стълбата и най-после напълни гърдите си със свеж въздух.

Дворът бе пълен със слуги и войници, които бяха участвали в гасенето. Те се втурнаха да му помагат, но писарят ги върна, благодарейки им.

Деян и Мугел обикаляха около входа към подземния склад, от който все още излизаха струи пара и дим. И двамата бяха напълно облечени и с дебели сиви вълнени наметала. Дори Докс бе тук, приседнал встрани на купчина дърва мрачно наблюдаваше ставащото. Зад него бе Стрез, чиито черни очи бързо се стрелкаха насам-натам, сякаш очакваше да се появи някой, който може да бъде заплаха за господаря му.

Писарят погледна през рамо към склада, който за малко не се бе превърнал в негова гробница.

Всъщност огънят бе угаснал от само себе си. Всичко в подземното помещение бе изгоряло. Ако не бе намерил скривалището на пода, и той, и Ратомир щяха да са мъртви.

Климент потръпна още веднъж, загърна се по-плътно с наметалото и пое с пълни гърди свежия нощен въздух.

Не се прибра веднага, както го бе посъветвал Дукум, а остана да изчака Ратомир.

Той бе внимателно издърпан през отвора и положен на одеяло. Явица изскочи веднага след него.

- Незабавно го занесете в стаята му! Трябва му лекар! - разпореди се военният. - Ах, къде се бави Балован! Винаги го няма, когато е най-нужен!

Четирима войници чевръсто направиха носилка от копията си, завързаха плащ помежду им и Ратомир бе преместен.

Климент се приближи до сърбина, който бе дошъл в съзнание и се оглеждаше неразбиращо наоколо.

- Радвам се, че си добре, Ратомире - каза Климент и му стисна ръката. - Нападнали са те, но няма опасност. Ще се оправиш!

Секретарят се опита да му се усмихне в отговор.

По заповед на Явица войниците вдигнаха импровизираната си носилка и тръгнаха към имението.

В същия момент оттам изскочи черна фигура. Някой тичаше към тях, бясно размахваше ръце и крещеше.

Беше Добрин.

Лицето му бе опънато като маска, по страните му нямаше капка кръв.

- Балован е мъртъв! Някой го е отровил - извика сърбинът, седна на една купчина сняг и стисна главата си в ръце.

14

По-късно Климент трудно можеше да си спомни какво точно бе направил в последвалата суматоха.

В първия момент всички спряха, неразбиращи какво им говори Добрин, а после се развикаха едновременно.

Деян крещеше, че това е свърталище на убийци и моментално иска да си тръгне, Мугел питаше какво точно се е случило, Дукум и Явица се измъкнаха от подземния склад и поискаха също да получат повече информация за случилото се.

Докс се смееше с пълен глас, нареждайки доволно, че поне това убийство не могат да припишат на него. Войниците се щураха напред-назад, очаквайки команди.

Хладнокръвен остана само Стрез. Не изпускайки от очи господаря си, той се приближи към хаотичната група и методично започна да въдворява ред.

Първо изпрати войниците, които бяха оставили носилката с Ратомир на земята в имението. Организира постовете по стените, отпрати тези, които нямат работа, за да не създават суматоха. През това време Добрин се бе съвзел достатъчно.

- Като намерихме Ратомир и българина, хукнах да търся Балован. Беше ми ясно, че при всички положения ще ни е нужен лекар. Стигнах до стаята му и потропах, но вратата сама се отвори. Учудих се защо не е заключил и влязох. Вдигнах високо факлата и го видях. Балован се беше захлупил по очи на масата. Пред него имаше бутилки и чаша. Изглеждаше като пиян. Разтърсих го за рамото. Той падна назад на стола - Добрин спря и си пое въздух. - Лицето му беше сгърчено, устата му бе изкривена в ужасна гримаса, езикът висеше навън.

- Сигурно ли е, че е мъртъв? - попита Мугел.

Добрин кимна.

- Опитах се да намеря пулс, но нямаше. Гърдите му не се движеха, ръцете му бяха студени, а очите... - сърбинът преглътна - очите му бяха отворени и почти изскочили от орбитите, целите в кръв...

- Нека отидем да проверим какво всъщност става -започна да маха с ръце Деян и краищата на пелерината му се развяха около него като криле на прилеп. - Очевидно любезният ни домакин е толкова уплашен, че не е в състояние да ни каже мъртъв ли е лекарят или не. Както не е в състояние да опази гостите на князете от собствената си прислуга.

- Мъртъв е! - отговори Добрин и този път гласът му не трепереше. - Виждал съм достатъчно трупове, за да мога да преценя.

Въпреки това всички се втурнаха към стаята на лекаря.

Балован седеше вдървено на стола си, пред него на дървената маса имаше наредени глинени гърненца с вино, от което бе пил. Две свещи се разтичаха в плитка калаена чиния. Някой закачи факла на стената и помещението се обля в светлина.

Климент ахна, някой извика.

Лицето на лекаря бе сбърчено, сякаш изпитва огромна болка. Езикът му, грозен и почернял, висеше навън, очите бяха налети с кръв и сякаш щяха да изскочат от орбитите.

Балован бе мъртъв и в това не можеше да има никакво съмнение.

Пред него стоеше едно от гърненцата с вино. Климент го взе, поднесе го към носа си и веднага го дръпна назад.

- Отрова! Беладона или мандрагора, не мога да преценя точно. Очевидно някой я е сложил в чашата на лекаря. Той щеше да дегустира вино с различни билки, така че дори и да е усетил някакъв различен вкус, едва ли е обърнал внимание.

- Това е прекалено! - развика се отново Деян, гледайки гневно домакина. - Нима човек вече не може да пие и яде в тази къща, без да се страхува за живота си? Не по този начин си представях, че ще протекат преговорите, Добрине! И можеш да си сигурен, че князът, моят господар, ще научи за това! Утре си тръгвам колкото се може по-рано! Не искам повече да остана и час в това гнездо на убийци! - сърбинът преметена наметалото си през рамо и предизвикателно огледа всички.

- Аз също си тръгвам! Едва ли господарят ми ще е доволен от това, което става тук - обяви и Мугел.

- Нека бъдем разумни! - опита се да ги уговори Дукум.

Деян отскочи назад все едно е видял пепелянка.

- Нито секунда не оставам повече тук! Смъртта се е настанила под този покрив и не искам да попадам в ръцете й! - извика той.

- Нека не бързаме - умолително вдигна ръце Добрин. - Все ще измислим нещо.

- За да умре още някой? Затова ли да чакаме? - личеше си, че Мугел едва сдържа страха си и всеки момент може да изпадне в истерия. - Искам да се махна! Тръгвам си веднага! - жупанът хукна по коридора.

- Не може да се държите така! - Добрин си бе върнал част от самочувствието.

- Не можем ли? - извика Деян и всички закрещяха и заръкомахаха един срещу друг.

Накрая жупанът плю в краката на Дукум, обърна се и излезе, крещейки по коридора на слугите да стегнат багажа му.

Останалите се върнаха в залата. Добрин се разпореди тялото на Балован да бъде преместено в криптата и да им донесат вино. Всички се питаха защо е бил премахнат лекарят и дали това ще доведе до нови убийства. Никой не можеше да каже кога за последно е видял Балован, нито какво е правил след обяда. За убиеца не бе представлявало трудност да влезе в стаята на лекаря, която той държеше незаключена, след което да сложи отрова във виното му.

- Станало е само за миг - обобщи Дукум и поиска от писаря да им разкаже как се бе озовал заедно с ранения Ратомир в горящия склад.

С все още дрезгав от дима глас Климент обясни как е чул някой да дращи по вратата му, последвал го е на двора, после в складовете. Разказа им за хвърлената факла, боя с непознатия в тъмнината и щастливия начин, по който бе открил капака в пода.

- Постъпил си много глупаво - каза Стрез и останалите закимаха в съгласие с глави. - Чист късмет е, че с Ратомир сте живи.

- Как е той? - попита писарят.

- Спи в стаята си. Промих раната му, намазах я с мехлем и го превързах. Ако няма възпаление, скоро ще се оправи - отговори Явица. - Поставил съм двама войници на пост пред вратата. Не искам да рискувам вече с никого. Всички останали също ще бъдат охранявани. Стигат ни толкова убийства!

- Малко е късно вече - каза Докс. - Сам чу - утре жупаните си тръгват, с преговорите е свършено.

Явица само вдигна рамена.

- Мисля, че е по-добре всички да си лягаме. И бездруго няма какво да променим - Добрин стана от стола си.

Останалите го последваха и след като размениха кратки любезности, всеки пое към стаята си.

Климент нямаше намерение да спи. Бе допуснал грешка с Венда, но нямаше да повтори същата и с Балован. Без да дава обяснения, той тръгна към стаята на лекаря.

Защо бе убит Балован?

Лекарят бе казал, че подозира нещо. Затова ли го бяха отровили? Какво бе толкова важно, което Балован е можел да разбере, че е трябвало да бъде отровен?

Климент стисна юмруци. Искаше му се да бе поприказвал по-настоятелно с лекаря.

Стаята вече бе тъмна и студена, сякаш смъртта бе поставила своя отпечатък не само върху тялото на лекаря, но и върху жилището му.

Климент закачи факлата, която носеше, на куката в стената и се огледа.

Личеше, че някой е живял тук от години. Закачени за пирони, по стените висяха наметки, връхни дрехи и колани. Два чифта стари ботуши се търкаляха под леглото. Раклите бяха повече, шкафовете - затрупани с всякакви безразборно нахвърляни дрехи, парчета пергамент и стари пера.

- Не е бил особено подреден - тихо сам на себе си промърмори писарят и вдигна изписан лист хартия от земята. На него имаше рецепта за гуша.

Писарят огледа внимателно масата. Някой бе изнесъл отровното вино, но останалите гърненца все още стояха по масата. Климент ги помириса и усети дъх на къпини, мащерка и маточина. Отстрани, на чиста ленена кърпа, бяха поставени още билки, които писарят не разпозна.

- Сигурно за тях говореше, че ще ги добавя към виното - промърмори си Климент. - Добра дегустация си е устроил, няма що.

В дъното на стаята имаше затворена врата, скована от дебели дъски, свързани с медни пирони. Тежък железен ключ се подаваше от ключалката.

„Вероятно складът, където е държал лекарствата си”-помисли си Климент, приближи се и бутна вратата. Лъхна го миризма на лекарства, масло и пепел. Стените бяха покрити с лавици, по които бяха разхвърляни глинени бурканчета с различни размери, снопове треви и билки, парчета животинска кожа, изсъхнали части от корени и месо.

В дъното имаше малко огнище с няколко медни съда, закрепени в железни скоби, в които Балован бе варил отварите си.

„Въпреки че е разбъркано, е безупречно чисто“ - отбеляза наум Климент, гледайки грижливо преметеното огнище, в което нямаше никаква пепел.

Писарят внимателно огледа двете стаи, но не намери нищо нередно. Погледна под леглото, отвори раклите, изсипа на масата няколко кесии, които откри, но не намери нищо, което да му покаже защо е бил убит лекарят.

„Какво толкова си видял, Баловане? И защо не ми го каза!“ - помисли си тъжно писарят и напусна дома на убития.

Пред стаята му бяха застанали двама войници на пост, които кимнаха разсеяно с глава, желаейки колкото се може по-бързо да се върнат към заровете.

Климент залости вратата, огледа стаята си, за да се увери, че нищо не е пипано, и широко отвори капаците на прозореца. Леденият въздух мигом нахлу в стаята и опари лицето му. В далечината първите лъчи на слънцето пробиваха нощта. Някъде изкукурига петел, друг му отговори, залая куче.

Климент изведнъж усети колко е уморен. Събитията от изминалата нощ се стовариха върху него и той се строполи на леглото.

„Ще дремна малко и веднага ставам! Няма много време, преговорите се провалиха, а жупаните си тръгват. Въпреки всичко трябва да разреша тази загадка“ -помисли си той и се зави с вълненото си наметало.

Преди да заспи, една мисъл внезапно изплува в съзнанието му. Лекарят настойчиво ги бе канил с Ратомир да дегустират виното му. Всички бяха чули думите на Балован. Дали отровителят не бе искал да премахне Климент и Ратомир, а не лекаря? И след като не бе успял, ги бе подмамил в подземния склад? Трябваше да помисли над този въпрос.

Климент се обърна към стената и моментално заспа.

15

Събуди се няколко часа по-късно. Бе спал малко, но се чувстваше неочаквано бодър.

Скочи от измачканите завивки, дръпна тежката кожена завеса на прозореца, отвори дървените капаци и с наслада пое от утринния въздух.

Времето се бе оправило окончателно и чудно слънце грееше над натрупалите преспи сняг. Някъде пееха птици. По двора се гонеха кучета, крякаха гъски, някой цепеше дърва.

„Да можеше всичко да е толкова просто и прекрасно! Без тайни задачи, без интриги, нападения и убийства!“ -помисли си писарят и се отдръпна от прозореца.

Изми се със студената вода, оставена в кана над малък меден леген в единия край на стаята, и се разсъни окончателно. Трябваше да сложи някакъв ред в мислите си.

Вчерашните нападения и убийството на Балован даваха нови възможности. Но имаше ли време за тях?

Климент взе парче пергамент, подостри едно от перата си, премести масата по-близо до прозореца и седна пред нея.

Отново прехвърли всички заподозрени през ума си: Явица, Стрез, Добрин, Деян, Мугел, Дукум, Докс и Зоран. Трябваше ли да изключи от тази група Ратомир и Биляна? Сърбинът бе нападнат и се опитаха да го убият заедно с Климент в подземния склад, но значеше ли това, че не е замесен в станалото преди това?

„Ако убийците наистина са двама, дали единият не се опитва да се освободи от неудобен съучастник?“

Това би обяснило някои неща. Смъртта на Климент само би замаскирала нещата.

„Всички щяха да си помислят, че сме убити, защото сме се добрали до нещо и престъпникът се е уплашил. А той просто заличава следите!“

Така ли беше?

Климент се отпусна на стола и се загледа в тавана. Струваше му се, че пропуска нещо. Нещо, което щеше да подреди цялостната картина. Бе чул или видял нещо, което бе важно и за което не можеше да се сети. Какво бе то?

Писарят затвори очи, отпусна глава и започна да си припомня всичко от самото начало.

Как се бе срещнал с хана, как му бяха поверили мисията, как бе яздил в студа, нападението на вълците, битката с печенегите, кръвта по снега, конникът на хълма в нощта, пристигането му в имението, разговорите на вечерята... Внезапно един спомен го разтърси като светкавица!

Писарят вдигна перото, взе чист пергамент, придърпа любимата си глинена мастилница и започна бързо да пише. Някой почна да вика на двора, портите на имението се отвориха, чу се шум от пристигащи хора и глъчка, но нищо не можеше да отклони писаря от пергамента му. Най-после усещаше, че е на прав път. Малко по малко различните части на мозайката започнаха да се подреждат и образуват една обща картина. Картина, изпълнена с предателство, алчност, жажда за власт и омраза. Имаше още някои празнини, които трябваше да се запълнят, но за първи път, откак бе напуснал Плиска, Климент усети, че се приближава към предателя.

Щеше да изпълни поставената му задача. Въпреки всичко!

Свърши с писането, внимателно сгъна пергамента и го прибра в сандъка, който заключи. Нямаше нужда някой да намира разсъжденията му. Оставаше му да свърши още някои неща, за да се увери, че е на прав път.

Писарят си сложи нова риза, пристегна елека си, облече върху него кожената куртка, закопча на кръста бойния колан с меча и кинжала, затъкна дългата си кама отзад на кръста и излезе. Повече нямаше да остави да го сварят неподготвен.

В коридора нямаше никой. Войниците, оставени да го пазят през нощта, си бяха тръгнали. Явно смятаха, че няма нужда от повече охрана.

Климент зави към кухнята, където получи късна закуска или ранен обяд. Разпита някои от слугите и доволен от това, което научи, излезе с широки крачки на двора. Крайно време бе да си поговори откровено с господаря на имението.

Слънцето меко припичаше. Снегът бе започнал да се топи, от покривите капеше вода. Някой бе разчистил целия двор, а нахвърляният до оградата мръсен сняг бавно се топеше. Каменните плочи пред къщата бяха мокри, вдигайки пара, с малки сиви локви между камъните.

В двора кипеше усилена работа. Работници, облечени с кожени елеци и платнени шапки, разчистваха останките от пожара. До една от стените се издигаше мръсна камара от изгоряла слама, омесена с почернял от саждите сняг и боклуци. Войници, облегнати на дългите си копия, лениво наблюдаваха слугите, приличайки се на слабото слънце. Писарят се загледа в униформите им. Под дългите плетени ризници от метални халки носеха дрехи в синьо и сребърно.

„Цветовете на Гойник и Деян. Какво ли значи това?“ - помисли си разсеяно, докато минаваше покрай тях. Един му подвикна обида, което накара останалите да се разсмеят. Писарят се направи, че не го е чул и продължи по пътя си.

В дъното на задния двор имаше поредица от постройки. Дим се издигаше над запалените пещи в ковачницата, дърводелци сръчно ковяха нови капаци, които да заменят изгорелите в пожара, работници внасяха и изнасяха различни неща от складовете наоколо. Отпред в кална локва се бяха настанили няколко прасета, които доволно се приличаха на зимното слънце. Гъски търсеха нещо за ядене в размекналата се земя, прислужници с ведра носеха вода и издоено мляко. Отнякъде се носеше мирис на прясно изпечен хляб.

Намери Добрин в конюшните да оглежда сиво конче с бели петна.

- Чудесно животно, но трудно понася зимата - каза той, като видя писаря.

- Може би трябва да му давате по-силна храна. Макар да си призная, не разбирам много от коне - отговори Климент.

Добрин кимна и заслони очите си с ръка.

- Конете са добри животни. Понякога си мисля, че са по-добри от хората. Верни са, носят те на гърба си и не искат много в замяна. Но аз се отплеснах. Сигурно не си дошъл да си говорим за коне. Какво мога да направя за теб, българино?

- Трябва спешно да извикате княз Мутимир! - рязко каза Климент.

- Какво? - Добрин го погледна стреснато. - Ти полудя ли? Не мога да направя подобно нещо без сериозно основание!

- Имате няколко такива - Климент вдигна ръката си с разперени пръсти. - Първо, той е най-силен в момента и преговорите се провеждат под негова егида. Нормално е да го потърсите в случай на проблем. Второ, намира се най-близо - в Ниш. Трето, неговият пратеник бе убит. Четвърто, би могъл да заеме мястото на убития, или поне да посочи друг на негово място и преговорите да започнат. Пето, и най-важно - би могъл да попречи на Деян и Мугел да си тръгнат.

Сърбинът се замисли.

- Има истина в думите ти. Но ако не дойде?

- А ако дойде? - контрира го Климент. - Няма какво да губите. Нещата така или иначе са тръгнали на зле. Едва ли ще стане по-лошо, ако Мутимир си остане в Ниш, но ако дойде - положението може да се обърне.

Добрин промърмори със съмнение.

- Няма време за мислене! Трябва да действаме незабавно! Иначе всички ще изгубим. Ако се притеснявате да поканите княза на място, където има неразкрити убийства, искам да ви уверя, че извършителят им ще бъде заловен съвсем скоро!

- Наистина ли?! - в очите на Добрин проблеснаха черни пламъчета. - Наистина ли ще откриеш убиеца, писарю?

- Да! - отговори Климент. - Стига да ми помогнете.

- Тогава съм съгласен! - разбърза се Добрин. - Веднага ще изпратя човек при Мутимир. Всъщност, като се замисля, трябваше да направя това още след първото убийство! - сърбинът се обърна и тръгна към караулните помещения, викайки някого по име.

Климент се затича след него и го хвана за рамото.

- За да разкрия убиеца, са важни няколко неща: да пратите при Мутимир човек, на когото вярвате напълно. Дори Явица да не знае къде и защо отива. Да помолите князът да дойде колкото се може по-бързо, още днес. И да му предадете това - Климент подаде на сърбина малък, запечатан с восък пергамент.

Добрин бързо грабна писмото, кимна отсечено и понечи да се обърне.

- Има и още нещо - Климент го гледаше право в очите. - Искам да знам кой е човекът, когото криете в стаята си!

Лицето на домакина почервеня.

- Не знам за какво говориш - отсече той, свил ръцете си в юмруци.

- Знаете много добре. В имението има още някой. Дошъл е малко преди или след нас. Видях откъде е влязъл - малката врата на източната стена. Снегът около нея е почистен, резетата й са смазани. Няма как това да стане без ваше знание. Тази сутрин разпитах слугите в кухнята. Казаха ми, че от два дни поръчвате често да ви носят храна в стаята.

- И какво, ако е така?

- Освен това ми направи впечатление — не се предаваше Климент, - че не желаете никой да ви посещава в стаята ви. Запитах се защо. Най-простият отговор е, че там има някой или нещо, което не искате останалите да видят. Някой, когото сте пуснали през източната врата, някой, който яде храната от кухнята ви. Искам да знам кой е този човек и защо го криете.

Добрин започна да диша тежко.

- Това не те засяга! — изръмжа той.

- Засяга ме! Предполагам, че той няма нищо общо с убийствата, но искам да се уверя, че е така. Жупаните едва ли ще останат доволни, ако разберат истината.

- Не ме заплашвай, българино! - Добрин приближи Климент с ръка на кинжала си.

- Какво ще направите? Ще ме убиете? - писарят посочи с широк жест двора. - Пред всички тези хора? Не ви заплашвам. Просто искам да знам истината!

- Той е пратеник - Добрин плюеше думите, гледайки в земята. - Чужденец. Не е нито българин, нито сърбин. Тук е по съвсем друга работа. Не мога да ти кажа каква. Сутринта си тръгна. Гарантирам, че няма нищо общо с убийствата! Гарантирам! - сърбинът рязко се обърна и си тръгна.

Климент остана загледан в отдалечаващия се сърбин. „Пратеник ли? Така си и мислех!“ - каза си той и тръгна обратно към имението.

Ратомир лежеше в леглото си, облегнат на няколко възглавници. До него, на малка масичка, бяха поставени чинии с остатъци от храна, чаша, недописан пергамент и засъхнало перо. Секретарят бе наметнал дебела роба, под която се виждаше стегната превръзка, стигаща до гърдите. Над нея проблясваше краят на кръста, който му бе спасил живота. Лицето на ранения бе бледо и изпито, под очите му личаха тъмни кръгове.

Сърбинът белеше спаружена ябълка, кой знае как оцеляла до това време на годината. Лицето му се озари от усмивка, виждайки писаря на вратата.

- Моят спасител! - провикна се Ратомир и размаха ръце за поздрав. - Влизай, влизай, Клименте, и бъди добре дошъл!

- Ти също, Ратомире! - усмихна му се писарят, пристъпи в стаята и внимателно затвори вратата след себе си. - Радвам се, че си по-добре. Как се чувстваш?

- Чувствам се чудесно! Малко съм отпаднал, раната на гърдите ме боли и гърлото ми е раздрано все едно цяла нощ съм пял пиянски песни, но мисълта, че днес можеше да съм при добрия дядо Боже, а не съм благодарение на теб, ме кара да се чувствам прекрасно. Искаш ли ябълка? Много е вкусна! - без да дочака отговор, Ратомир ловко отряза парче от плода и го подаде на Климент с върха на ножа си.

Климент пое ябълката с благодарност. Известно време двамата седяха един срещу друг, дъвчеха и не казваха нищо. Когато ябълката бе изядена, Ратомир въздъхна доволно, протегна се назад, остави ножа на масичката до кревата и се нагласи на възглавниците зад себе си.

- Какво се случи? - попита Климент. - Как се озова в склада?

Ратомир премигна няколко пъти сякаш за да събере мислите си.

- Подмамиха ме. Беше лесно. Тъкмо бях легнал, когато някой потропа на вратата. Отначало помислих, че си ти и те повиках по име, но никой не ми отговори. Зачудих се. Дали си видял нещо и имаш нужда от помощ? Дали не ме търси някой друг? Облякох се набързо и отворих вратата. В края на коридора видях сянка, която тръгна надолу по стълбите. Не можах да устоя на изкушението да разбера кой е и защо ме вика. Тръгнах след него.

Климент кимна с глава.

- И на мен ми се случи горе-долу същото.

- Стигнах до долния етаж, но там нямаше никой. Външната врата беше отворена. Излязох и се огледах. Отначало не видях нищо, но капаците на един от подземните складове бяха отворени и отдолу излизаше светлина. Отидох да проверя какво става.

- И попадна в капана? Точно като мен!

Ратомир махна с ръка.

- Ти поне си имал меч! Аз тръгнах без оръжие като последен глупак! Както и да е. Стигнах до склада, погледнах вътре. От дъното идваше светлина, но не видях никого. Подвикнах един-два пъти, но никой не ми отговори. Трябваше да извикам някого от войниците! Но така ми се искаше да разбера кой е вътре и какво прави - гласът на Ратомир изтъня. - Слязох по стълбата. Светлината внезапно изгасна. Уплаших се. Разбрах колко глупаво съм постъпил и тръгнах да се връщам обратно. Внезапно усетих удар в гърдите. Паднах назад и загубих съзнание. Добре че е бил кръстът - сърбинът бръкна под завивките и извади реликвата. - Ако не е бил той, раната щеше да е смъртоносна!

- Не знаех, че си християнин.

Ратомир вдигна рамене.

- Не съм единственият. Много сърби са се покръстили, макар засега да крием вярата си.

- Тя те е спасила! - каза Климент и се усмихна. - После който ще да казва, че Христос не се грижи за паството си.

- Така е! - Ратомир бе напълно сериозен. - Ако не беше кръстът, сега щях да съм мъртъв. Е, и ако ти не ме бе спасил от пожара по-късно. Ужасна смърт - да изгориш - секретарят потрепери под завивките. - Ти как се озова в склада?

- По същия начин - Климент набързо разказа за преживяванията си миналата нощ. - И аз не постъпих особено умно.

- Поне си бил подготвен - Ратомир изглеждаше съвсем блед, сякаш споменът за преживените ужаси бе изпил силите му окончателно.

- Добре че намерих дупката на пода. Ако не беше тя...

- Дупката в пода... - Ратомир сниши гласа си. - Трябва да знаеш, че имението невинаги е било на господаря. Преди тук са се навъртали разбойници и контрабандисти. Мястото е много удобно. Хем е скрито, хем е близо до основните пътища. Скривалищата са оттогава. Вероятно вътре са се крили и хора, когато се е налагало. Затова имат отдушници за въздух. Няколко пъти се канех да проверя къде излизат, но така и не ми остана време.

- Виждат ми се много добре поддържани за места, които вече не се използват - Климент се загледа настойчиво в събеседника си.

Ратомир въздъхна.

- Няма да крия. Господарят Добрин ги ползва понякога. Знаеш как е. Времената са трудни, наоколо е пълно с всякаква паплач. Имението е богато и неведнъж е привличало разбойниците. Да не говорим за непрекъснатите войни. Какво щеше да стане, ако бяхте спечелили войната, българино? Сега тук щеше да е ваша територия и колкото и да са добри отношенията между вашия хан и моя господар, се съмнявам, че това място щеше да остане неограбено. Така че не бързай да ни съдиш! Всеки има нужда от място, където да се скрие заедно с най-ценното си, ако се наложи.

Климент кимна разбиращо.

- Разбра ли за Балован?

Ратомир кимна мрачно.

- Ужасна работа! Не спирам да мисля какво толкова е видял лекарят, за да го убият.

- И аз се питам същото. Затова ще отида да огледам трупа на Венда. Може би там ще намеря причината, заради която е бил убит Балован.

Ратомир му пожела късмет, писарят обеща, че ще го държи в течение на всичко, което открие, сетне излезе. Искаше да свърши с неприятната си задача колкото се може по-бързо.

До караулното, подпрян на вратата, както му беше навик, Явица се грееше на слънцето и оживено разговаряше с един от подчинените си. Като видя Климент, той отпрати събеседника си и тръгна срещу българина.

- Радвам се да те видя в добро здраве, Клименте! -поздрави го той. - След вчерашните преживелици очаквах, че днес ще останеш в леглото.

- Нищо ми няма! Трябва да свърша и малко работа. Искам да видя труповете на Венда и Балован.

- Защо? Какво очакваш да откриеш - присви очи комендантът.

- Не знам! Но лекарят е бил убит заради нещо, което е видял, чул или пък сам се е досетил. Най-логично е да е свързано с трупа на Венда.

Явица се намръщи.

- Може и да си прав. Ела, ще те заведа.

Докато минаваха през двора, Климент посочи новодошлите войници.

- Кои са тези?

Лицето на сърбина се изопна.

- Деян ги е извикал! Пратил е гълъб или нещо такова още вчера. Домъкнаха се рано сутринта - Явица се изплю на земята. - За щастие само деветима са успели да дойдат. Останалите са затънали в преспите. Тяхна си работа. Мислят се за много важни, а не могат да различат тъпото от острото на меча!

- Защо са тук?

- Да пазят онзи надут пуяк! Смята, че не можем да защитим безценната му особа - военният ядно стисна зъби. - Стоят и се перчат също като господаря си! Само ми създават работа. От кухнята вече започна да изчезва храна, някой е разбил две бъчви с вино!

- Все пак не можеш да виниш Деян, нали? Доста му се насъбра напоследък. Сигурно така се чувства по-сигурен.

- Прав си, така е! - Явица се заигра с плитката си и Климент забеляза колко уморен изглежда сърбинът. Сигурно не беше спал цяла нощ. - Ще ми се тези преговори никога да не бяха започвали. И да заловим най-накрая този проклет убиец!

- Разбрах, че и ти си носил униформа навремето. Само че тази на Мутимир.

Явица спря.

- Кой ти каза това?

- Какво значение има? Защо не ми каза, че познаваш Венда?

Комендантът се почеса по корема.

- Това са стари истории. Кой ли вече си спомня за тях.

- И все пак? За какво се скарахте с жупана?

- Загубихме сражение. Действахме прибързано, нямахме много опит и врагът се възползва от това. След битката Венда обвини мен, а аз - него. Той се оказа по-ловък и нагласи нещата така, че аз да изглеждам виновен. Мутимир му повярва...

- Кой бе виновен всъщност?

- Би ми се искало да не съм аз - Явица остави слънцето да огрее лицето му. - Истината е, че и двамата не действахме както трябва. После той се оказа достатъчно умен да го извърти в своя полза. Изкара ме едва ли не предател.

- Сигурно сериозно си му се ядосал.

Явица вдигна рамене.

- Правех всичко за княз Мутимир. Давах най-доброто от себе си. Дори и да бях сгрешил, Венда също не бе невинен. Заради него изгубих службата си. Всичко, което обичах...

Сърбинът замълча.

- И сега му отмъсти?

- Не го бях виждал от пет години. Бе станал още по-високомерен. Дори не ме поздрави. Направи се, че не ме познава. Но отговорът на въпроса ти е „не”! Не съм го убивал! Всъщност той ми направи услуга! Господарят Добрин ми плаща много по-добре, задълженията ми са по-малко и по-приятни. Да убия Венда тук, би значело да изложа всички на опасност.

Климент кимна и двамата продължиха мълчаливо. Не знаеше дали да вярва на военния или не. Макар да твърдеше, че е забравил обидата и дори сега се чувства по-добре, Явица бе скрил истината. Дали все пак сърбинът не бе решил да си отмъсти за нанесените навремето обиди?

Прекосиха коридорите, без да срещнат никого, и се насочиха към подземието на къщата. Явица взе две незапалени факли и спря пред висока дървена врата, подсилена с железни скоби, които бяха започнали да ръждясват. Извади огниво от кесията си и запали факлите. После отключи катинарите с един от ключовете на пояса си.

- Пази си главата! В някои участъци таванът е нисък - предупреди той писаря и бавно тръгна по стълбите.

Климент стоеше нерешително в горния им край.

- Какво има, българино? Защо се бавиш? - проехтя някъде отдалеч гласът на Явица.

Спрял на прага на вратата, писарят изпита страх. Пак му се налагаше да слиза в подземие. Последния път начинанието не завърши много добре. Дали сега беше в безопасност?

Климент разхлаби меча в ножницата. Извади дългата кама и, стиснал дръжката й, я скри в ръкава си. След това бавно запристъпя напред.

Явица се бе върнал да го пресрещне и го гледаше неразбиращо.

- Какво става? Защо се забави? Няма да те чакам цял ден! - сопна му се сърбинът и го огледа внимателно. От погледа му не убягна извадения наполовина меч и скритата в ръкава кама. - Какво значи това, българино? - комендантът отскочи назад и също сложи ръка върху меча си. - Нима искаш да ме убиеш?

- Аз? - Климент бе очаквал всичко друго, но не и това. - По-скоро се грижа за безопасността си! Стига ми вече едно нападение.

Лицето на Явица се смекчи, той отпусна ръка и се засмя тихо.

- Страхуваш се да не те нападна? Не бъди глупав! Ако исках да те убия, досега щях да съм го направил!

Климент кимна и закачи факлата си на скобата в стената до него.

- И въпреки това ти нямам доверие - каза той. - Не се обиждай, но има някои неща, които не ми харесват.

- Така ли? - Явица се опита неуспешно да се усмихне отново. - И кои са те?

- Скри, че не си обичал Венда. Държиш се непоследователно! Ту искаш да нападнеш Докс, защото е обидил жупана, ту го обвиняваш в убийство, след което идваш и почваш да ми помагаш. Кое е твоето истинско лице, Явица? Какво всъщност криеш?

- Нищо! - сърбинът пристъпи напред и извади наполовина меча си от ножницата. - Сбърках и осъзнах грешката си! Понякога се поддавам на чувствата си, без да мисля. Сбърках и се извиних! Би трябвало да ме похвалиш, вместо да ме порицаваш! Прав си! Не трябваше да премълчавам за станалото едно време. Но всичко друго е истина!

- Може би по-миналата нощ си се предал на чувствата си. Видял си Венда след толкова години и старата омраза се е надигнала отново! Отишъл си в стаята му и си го убил. Било е лесно, нали?

Сърбинът не отговори.

- Така ли беше? - попита го Климент. - Може би тогава ще ми кажеш и защо ме излъга, че в имението няма никой? Знам за пратеника! Само ти си могъл да го вкараш незабелязано. След което си го пуснал рано тази сутрин да си отиде. Чудя се за какво ли още си ме излъгал?

Сърбинът облиза устни, изтегли меча от ножницата и с дрънчене го прокара по каменната стена. Очите му се присвиха, раменете му се напрегнаха.

Климент прехвърли камата в лявата си ръка, на свой ред извади меча си и леко отстъпи назад.

- Не бъди токова сигурен, че оръжието ще ти помогне - каза той.

- И защо не? Нима писар като теб може да се справи с войник като мен?

- Не се знае. Но можем и да опитаме.

Писарят зае бойна стойка, както го бяха учили, и се взря в очите на противника си. Явица тръгна напред, но не посегна с меча. Постоя известно време загледан в българина и бавно прибра оръжието си в ножницата.

- Няма да се бия с теб! - каза той и очите му проблясваха като лед на светлината на факлите. - Няма никакъв смисъл. Достатъчно неприятности си имаме, за да се забърквам в нови. Само ще ти кажа, че грешиш каквото и да мислиш за мен.

- Ти си могъл да убиеш Венда! Показа, че си на негова страна по време на скандала вечерта. Може би това си целял - да му внушиш, че всичко е забравено. Той лесно би те пуснал в стаята си. След това не е представлявало проблем да го намушкаш в сърцето и да му прережеш гърлото. Но подозирам, че не си постъпил по този начин. Водил си и помощник! Това така нареченият пратеник ли беше? Константин, за когото си чул да се карат преди това Венда и Мугел. Потропал си, Венда ти е отворил и ти си пуснал убиеца вътре. След което си му помогнал да избяга под прикритието на нощта. Двамата с Добрин сте организирали всичко!

Явица дишаше тежко, все още застанал под едната от факлите.

- Извел си убиеца, но после нещата не са тръгнали добре. Чул си Балован да казва, че е видял нещо нередно. Тогава ти седеше с нас на масата. Може би точно заради теб лекарят не е искал да ни каже какво подозира - писарят стисна още по-силно оръжието си. - Лесно си го отровил, след което си решил да не рискуваш и си примамил двама ни с Ратомир в склада. Разлял си и масло, което да се запали.

- И защо ми е да правя всичко това? - гласът на Явица прокънтя в тесния коридор.

Климент замълча.

- Много е лесно да сипеш обвинения наляво и надясно! Но бъркаш! Бъркаш много!

- Ти ли уби Венда? Заради обвиненията, които ти е отправил навремето? Заради провалената ти служба? Заради възможностите, които си пропуснал? Колкото и да твърдиш, че си доволен от службата си при Добрин, тук не можеш да се докажеш като истински военачалник. Това те измъчва, нали? Какви би било, ако... Пак те питам: Ти ли уби Венда? - настоя Климент.

Явица поклати глава.

- Искаше да видиш труповете на убитите - моля! -той посочи с ръка надолу по стълбите. - Ще ги намериш в малка стая в дъното на коридора. Повече не мога да ти помогна!

Комендантът тръгна нагоре по стълбите и избута Климент от пътя си, без да се притеснява от оръжията му. Отвори вратата, но спря в последния момент и заговори през рамо:

- Що се отнася до човека, когото съм пуснал да влезе, по-добре попитай за него кавхана Дукум! Това е негова тайна, не моя или на господаря ми! - Явица излезе и ядно тръшна вратата след себе си.

„Дукум ли? - в главата на Климент просветна лъч надежда. - Това би обяснило много неща!“

Щеше да говори с великия боил. Но първо щеше да огледа мъртъвците. Не му се идваше още веднъж тук.

Писарят прибра камата и меча, пресегна се, взе факлата си от стената и заслиза надолу.

Стълбите скоро свършиха.

Пред него се простря коридор, краят на който се губеше в мрака. Прашинки играеха в лъчите светлина, влизаща през малко решетъчно прозорче. Постепенно коридорът се разшири и изведе Климент в просторно влажно помещение. Покрай краката му пробягаха няколко плъха. Някъде се чуваше как капе вода.

След като очите му привикнаха с тъмнината, писарят различи очертанията на големи бурета, наредени до стените. От гредите на тавана висяха парчета осолено месо, кошници с продукти, дори няколко опушени прасета, които зловещо се полюшваха в мрака. По подпорните стълбове бяха накачени наръчи билки, имаше подпрени вили, гребла и други инструменти. От няколко делви, най-вероятно със сланина и кисело зеле, се носеше неприятна миризма и писарят на няколко пъти трябваше да запушва носа си с ръка, докато минаваше покрай тях.

Накрая намери врата към криптата.

Помещението бе тъмно и пълно с боклуци, в единия му край бяха поставени две набързо сковани маси, на които, покрити с платна, лежаха телата на Венда и Балован.

Климент преглътна, влезе в криптата и затвори вратата след себе си. Тук не проникваше и лъч дневна светлина. Бе студено и влажно.

Писарят внимателно запали двете факли на стената и се огледа отново. Явно в миналото помещението бе служило за нещо като канцелария, където са записвали оставените за съхранение стоки. В дъното се виждаха останки от ракла, до масата имаше паянтов стол. По ъглите се бяха събрали купчини боклуци и мръсотия, паяжини висяха от тавана, камъните по стената бяха зелени от мъх.

„Какво ужасно място! Трябва да свършвам по-бързо!“ - потрепери писарят, пое дълбоко дъх и отметна назад едното от платната.

Разкривеното от отровата лице на Балован, с отворени очи, се взря право в него. Трептенето на огъня го караше да се извива все едно мъртвият се опитва да каже нещо.

Климент изтърва факлата си, която изгасна със съскане, и се облегна на стената зад себе си. Сърцето му биеше до пръсване. Сам в тъмното подземие с двата трупа! Почувства как се сковава от страх. Трескаво огледа ъглите, очаквайки всеки момент оттам да се надигне нещо ужасяващо. Черното чудовище с червени очи, което бе видял Зоран, му се стори напълно истинско. Ушите му забръмчаха. Ледена пот се стече като ручейче по гърба му. Ръцете му се разтрепериха неудържимо. Климент почувства, че не може да си поеме дъх.

Опита се да извади меча си, но пръстите му така се бяха вдървили от напрежение, че изпусна оръжието на земята. Ясният звън на метал, ударил се в камък, го извади от вцепенението.

Климент тръсна глава.

Всичко изглеждаше съвсем нормално.

Бе съвсем тихо, телата на масата лежаха напълно неподвижно.

Без да се бави нито миг, Климент се приближи до трупа на лекаря и се опита да го гледа без страх. Явно бе, че Балован е отровен. Езикът му бе почернял, лицето му бе подпухнало. Климент внимателно го завъртя и огледа от всички страни, но не откри друга рана.

Въздъхна, покри тялото на лекаря, каза кратка молитва за прогонване на злите сили и се обърна към масата, където бе положен Венда.

Някой бе измил жупана, бе почистил раните и затворил очите му. Косите на убития бяха пригладени, ръцете - нагласени върху гърдите, бе облечен с чисти дрехи.

Сърбинът изглеждаше така, сякаш е заспал и само вкамененият му гръден кош издаваше, че никога повече няма да отвори очи.

Климент разкопча предпазливо дрехите на гърдите. Опитваше се да не пипа ледената плът, от чийто вид го побиваха тръпки.

Грозна рана ясно сочеше мястото, където Венда бе прободен в сърцето. Черен, приличащ на зловеща усмивка разрез под брадата довършваше картината.

Без да се бави, Климент свали горящата факла от стената и бавно се приближи до трупа. Огледа го още веднъж внимателно от всички страни, но не видя нищо повече. Пое дълбоко въздух и се опита да повдигне тялото настрани. Трупът се оказа изненадващо тежък и писарят трябваше да напрегне всичките си сили, за да успее. Запъхтян и ругаещ, той внимателно огледа и гърба на мъртвеца. Там също нямаше нищо, което да го насочи към заключенията, направени от лекаря.

- Какво ли е видял Балован, по дяволите! - изруга на глас писарят и се загледа в мъртвия жупан. Внезапно се наведе напред.

Приближи факлата съвсем близо и внимателно разгледа трупа, сякаш го вижда за първи път. Усети как кръвта се качва в главата му, а по устните му плъзва усмивка.

Беше разбрал какво е видял лекарят!

16

- Говорих с Добрин. Той призна, че в имението е имало външен човек. След това притиснах Явица. По-скоро се скарахме, дори извадихме мечовете си. Той е въвел и извел непознатия по поръчение на господаря си. Но каза, че тайната е ваша, кавхане! - гласът на Климент се извиси неочаквано високо.

- Забравяш къде се намираш, писарю! И с кого говориш! — Дукум сърдито тръсна глава. - Това няма нищо общо с убийствата! Нищо!

- Оставете ме аз да преценя! Как очаквате да отбележа напредък, след като криете истината от мен? Лутам се като слепец в мрака, а вие не ми помагате. Дори напротив, пречите ми. В тази къща се случват много неща едновременно и повечето от тях не са добри! Кой е човекът, който е влизал и излизал? И защо! Трябва да знам, ако искате да разреша загадката!

- Пак ти казвам, станалото няма нищо общо с убийствата! - настоя боилът. - Човекът, когото Явица е извел миналата нощ от имението, имаше среща с мен. Той не е замесен по никакъв начин в ставащото! Имаш думата ми!

Климент ясно извъртя очи към тавана.

- Поне ми кажете дали се казваше Константин!? Как му беше името? Константин ли се казва?

- Константин ли? - Дукум премигна. - Нямам представа. Показа ми знаците на господаря си, това беше достатъчно. Не съм го питал как му е името. Предаде ми съобщение, получи друго и си тръгна. Това са държавни дела, нямащи нищо общо със ставащото тук -кавханът започваше да се ядосва. - Казах ти дори повече, отколкото трябва! А сега ела да се сбогуваме с жупаните! Те си тръгват! Мисията ни се провали!

Дукум тежко стана, заметна се в синьо вълнено наметало със златни пискюли и излезе от стаята.

Завариха сърбите в голямата зала с кисели физиономии. Двама войници с шлемове, плетени ризници и копия в ръка стояха зад гърба на Деян.

- Чу се, че в Ниш има чума. Ще останем още малко, докато се разбере какво всъщност е положението - обяви жупанът и изгледа останалите.

Всички възбудено заговориха възможно ли е градът да е поразен от ужасната болест и каква е опасността за самите тях. Скоро се разказваха ужасяващи истории за жертвите на болестта и за чудодейно спасение на неизлечимо болни.

- Дано не ни сполети тази беда - тихо каза Ратомир, който, макар и блед, бе решил, че е по-добре да не стои в леглото си.

За да компенсира лошото настроение на гостите си, Добрин покани всички на обяд. Яребици с ябълки и мед, красиво подредени в сребърни подноси, бяха последвани от няколко вида печено. Сосове, гарнитури и пикантни подправки в малки глинени бурканчета даваха възможност на всеки да се възползва от тях. Чашите бяха напълнени с червено тесалийско вино, най-доброто, което може да се намери, както ги увери домакинът. В дъното на залата бе запалена огромната камина, която скоро приятно затопли помещението. Върху малък подиум се настаниха четирима музиканти, които забавляваха гостите.

- Може би забавянето ще ни даде някакъв шанс -опипа почвата Добрин. - Може би не е зле все пак да започнем с преговорите. Имаме задача за изпълнение и господарите ни ще бъдат много разочаровани от нас, ако не се справим с нея. Защо да си пилеем времето напразно!

- Господарите ни вече са разочаровани - подигра го Мугел. - Много разочаровани! Особено от сигурността, която ни предоставихте!

- Все пак може да опитаме - намеси се и Дукум.

- Преговорите няма как да бъдат проведени! - натъртено оповести Деян.

Мугел кимна в знак на съгласие.

- И защо да не могат? - целият червен, Докс полагаше усилие гласът му да звучи естествено.

- Нима не е очевидно? Единият от преговарящите е мъртъв! Няма как да направим каквото и да било без него! Още повече че той бе пратеникът на княз Мутимир - Деян изрече името сякаш имаше оцет в устата, -който е главният организатор на преговорите.

- Още вчера ви предложих да пратим някого при него, който да му обясни какво се е случило и да помоли да прати нов човек - намеси се Дукум.

Климент погледна към Добрин, който му смигна съучастнически.

- И да изложим нас и господарите ни на нов риск? -Мугел се завъртя още по-нервно на мястото си. - Имахме ясни инструкции! Те бяха нарушени. Сега нямаме какво да правим.

- Освен ако не заловим убиеца!

- Ха! - Деян за първи път се усмихна. - И кой ще го залови? Писарят ви, който така смело ви отървал от печенегите? Не искам да обиждам никого, но досега той не е направил нищо друго, освен да задава безсмислени въпроси, да обижда хората и да стане причина още един човек да бъде ранен, а друг убит!

- Какво? - Климент не можеше да повярва на ушите си. - Аз...

- Мълчи, Клименте! - заповяда му Докс. - Ясно е, че този човек не вижда по-далеч от собствения си нос!

- Климент прави каквото трябва! Ако не беше той, Ратомир щеше да е мъртъв. В най-скоро време той ще разкрие загадката!

- Така ли? - Мугел изглеждаше истински заинтригуван. - Знаеш ли нещо, писарю?

- Но аз... - започна Климент.

-Той ще говори, когато е сигурен! Не по-рано! Няма защо да става причина за нови разправии — прекъсна го Дукум.

Деян се изсмя.

- Това ли било? Надяваш се писарят ти да разреши убийствата. Недей да говориш вместо него, кавхане! Та погледни го: той съвсем не знае кой е убиецът, колкото и да ти се иска да е обратното.

- Не е точно така... - обади се Климент.

- Не е ли? А как е тогава? Кажи каквото знаеш!? Веднага! Заповядвам ти! - Мугел се бе изправил на мястото си. Явно напрежението от последните два дни започваше да си казва думата. - Съгласен съм да обмисля възможността за подновяване на преговорите, но писарят трябва да ни каже какво подозира!

- Не ставай глупав! - хвана го за ръката Деян и го дръпна обратно на мястото му. - Той не знае и няма да узнае нищо! Не виждаш ли, че по този начин се опитват да печелят време?!

Никой не отговори на сърбина. Добрин плесна с ръце и музикантите засвириха. Отнякъде се появи неособено сръчна танцьорка, която заподскача между масите.

Мугел продължаваше да говори трескаво с Деян, но жупанът само се усмихваше. Това не успокояваше пълния му колега, чието лице бе пребледняло, а по слепоочията му избиха капки пот.

- Ще успееш ли да хванеш убиеца, писарю? - Стрез се бе преместил до Климент, без той да го усети.

- Надявам се - отговори той.

- Дано да е така! За доброто на всички ни!

Климент сви рамене, поклати глава и продължи да се храни. Стрез постоя още малко до него, но след като разбра, че няма да научи нищо повече, се върна на мястото си.

Останалите също се хранеха в мълчание. Добрин бе изоставил опитите си да създаде ведро настроение и седеше с мрачен поглед на стола си. Докс се бе нахвърлил лакомо върху донесеното печено, Мугел се бе отказал да спори с Деян и пресушаваше чаша след чаша.

„Ако продължават така, ще имаме още два трупа -помисли си Климент. - Единият умрял от преливане, другият - от преяждане. Кого ли ще обвини тогава добрият жупан Деян? Дали Добрин или някого от готвачите?“

Климент реши да се поразходи из двора. След пушека, с който се бе надишал през нощта, малко чист въздух щеше да му се отрази добре. Седна на пейка близо до входа на къщата. Вдигна от земята парче дърво и замислено започна да го дялка. Дали бе постъпил правилно? Дали убиецът щеше да се подмами в капана, който му бе поставил?

Чуха се тежки стъпки и от къщата със залитане излезе Мугел. Огледа се, видя седналия до вратата писар и тръгна към него.

- И това ако не е късмет! - каза той и се настани на пейката до Климент. - Мисля, че е крайно време да обсъдим сериозно това убийство. Трябва да ми кажеш какво подозираш! Разбираш ли? Трябва!

Климент учудено повдигна вежди.

- Нямам какво повече да кажа. Поне засега.

- Аз също имам подозрения! - намигна му жупанът. - Мога да ти бъда полезен.

Писарят не отговори.

- Добре, добре - сърбинът отново нервно се заозърта. - Не ти е известно, но Добрин и Венда се мразеха! -жупанът млъкна за момент, докато покрай тях преминат Докс и Срез. - Преди време Добрин го обвини, че е шпионин на византийците. Стана голям скандал, но нищо не можа да се докаже. Сега, доколкото разбрах, в имението е влизал външен човек - Климент примигна учудено, а Мугел се усмихна доволно и продължи: - Не знаеше за него, нали? Деян ми каза. Войниците му са го видели да се измъква от имението рано сутринта. Кой е бил той? И защо не ни бе казано за него? Може да е бил някой от византийските пратеници на Венда! Може те да са го убили! Византийците!

- Византийците? Първоначално ми се стори, че обвинявате Добрин?

- Не знам какво да мисля - жупанът нервно изтри потното си чело. - Знам само, че искам да се махна колкото се може по-бързо от това място. Не съм страхливец, но тук се чувствам като хванат в капан. Не искам да умра!

- Скоро ще си тръгнете и всичко ще е наред - каза писарят и стана.

- Скоро - мрачно повтори Мугел. - Ако доживеем дотогава.

Климент се прибра обратно в къщата, разтърка замръзналите си пръсти и свали наметалото си. Чудеше се какво да предприеме. Вярваше, че е съвсем близо до разрешаването на загадката, но му се искаше да е напълно сигурен.

Върна се в залата, където завари Деян, придърпал една от масите пред камината, да играе на зарове с телохранителите си.

Климент тихо приближи към тях.

- Ако искаш да играеш, вземи си стол - жупанът му говореше, без да го поглежда. - Мизата е една медна монета. Дори ти би трябвало да имаш толкова.

Войниците се захилиха.

Климент се възползва от поканата и се настани до жупана. Не се включи в залагането, а мълчаливо наблюдаваше играещите известно време.

- Знаехте ли, че навремето имението е било средище на контрабандисти и разбойници? - попита накрая той.

- Че то още си е! - подхвърли с насмешка Деян. - Нашият почтен домакин не е толкова почтен, колкото иска да изглежда! Но не, не знаех. Иначе кракът ми нямаше да стъпи тук! Значи прехваленият Добрин се оказа разбойник?

- Кой всъщност е той? Представиха ми го като преуспяващ търговец, правил различни услуги на сръбските князе, на българския хан и други могъщи хора. Сега излиза, че едва ли не е разбойник.

- И защо искаш аз да ти кажа? - стрелна го с поглед жупанът, докато отброяваше няколко монети на масата.

Писарят сви рамене.

- Предполагам, защото не сте предубеден и защото няма кого друг да попитам - отговори той.

- Бъркаш! Предубеден съм! - Деян махна с ръка на войниците да ги оставят сами. - Никога не съм харесвал Добрин! Прави си каквито изводи искаш от това! Много обича хората да му дължат услуги или пари. Занимава се основно с даване на заеми срещу големи лихви. Не гледай тукашната му къща. В града има друга, много по-голяма. Цяла крепост. В Достиника. В Ниш - също. Там държи парите си. Ако ти трябва помощ - Добрин е насреща. След което ще ти смъкне девет кожи от гърба или ще ти поиска услуга, на която не можеш да откажеш - Деян гнусливо сбърчи нос, все едно бе видял жаба.

- Какви услуги?

- Всякакви! Да научава по-рано какво смята да прави князът или някой друг големец, за да може да извлече необходимата полза. Да знае, че може тук-там безнаказано да престъпи закона. Да е наясно кой в какво положение е, за да не прави неизгодни сделки с хора, които не могат да се разплатят. Такива работи. Защо мислиш преговорите се провеждат точно в неговата къща? Така и сръбските князе, и българският хан ще му бъдат задължени. Е, нещата този път не потръгнаха много добре за скъпия ни домакин! - злорадо се изсмя жупанът.

- Познаваха ли се с Венда?

- Всички в Сърбия познават Добрин! Или поне всички, от които зависи нещо. Той е отпускал заем на всеки от нас или му е правил друга услуга. Затова не го обичам, да! Колкото до Венда, не се сещам нищо конкретно - уклончиво отговори сърбинът.

- Казаха ми, че го е обявил за византийски шпионин!

Жупанът щракна с пръсти.

- Ето това е показателно! Венда отказа да му плаща безумната лихва, която му беше наложил. И какво направи нашият търговец - обяви го за шпионин. Не беше много почтено наистина. Ако не беше Венда, а някой с по-малко връзки, щеше сериозно да пострада. Накрая така и не се доказа нищо, а мъртвият ни приятел си върна парите. Заедно с лихвите. Така действа Добрин. Добър е, дума да няма!

Двамата помълчаха.

- Кой е Константин? - направо попита писарят.

Жупанът го изгледа учудено.

- Нямам представа за какво говориш! Ще играем ли, или само ще ме разпитваш?

Климент поклати глава.

Жупанът стана, протегна се и прибра заровете в кесията си.

- Тогава ще потърся Мугел. Той поне винаги е готов да заложи някоя жълтица! Сигурно се е проснал да спи в стаята си след всичкото вино, което погълна.

Деян тръгна, следван от стражата си по коридора.

Но Мугел го нямаше в стаята му.

Нямаше го и никъде в къщата.

17

Дебелият жупан бе изчезнал без следа. Колкото и да го търсеха, от Мугел не бе останал и помен.

- Спокойно! Спокойно! - нареждаше Добрин, чието лице пребледняваше все повече. - На всички ни се насъбра много. Всеки момент Мугел ще се появи отнякъде. Пратих слугите да го търсят из цялата къща.

Деян се остави да го отведат обратно на стола му пред камината и прие предложената му чаша вино.

Останалите се присъединиха към него. По нареждане на Добрин огънят отново бе разпален, поднесена бе и лека закуска - сушени плодове, хляб, сирене, маслини и разредена бира.

Никой не се докосна до храната и пиенето. Българи и сърби стояха, вперили поглед във вратата, откъдето трябваше да се появи Мугел.

„Къде ли се е запилял?“ - помисли си Климент. Дали жупанът просто не бе избягал? Сърбинът беше казал, че иска да се махне на всяка цена и може би го беше направил въпреки опасностите от пътуването.

Запъхтян войник влезе в стаята и зашепна нещо в ухото на Добрин. Сърбинът го изслуша съсредоточено и му махна с ръка.

- Претърсването на къщата не е дало резултат. Мугел го няма никъде - Добрин размаха ръце, за да заглуши надигащата се гълчава. - Ще пратя войниците си да претърсят цялото имение. Ако трябва - и цялата местност, но ще открием Мугел!

- Дано е още жив - чу Климент нечий глас, който му заприлича на този на Стрез.

- Нека не си правим предварителни заключения. Може просто да е излязъл да се поразходи. После сами ще се смеем на притесненията си.

Думите му бяха посрещнати с гробно мълчание.

Стрез и Явица станаха, за да помагат в претърсването.

- Кога ли ще дойде пролетта? - неочаквано с примирен глас попита Деян. - Омръзна ми този сняг и студ! Омръзна ми непрекъснато да треперя и да нося дебели дрехи. Искам слънцето да грее, тревата да е зелена и свободно да препускам през полето. А не да стоя тук, сврян като мишка в капан.

- Мислите ли, че Мугел е убит? - попита Докс. - Направо не мога да си го представя!

- И аз доскоро не можех да си представя много неща -отговори Деян. - Но все пак се надявам Мугел да е жив. Не виждам защо ще го убиват?

- И кой би могъл да направи това? Не мога да повярвам какво ми дойде до главата - Добрин също се бе поддал на мрачното настроение, обхванало всички. Като по команда погледите се обърнаха към Климент.

Той присви устни и огледа насъбралите се.

- Предполагам, си давате сметка, че убиецът е някой, който присъства в тази стая. Плюс Явица и Стрез.

Останалите замълчаха.

- Може пък и да е външен човек - опита се да предположи Добрин. - Може зад всичко това да се крие нещо съвсем прозаично като обир или лично отмъщение.

- Невъзможно е - гласът на Климент бе категоричен. - Никой външен човек няма да убива Балован или да се опитва да ликвидира мен и Ратомир.

Секретарят кимна с глава.

- Знаете ли, че в имението е влизал външен човек? -Деян изчака да види реакцията от думите си. - Срещал се е с Дукум! А добрият ни домакин дори не си е направил труда да ни извести за това - жупанът се бе взрял в Добрин. - Не мога да разбера ти на чия страна си? На наша или на българите! Или играеш някакви свои игрички?

- Казах ти всичко, което знам! - отговори му ядосано домакинът. - И то беше дори повече от това, което трябваше да знаеш, жупане!

- Ами ти, българино? - Деян се обърна към Дукум. -Кой е бил тайнственият ти посетител? Наемен убиец от Плиска, дошъл да отмъсти за позорната ви загуба на бойното поле? Защо криеш? Щом няма нищо общо с убийствата, кажи ни за какво става въпрос и да приключваме!

- Дал съм обет да мълча! - Дукум постави ръка на сърцето си. - Дал съм го лично на хана. Дори брат му -той посочи Докс, който закима с глава - не знаеше какво става.

-Дал си обет, така ли? Струва ми се, че при създалата се ситуация той може да бъде нарушен.

- Няма нужда - всички погледи се обърнаха към писаря. - Мисля, че знам кой е бил тайнственият пратеник.

- Няма как да знаеш това! - Дукум се изправи.

- Няма, но не е много трудно да се досетя. Срещата е трябвало да стане извън Плиска, за да не събуди неудобни въпроси. Това е разковничето. Какво би могло да предизвика такива вълнения в столицата, та да се налага кавханът да приема пратеника в чужбина? - писарят огледа заобикалящите го. - Ако е подписване на договор, това не би било проблем. Договори, добри или лоши, са се подписвали в миналото, ще се подписват и в бъдеще. Това понякога може да е тайна работа, но не чак толкова опасна, ако се разчуе. Тогава? Сделка? Кражба? Заговор? Едва ли! Всички тези неща, дори и да се правят без знанието на хана, дори и да са насочени срещу него, спокойно могат да станат в столицата.

- Ти обвиняваш ли ме? - остро попита Дукум. - Казваш, че не говоря истината и заговорнича срещу Борис?

- Просто изброявам всички възможности - отговори писарят. - Без да искам да те обиждам, кавхане, но имаме само твоята дума за пратеника и положената клетва. Дори Добрин не знае за какво всъщност става дума. Така че лесно би могъл да организираш което искаш от изброените неща.

- Вярно ли е това, Дукум? - Докс стисна юмруци и тръгна към великия боил. - Заговорничил ли си срещу брат ми?

- Разбира се, че не съм! Писарят не знае какви ги говори!

Докс спря и погледна към Климент.

- Така е! - каза той. - Пак повтарям, не исках да обидя никого. Просто казвам какво мисля.

Погледите на всички отново се приковаха в него.

- И така, не става дума за преговори, заговор или убийство. Това лесно може да се организира и в Плиска. Ставало е преди, ще става и в бъдеще. Но Борис иска да се покръсти - Дукум ахна, а Климент разбра, че е на прав път. - Иска да приеме Исус и от този път очевидно няма връщане назад. Но за да го направи, трябва да реши един много важен въпрос! Дали да приеме вярата от Рим или от Константинопол. Трябва да проведе преговори. И с едните, и с другите. Тайни преговори, поне засега, защото великите боилски родове са против покръстването. Затова е предпочел кавханът му да се срещне с пратеника някъде по-далеч. Някъде, където никой няма да разбере за срещата. И да заплаши властта му, която, няма какво да крием, напоследък не е много стабилна. - Деян се опита да възрази, но Климент вдига ръка: - Минал съм вече по този път, жупане. Знам за какво става дума! Борбата между Исус и Тангра тепърва ще вземе много жертви.

Деян замълча.

- Единственото, което не знам със сигурност, е откъде е бил този пратеник? От Рим или от Константинопол?

В настъпилата тишина всички загледаха към Дукум.

- От Рим! Беше от Рим! - тихо каза той, без да говори конкретно на никого. - Пращаше го папа Николай I. Но това не трябва да се разчува! В никакъв случай! - Дукум огледа околните, осъзнавайки, че иска невъзможното. - А с теб, Клименте, ще си поговорим, като се върнем в Плиска!

Писарят сви рамене.

- Мисля, че така е най-добре! - каза той. - Поне изяснихме кой е тайнственият непознат.

- Но какво общо има това с убийствата? - попита Добрин. До него Деян се подсмихваше.

- Както сам каза - нищо! Пратеникът е дошъл, предал е каквото има на кавхана, получил е отговора на хан Борис и си е тръгнал обратно. Няма защо да го подозираме за връзка с убийствата.

Дукум кимна с глава.

- И все пак... - започна Деян.

Думите му бяха прекъснати.

С широки крачки в стаята влезе Стрез.

- Трябва да дойдете! Веднага! - високо каза той. - Намерихме Мугел.

- Жив ли е? - попита Добрин и скочи заедно с останалите на крака.

- Мъртъв е! Убит!

- Не може да бъде! Не може! - извика Деян и с пребледняло лице се втурна към вратата. Останалите го последваха.

Стрез започна да разказва:

- Явица се справи много бързо. Извика войниците, които не бяха на пост. Разпита ги, никой от тях не бе виждал Мугел. Разпита постовите, но и те не бяха забелязали жупана. Ако беше излизал от имението, все някой щеше да го види. В конюшнята нямаше липсващи коне. Разделихме се на две групи. Едната предвождах аз, другата - Явица. Тръгнахме във верига един срещу друг от двата края на двора. Имението е голямо и лесно може да се пропусне нещо. Забавихме се, защото трябваше да претърсваме и постройките и да се изчакваме един друг. Накрая го намерихме. Откри го един от войниците в моя отряд.

- Сигурен ли си, че Мугел е мъртъв? - задавено попита Деян. Зад него охраняващите го войници ругаеха и се препъваха в снега.

- Със сигурност! Главата му я нямаше!

Убиецът бе подбрал добре мястото на престъплението. Зад конюшните, между дърветата, дворът се спускаше леко надолу. Така този, който се намира там, става незабележим. Като Мугел.

Застанал над него, с изваден меч в ръка, Явица внимателно се оглеждаше, сякаш очакваше ново нападение. В краката му, проснато по гръб, бе обезглавеното тяло на жупана. До него бе поставена отрязаната му глава. Чистият сняг бе опръскан с капки кръв, проблясващи на лъчите на залязващото слънце.

Явица посочи с меча си:

- Главата бе там, малко по-надолу. Лесно може да се проследи по кървавата диря, която е оставила в снега.

- Но как е станало това? - очите на Деян се въртяха като обезумели, лицето му бе изгубило цвета си, краката му трепереха. - Как е възможно...

- Не е било много трудно - обясни Явица. - Докато ви чаках, огледах следите наоколо. Забелязват се ясно в падналия сняг. Мугел е имал среща. Чакал е някого да дойде и няколко пъти се е разходил напред-назад по пътеката. Срещнал се е с убиеца си малко по-нагоре -сърбинът отново посочи с меча. - Двамата са се върнали обратно, най-вероятно са говорели. Тук пътеката се стеснява. Трябвало да минат един по един. Мугел е тръгнал пръв. За другия не е представлявало проблем да извади меча си зад гърба му и да му отреже главата.

- Предложих му моите войници да охраняват и него, но ми отказа - едва чуто промърмори Деян. - Трябваше да го накарам насила.

- Но кой е човекът, който е имал среща с Мугел? Кой е убиецът? - попита Стрез.

- Някой, на когото жупанът е имал пълно доверие! Някой от нас! - отговори Ратомир и бавно изгледа смълчаните лица около себе си.

- Искам да се махна оттук! Веднага - Деян се запрепъва обратно към къщата. Падна в една преспа и се наложи телохранителите му да му помогнат, но ги отблъсна от себе си.

Войниците от имението донесоха широко платнище, поставиха трупа на жупана върху него и го отнесоха.

„Знам къде ще го оставят!“ - помисли си Климент и потръпна при спомена за тъмната крипта, превърната в морга.

Зад гърба му избухна спор.

Деян продължаваше да настоява незабавно да си тръгне и прати да извикат останалите войници от ескорта му, които скоро го заобиколиха с мрачни физиономии и насочени копия.

Добрин по всякакъв начин се опитваше да го убеди да остане поне до сутринта, но жупанът не искаше и да чуе. Нито доводите, че вече е тъмно и вали сняг, нито това, че пътищата са затрупани, успяха да го отклонят от намеренията му.

В разправията се включи и Дукум, който също настояваше Деян да остане, за да се опита все пак да започнат преговорите. Жупанът само се изсмя на това предложение.

- Ако почакаме още малко, българино, скоро няма да има съвсем с кого да преговаряш! - извика той и поиска още войници от Добрин, които да го съпровождат в падналия мрак.

Домакинът отказа, изтъквайки, че така или иначе няма как да минат през снега, а войниците ще му трябват за охрана на гостите. Въпреки това Деян настояваше да му дадат допълнителен ескорт, позовавайки се на положението си в сръбския двор. Добрин отказваше, твърдейки, че сигурността на гостите е най-важна. Дукум се опитваше да договори нови преговори на ново място с нови хора.

Климент стоеше все така загледан в опръскания с кръв сняг.

Когато и последният слънчев лъч угасна зад хоризонта, той се обърна, приближи се към групата на каращите се и каза:

- Знам кой е убиецът!

Отначало никой не му обърна внимание.

Глъчката продължи и се наложи Климент да повтори думите си.

- Тихо! Тихо! - развика се Ратомир и замаха с ръце, което накара останалите да млъкнат. - Българинът току-що каза, че знае кой е убиецът!

- Вярно ли е това, Клименте? - попита Дукум и избърса падналите на челото си снежинки.

- Да! - писарят вдигна високо глава, свали качулката си и огледа замръзналата в мълчание група пред себе си. - Знам кой е убиецът! И което е по-важно, знам защо го е направил!

Думите му предизвикаха какофония. Надвиквайки се един през друг, забравили ранга и положението си, насъбралите се искаха да знаят кой е престъпникът.

- Не тук! Слънцето залезе, студено е! Нека се върнем в залата. Там ще ви кажа кой е виновен за тези ужасни престъпления!

Писарят вдигна качулката си и с твърда крачка се отправи към къщата.

Мърморейки недоволно, останалите го последваха.

Скоро всички се събраха в голямата зала. Огънят бе разпален, по стените бяха закачени горящи факли. Въпреки това сенките продължиха да се прокрадват по ъглите, а засилващият се вой на вятъра вледеняваше сърцата.

Деян бе настоял личната му стража да се заеме с охраната на срещата и сега деветимата едри войници с мрачни лица, дрехи в синьо-сребърно и тежки копия в ръцете, стояха зад гърба на господаря си.

Не пропускайки да се прояви като добър домакин, Добрин бе наредил да донесат кани с вино и студено месо.

Климент се възползва от предложеното питие, отпи голяма глътка и стана. Погледите на всички мигновено се приковаха върху него. В залата се възцари мъртва тишина. Съзнавайки отговорността и рисковете, които поема, писарят пое дълбоко въздух и заговори.

- И така - започна той. - Станахме свидетели на ужасни неща. Скандалът между Венда и Докс, убийството на жупана, последвалата смърт на лекаря Балован, покушението срещу мен и секретаря Ратомир, а сега и убийството на Мугел. Всичко стана много бързо, само за два дни. Събитията следваха едно след друго с такава скорост, че преди да можем да си обясним как се е случило едно, вече ни връхлиташе друго.

- Карай по-направо! Кой е убиецът? - провикна се Докс и останалите замърмориха в знак на съгласие.

- Кой е убиецът!? Това се опитвахме да разберем с Ратомир още от първия ден. И открихме интересни неща. Например за жупана Деян.

Сърбинът се размърда недоволно на стола си и смръщи вежди.

- Той не е обичал Венда. Двамата са били противници, също както и техните господари. Кроили са заговори един срещу друг, борили са се за надмощие. Деян е имал и лична причина да мрази Венда. Навремето той му е отнел жената, която обича, а тя след това е умряла. Деян се заклел на гроба й да отмъсти.

- Това са глупости! - провикна се жупанът. - Казах ти още вчера - бях млад, не знаех какво върша и говоря.

- Сутринта, преди да пристигнем - продължи Климент, без да му обръща внимание, - Деян и Венда са се скарали.

- Това беше обикновена разправия! Нищо съществено - Деян се размърда на стола си.

- Дали? - Климент вдигна рамене. - Дали не е имало и нещо друго? Нещо, което Венда е разбрал и заради което е трябвало да умре? Например това, че Деян и господарят му са поддържали тайна кореспонденция с Константинопол?

- Това са глупости! - Деян бе пребледнял. - Всички знаят за интереса на княза Гойник към Византия.

- Аз не знаех - тихо пророни Добрин и думите му увиснаха във въздуха.

- За това са се карали Деян и Венда в деня преди жупанът да бъде убит. Явица е чул скандала. Чул е и едно име - Константин. Отначало мислех, че става дума за човек. Може би пратеникът, който е дошъл в имението. Или убиецът. След това разбрах, че бъркам. Явица не е чул добре. Ставало е дума не за Константин, а за Константинопол!

Всички погледи се обърнаха към Деян, който стоеше с каменно лице.

- Той ли е убиецът? - Дукум гледаше невярващо писаря. - Заговорничел е с византийския император да помогне на господаря му. Или нещо такова. Венда е разбрал, скарали са се и жупанът го е убил, за да заличи следите си.

- Деян бе с мен през целия следобед. Няма как да е убил Мугел! - Климент изчака да види ефекта от думите си. - Което не значи, че заедно с господаря си не са кроили тайни заговори да заграбят властта с помощта на Византия.

Жупанът се усмихна студено, останалите се разшумяха неспокойно.

- Не си играй с нас, писарю! Казвай каквото имаш да казваш! - заповяда му Дукум.

- Нека не забравяме и предателя в Плиска. Беше ли замесен?

Дукум преглътна, но не отговори.

- Най-вероятно е бил. Не само поради факта, че печенегите ни нападнаха, знаейки точно откъде и кога ще минем. Много по-интересен е фактът, че Стрез има същия пръстен като на Венда - Климент посочи с ръка, - лъвска глава.

- Ти? - Докс изгледа невярващо Стрез.

- Това не е вярно! - военният облиза устни.

- О, вярно е и още как! - каза Климент. - Ти си най-верният човек на Докс. Бил си непрекъснато до него. Той е брат на хана. Споделял е с теб всичко, което си струва да се знае! Сам се похвали няколко пъти с това.

- Не! Не му вярвайте! - гласът на Стрез бе изтънял от напрежението.

- Стрез беше в стаята на Венда в деня на убийството. Търсеше нещо. Опита се да се измъкне с някакви мъгляви обяснения, че търси улики, но истината е, че е искал да се увери, че Венда не е оставил след себе си документи, които биха могли да го уличат в предателство.

- Пак ви казвам... - започна Стрез.

- Мълчи! - сряза го Докс. - Не си ми казал, че си претърсвал стаята на жупана.

Военният се сви на мястото си.

- Знаеш ли какво те издаде?! Кога заподозрях, че ти си предателят? В нощта, след като се спасихме с Ратомир от подпалените складове. Всички бяха възбудени, но само ти съобрази да организираш войниците. Справи се отлично. Но те бяха сръбски, а не български войници. Как така се справи толкова добре? Това ме накара да се замисля. Все пак си чигат, свикнал си да командваш. Може би това бе обяснението. Но тогава си спомних нещо друго. След нападението на печенегите, докато си говорехме, ти каза колко е жалко, че в Ниш са били убити двама български агенти. Знаеше подробности, които не бяха известни дори на господаря ти Докс. Борис лично ми каза, че никой не знае за смъртта на шпионите ни. Ти си разбрал от брата на хана кои са, предал си ги, след което си получил уверения, че те са мъртви!

- Не! Не е така! - Стрез заотстъпва към стената.

- Знаел си всичко, което Докс ти казва - безмилостно продължи писарят. - Сам ми призна, че си обикалял тържищата да търсиш храна за отряда на господаря си. Там спокойно си можел да се срещаш с когото искаш и да обменяте сведения. Най-вероятно ти самият си направил така, че готвачът ви да бъде обвинен и ти да поемеш функциите му!

- Така е! - Докс внезапно скочи и издърпа от ножницата му меча на Стрез. - Значи си ме предал! Ти! Вярвах ти като на брат! - братът на хана вдигна меча и замахна към вцепенения чигат. Стрез не се помръдна, а сам протегна напред шията си. В последния момент Докс спря ръката си и се обърна към стоящите до стената войници.

- Арестувайте този предател!

Скоро, обезоръжен и вързан, Стрез лежеше в единия ъгъл на залата.

- Но той ли е убиецът? - Добрин зададе въпроса, който се въртеше в главите на всички.

- Труден въпрос - отговори Климент. - Дали Стрез не бе убил Венда, за да прикрие предателството си? Но някои неща не се връзваха. Ако той беше убиецът, нямаше да отиде на другия ден да претърсва стаята на жупана. Би го направил веднага след като го убие.

- Кой тогава е бил? - попита Дукум. - Кой?

- Добре! - Климент огледа присъстващите. - Нека започнем поред. Всеки тук е имал причина да убие Венда. А след това да отстрани останалите, защото са видели или знаели нещо. За Деян казах. За Стрез - също. Докс е имал същата възможност. Той се скара с Венда, всички чухме как го заплаши. Имаме само думата на Стрез, че братът на хана не е напускал стаята. Но той би казал каквото му нареди господарят му.

- Но Венда не би го пуснал в стаята си - напомни му Ратомир.

- Може и да го е пуснал. Ако е мислел, че е някой друг. Или ако братът на хана е казвал, че идва да се извини.

Всички погледнаха към Докс, който се ухили.

- Бях пиян! Цяла нощ спах! - каза той.

- Явица също би могъл да е убиецът - продължи Климент, без да му обръща внимание. - Той е комендант на имението, свободно обикалял из коридорите, без да събуди подозрение. Той, както и Добрин, са имали стари сметки за разчистване с жупана. Може би затова всъщност са искали преговорите да се проведат точно тук. Двамата заедно, обединени от омразата си към Венда, са го убили!

Всички зашумяха.

- Мугел... - писарят някак си успя да надвика шумотевицата - Мугел е бил разорен. Трябвало е да се раздели със скъпите бижута, с които обича да се кичи, и с всичките си тоалети. Надявал се е да се ожени за Биляна и зестрата й да го спаси от фалит. Венда е бил пречка в осъществяването на този план.

- Но жупанът беше убит! - отбеляза някой, но без да му обръща внимание, Климент продължи:

- Не трябва да забравяме и Ратомир! Той също иска да се ожени за Биляна. Но Добрин е решил да я даде на Венда. Или на Мугел. И секретарят решава да отстрани един от тези, които стоят на пътя му.

- Какво? - за първи път Добрин беше наистина изненадан. - Вярно ли е това, Ратомире?

Секретарят само повдигна рамене и се загледа в пода. Лицето му гореше.

- В убийството спокойно би могла да му помогне и самата Биляна - продължи Климент.

- А днес са довършили и Мугел - злорадо обяви Деян и се засмя. Никой не се присъедини към жупана.

- Но нека се върнем към началото и видим какво се е случило в действителност. След скандала Венда се връща в стаята си. Ядосан е от спречкването с Докс. Вероятно се притеснява, че преговорите ще потръгнат трудно. Пиршеството свършва и всички се разотиват. Някой се качва при жупана. Някой, на когото той има достатъчно доверие, за да му отвори вратата въпреки яда си и факта, че е само по долна риза. Вече обсъждахме това. Дошлият убива Венда, като му прерязва гърлото и го пробожда в сърцето. Заключва вратата отвън, пъхва ключа под нея, за да изглежда така, сякаш Венда се е залостил отвътре. Тръгва по коридора. Въпреки късния час аз и Явица, които още не сме заспали, чуваме стъпките му.

На другата сутрин мъртвият жупан е намерен. Заедно с Ратомир започваме разследването. На обяд, докато се храним, Балован ни казва, че нещо не е наред. Убиецът го чува. Чува също, че лекарят ще пробва нови билки за виното си и кани и нас с Ратомир да се присъединим. Убиецът се промъква в стаята на лекаря и поставя отрова в едно от гърненцата му. По-късно Балован се връща, пие от виното и умира. Жупаните искат да си тръгнат, но не могат. Мугел започва да нервничи. Няколко пъти иска да му кажа какво знам. Убиецът решава, че жупанът или знае нещо, или го подозира. Примамва го навън в снега и го убива.

- А нападението в складовете? Не го ли пропусна? -попита Докс.

- Това е било работа на Стрез. След като го заварих в стаята на Венда, му е било ясно, че ще почна да го подозирам. Не е искал да рискува. Не е знаел и какво съм казал на Ратомир. Двамата със секретаря бяхме цял ден заедно, нормално е да споделя подозренията си с него. Затова чигатът подмамва първо него, след това мен, за да ни убие. Вечерта след пожара забелязах петна по дрехите му. Тогава не обърнах внимание, но сега съм сигурен, че са били от лененото масло, което е излял върху сламата. Нападението му нямаше нищо общо с убийствата, но идеално пасваше в цялата картина. Извършеното престъпление лесно щеше да бъде приписано на убиеца.

- Но кой е той!? - гласът на Деян бе тих, но властен. - Кой е убиецът?!

- В тази история наистина има толкова много неща, събрани накуп, толкова много пътища, по които можеше да се тръгне, че те се прикриват и пречат един на друг. Първото нещо, което ме смути, бе, че и аз, и Явица бяхме чули различни стъпки по едно и също време по коридора. Аз в дясната, той в лявата му част. Какво значеше това? Едва ли след като е извършил престъплението, убиецът е искал да се разхожда напред-назад. Той би отишъл или вляво, или вдясно. Но не и на двете страни. Което означаваше само едно - убийците са били двама.

- Двама ли? - Деян се изправи. - Как така двама?

Ратомир одобрително закима с глава.

- Двама! - повтори Климент. - Доказват го и раните. Няма смисъл, след като си прерязал на някого гърлото, да го пронизваш и в сърцето. Или обратното. Ненужно е и е неудобно. Убиецът рискува да се изцапа с кръв, докато нанася втория си удар. Но ако убийците са били двама? Представете си - двама души, на които Венда вярва, влизат в стаята му. Започват да обсъждат това, което се е случило по време на вечерята. Единият седи пред жупана, другият се разхожда из стаята. Този, който е прав, застава зад жертвата и дава знак на съучастника си. Той се навежда напред и пробожда нищо не очакващия Венда в сърцето. През това време другият отзад му прерязва гърлото. След което си тръгват. Единият - към стаята си вляво, другият - към тази вдясно. Почистват оръжията си и си лягат, а на другата сутрин се преструват на изненадани от случилото се.

- Но кои са те? - Климент не успя да разпознае чий точно глас се извиси над останалите.

- Само двама души биха могли да влезнат толкова спокойно при Венда, да се разхождат зад гърба му и той да не е нащрек. Деян и Мугел!

- Какво! - жупанът скочи на крака и заудря с юмрук по масата. Войниците зад него смутено се раздвижиха. - Веднага наредете на малоумния си писар да млъкне! Не мога повече да слушам подобни безсмислици - провикна се той към Дукум.

- Това е, което е видял Балован - продължи Климент, без да обръща внимание на крясъците на сърбина. -

Различните рани. Те са били нанесени с различни оръжия и като лекар е можел да ги различи. Било е въпрос на време да го направи. Затова са го убили.

Писарят замълча за малко.

- Отидох в подземието, където са труповете. Внимателно разгледах раните на Венда. Те наистина са от различни оръжия - личи, ако знаеш какво търсиш. Особено ударът в сърцето. Той е нанесен от острие в четириъгълна форма. Същото като кинжала, който Деян носи и в момента!

Лицето на сърбина се сгърчи.

- Но Мугел бе убит! Как може да е участвал в престъплението, след като е мъртъв - извика Явица.

- Писарю, дали си спомняш собствените си думи отпреди малко! - Деян се изсмя подигравателно. - Аз бях с теб през целия следобед. Заедно видяхме как Мугел излезе през вратата, заедно стигнахме до мъртвото му тяло. Как тогава съм го убил?

- Така е! - съгласи се Климент. - Защото убийците не са били двама. Били са трима! Помогнал ви е Докс!

В залата настана хаос от гласове, блъскане на мебели и викове. Почервенял от гняв, братът на хана бе скочил на крака и се бе втурнал към писаря. Дукум и Явица се опитваха да го задържат. Деян се смееше истерично, махайки с ръце, Добрин и Ратомир обградиха Климент и го затрупваха с въпроси.

Войниците покрай стените нервно се въртяха, очаквайки да им заповядат нещо.

- Тихо! Тихо! - Добрин успя да надвика останалите. -Нека чуем какво има да ни казва писарят, а след това ще решим какво да правим.

Продължавайки да заплашва и сипе ругатни, Докс беше усмирен. Той седна на мястото си и хвърляйки мрачни погледи към писаря, на един дъх пресуши чашата с вино пред себе си.

- Това, което не ми даваше мира, бе, че не виждах причината за всичко това - каза Климент. - Защо бяха нужни тези убийства? Защо в тях бяха замесени толкова много хора?

През цялото време имах чувството, че пропускам нещо. Нещо важно, което да завърши картината. Тази вечер, когато видях кръвта по снега около тялото на Мугел, си спомних. Не за първи път виждах подобна картина. Преди няколко дни видях още повече кръв, разплискана върху снега. След нападението на печенегите.

- Печенегите ли? - учудено попита Дукум. - Те пък какво общо имат?

- Още от самото начало някой пречи на начинанието ни. Лудият шаман, който се опита да ни уплаши с пророчествата си в Плиска. Нападението на печенегите. Убийството на жупана. Някой много иска да попречи на преговорите. Някой, който не би имал полза от сключването на мира.

- Какво би станало, ако преговорите се провалят? -Климент погледна Дукум, който само вдигна рамене. -Най-вероятно престолонаследникът Расате и великите боили, които са в плен, ще бъдат убити. Ще има война между Сърбия и България. Всички говорим за тази възможност. Но какво ще стане след това? Борис не е особено добър на бойното поле. Войната може да се проточи. Тогава, ако ханът не падне в боя, лесно може да бъде отстранен от трона. Расате ще е мъртъв, другите деца на Борис още са малки. Някой ще трябва да поеме властта. И кой ще бъде той?

Погледите на всички се насочиха към Докс. Той ядно изсумтя и присви зачервените си очи.

- От самото начало Докс прави всичко възможно да се провалим! Докс поиска да се срещнем извън Сердика! Докс е направил така, че да закъснее за срещата. Уж отива на импровизиран лов за мечки и се загубва от останалите. Братът на хана не е ходил на лов. Преди да го убият, Мугел ми каза как по време на вечерята Докс е съжалявал, че отдавна не е ловувал. Всичко е било само преструвка, за да може печенегите да ни избият! След това е препуснал напред, нетърпелив да разбере дали наемниците му са изпълнили задачата си. Севар каза, че едва го настигнали. Той е бил конникът, когото видях на хълма. Има и още! Докс не можеше да повярва, че нападението не е успяло. Изпадна в бяс, като видя шапката на предводителя на разбойниците. Човек, когото той лично е наел. Още тогава трябваше да се сетя! Докс предизвика скандала с Венда. Докс се държеше предизвикателно през цялото време и правеше всичко възможно, за да се провалим!

- Вярно ли е това? - Дукум се бе изправил и бе отстъпил крачка назад. - Планирал си смъртта на нас, Расате и брат си от самото начало?

- Стига вече! - кисело провлачи Докс. - Нима ще повярваш на лудия си писар? Сядай да чуем какви глупости още ще наговори, след което ще го арестуваме и ще го екзекутираме!

Дукум поклати глава, загледа се намръщено в брата на хана и седна по-далеч от него.

- Така проблемите се разрешават най-лесно, нали -попита тихо Климент. - Като убиеш този, който ти пречи.

Докс вдигна чашата си в подигравателна наздравица към писаря.

- Мугел и Деян също имат изгода преговорите да се провалят - продължи Климент. - Не знам дали техните господари са знаели какво вършат, или са действали на своя глава, но една война с България само би закрепила положението на Гойник и Стоймир. В момента Мутимир е най-силен. Провал на преговорите би дал глътка въздух на двамата му братя и би представлявал провал за него. Да не забравяме, че всичко бе организирано под неговата егида. Провалът на преговорите с България по вина на Мутимир сериозно би подронил авторитета му. А кой знае, на война се случват и злополуки. Не мога да кажа как точно е планирано да стане, но ако преговорите се провалят и започне война, Мутимир едва ли е щял да доживее края й. Затова Деян и Мугел по всякакъв начин са се опитвали да провалят преговорите. За да не загубят властта заедно с господарите си!

- Това е вярно - гласът на Дукум прогърмя над смълчалата се зала, - заради тях не пратихме вест на княз Мутимир за ставащото! Заради тях не можахме да подновим преговорите. Деян непрекъснато иска да си тръгва.

Сърбинът само изсумтя презрително.

- Така е! - продължи Климент. - Станало е следното: Деян, Мугел и Докс са се срещнали при идването си в Плиска. Твърдят, че не се познават, но Мугел похвали колекцията от оръжия на Докс и меча с дълга ръкохватка, който той им е показал. Те няма как да са виждали оръжията, освен ако не са посещавали Докс в столицата. Там са замислили плана. Печенегите е трябвало да ни унищожат още по пътя. Така преговорите са щели да бъдат провалени от самото начало. От последвалата война печелят и тримата. Докс става хан, господарите на двамата жупани, а и те покрай тях, се издигат! Нападението се проваля, но заговорниците не се отказват от плановете си. Докс нарочно се скарва с Венда. Той само е чакал да се заяде с жупана. Но скандалът не е достатъчен. Затова Венда трябва да умре!

Климент огледа присъстващите. Явица и Стрез гледаха с недоумение ту него, ту господарите си. Докс яростно бе стиснал юмруци. Деян се подсмихваше иронично. Ратомир гледаше ужасено пред себе си.

Климент отпи глътка вино, за да прочисти гърлото си и продължи:

- За беда в плана се появява спънка. Снегът е направил пътищата непроходими и Деян и Мугел трябва да останат. Но правят всичко възможно, за да провалят преговорите. Не искат да пратят известие на Мутимир какво е станало, което би било естественото развитие на нещата, и решават да си тръгнат, вместо да изчакат нов пратеник. Деян, който вчера обядва близо до нас, чува за подозренията на Балован и ги споделя с другите двама. Мугел, който разбира от билки, както ми каза Ратомир, пуска отрова във виното на лекаря, надявайки се да убие и нас със секретаря. Планът им не сработва докрай, но нападението на Стрез им дава прекрасен повод да си тръгнат колкото се може по-бързо. Но са принудени отново да останат и това почва да ги изнервя. Не са го планирали така. Трябвало е да се махнат веднага от имението, за да няма време да бъдат разкрити. Мугел е на ръба да се огъне. Докс го вижда да говори с мен след обяда и се притеснява какво може да ми е казал жупанът. Братът на хана вика Мугел навън, уж да поговорят, издебва го и когато наоколо няма никой, му отрязва главата. Затова Деян не можеше да повярва, че Мугел е убит.

Климент замълча и отново отпи от виното.

- Пак повтарям, това са пълни измислици! - Докс успяваше да се сдържа, стискаше здраво чашата си и гледаше злобно Климент. - Писарят си измисля! И няма никакви доказателства. Само думи!

- Напротив! Имам! И то няколко! - Климент се облегна на масата пред себе си. - Докс е предпочел да ловува, вместо да дойде на срещата, за да може печенегите да ни избият. Раната в гърдите на Венда е нанесена от оръжието на Деян. То е още на кръста му. Мугел е бил билкар. Ако претърсим стаята му, съм сигурен, че ще намерим билките, с които е отровил Балован. Двамата жупани и братът на хана са се познавали, а твърдят, че не е така. Това е истината! - гласът на писаря проехтя неестествено силно.

В стаята цареше мъртва тишина.

- Но има и още! - Климент бавно обходи лицата на всеки един от присъстващите. - В нощта, когато е бил убит Венда, единият от убийците е бил видян. Зоран, синът на Добрин, е сънувал кошмар. Станал е да се разходи. Бил е под въздействието на съня си и скандала по-рано вечерта. Твърди, че е видял в тъмното огромно чудовище. Чудовище с червени очи.

- Чудовище! - Деян се изсмя. - Писарю, ти нямаш равен на себе си!

- Отначало мислех, че Зоран си измисля - невъзмутимо продължи Климент, но преди малко, когато видях кръвта по снега и отразяващите се в нея слънчеви лъчи, разбрах какво е видял Зоран - видял е Мугел! Червените очи на чудовището са били отблясъци от рубинената огърлица, с която нашият жупан толкова много се гордееше!

- Това са само съвпадения! Никой не може да ме обвини... - започна Докс, но Деян го прекъсна.

- Е, българино, няма нужда да отричаме! Трябва да признаем, че писарят е свършил чудесна работа. Подцених те, Клименте! Подцених те! - Деян се бе отпуснал на стола си и говореше лениво, но очите му проблясваха опасно.

- Ти луд ли си! Не признавам нищо! Това са измислици! - разгорещи се Докс.

Останалите седяха и ги гледаха безмълвно.

- Хайде, Докс! Хванаха ни натясно, какво толкова! -надигна пак чашата си Деян. - Вече няма смисъл да отричаме. Да, аз и Мугел убихме Венда. Този подлец си го заслужаваше! Отдавна трябваше да умре! После отровихме доктора. Мугел му пусна някаква билка във виното. Винаги си носи по някоя. За всеки случай - жупанът се засмя. - Само съжалявам, че не можахме да видим сметката и на писаря. Но за това има още време. Нищо кой знае какво не се е случило!

- Как така нищо да не се е случило! Всичко се провали! - извика Докс и стовари ръце върху масата.

- Не съм съвсем сигурен! - Деян внезапно скочи на крака. - От предишното му отпуснато поведение не бе останало и следа. Очите му горяха, дишането му се учести. - Нима не виждаш, Докс? Така ще постигнем окончателно целта си. Няма да има мир. Расате и боилите ще умрат! Ще има война. А както сам отбеляза писарят, там се случват злополуки. Една заблудена стрела, и Мутимир няма да го има. Няма да има кой да нарежда на мен и на господаря ми Гойник! По-късно ще намерим начин да се справим и със Стоймир. Борис ще падне, а ти ще наследиш трона му.

Докс гледаше с широко отворени очи.

- Единственото, което трябва да направим, е да избием всички! - усмихна се Деян. - Ще запалим имението и ще представим всичко като предателство или както ни изнася. От просто по-просто!

- Ти си луд! - Дукум скочи заедно с всички останали на крака и изтегли меча си. - Нима си мислиш, че такова нещо ще ти се размине?!

- Разбира се! - разсмя се жупанът. - Ако се огледаш, ще видиш, че залата е пълна само с мои войници! Ще запалим имението и ще заличим всички следи. Вече се погрижих за стражите отвън. Дадох им вино да се сгреят, което, честно казано, не беше от най-доброто - Деян се засмя отново. - Е, няма да се споминат като лекаря, но ще проспят пожара, в който им е писано да загинат. След това ще обвиним вас за убийствата - жупанът разпери ръце. - С мен ли си, Докс?

Братът на хана стана бавно. Лицето му бе изкривено, пламъците на факлите хвърляха по страните му страшни червени сенки. Той също извади меча си и застана до сърбина.

- Не трябваше да се стига дотук! Ако печенегите ви бяха избили в снега, всичко това щеше вече да е минало! Но както каза Деян, нямам друг избор.

- Това е! - жупанът се облегна на масата и погледна към капитана на войниците си. - Избийте ги!

- Помощ! Помощ! - започна да вика Ратомир, докато другите се оглеждаха. - Няма ли кой да ни помогне?

- Можеш да викаш колкото си искаш, секретарю! -разсмя се жупанът. - Стените на имението са достатъчно дебели, а и виелицата навън заглушава думите ти. Войниците на Добрин вече спят. Така че можете да викате колкото си искате! Няма кой да ме спре!

- Напротив! Има! - вратата на залата се отвори и отвън повя студ. В рамката стоеше висок мъж с нахлупена качулка, дълга до земята пелерина и изваден меч.

- Какво става? Кой си ти? - смаяно извика Деян.

Мъжът пристъпи в светлото и отметна назад качулката си. Дълги кестеняви коси се посипаха по раменете му. Върху челото му проблясваше златна диадема.

Деян рязко пое дъх, залитна и отстъпи назад.

- Господарю Мутимир! Но как? Как дойдохте тук?

- Аз го повиках! - отговори писарят.

Войниците, които бяха тръгнали напред с насочени копия, свалиха оръжията си и се заоглеждаха смутено. Новодошлият пристъпи към тях и вдигна високо меча си.

- Аз, княз Мутимир, един от тримата върховни владетели на Сърбия, ви заповядвам да се предадете! Само така можете да се надявате на милост!

Войниците сведоха копията си. Всички замълчаха, гледайки като хипнотизирани владетеля, короната и меча му. Князът вдигна лявата си ръка. Изведнъж тишината бе разцепена от смеха на Деян.

- Така е още по-добре! Ще свършим с теб веднъж завинаги, господарю Мутимир - гласът на жупана се изви иронично. - Напред! - рязко извика той. - Ще получите по петстотин златни монети, след като избиете всички. Който убие Мутимир, ще получи хиляда!

Без да се бавят, войниците отново вдигнаха копията си и нападнаха. В същия миг Мутимир свали меча си. Стаята внезапно се изпълни с хора, които наизскачаха от мрака навън. Облечени в железни ризници и високи шлемове, част от тях заобиколиха господаря си, докато другите бързо се справиха с изненаданите служители на жупана.

- Но как? Какво става? - невярващ, Деян заотстъпва към стената. В залата нахлуха още войници с плетени железни ризници под дебелите зимни наметала, кожени шлемове, дървени щитове и извадени мечове. Един от тях носеше знамето на Мутимир - изправена мечка на златно-червен фон.

След миг Деян и Докс бяха оковани и поставени на колене пред княза. Той вдигна високо меча си и посочи брата на хана.

- Тебе, българино, не мога да те съдя! Предавам те на другарите ти, които ти измами, предаде и се опита да убиеш. Друг ще бъде твоят съдник, не аз - князът се обърна към Деян: - Тебе, жупане Деян, за това, че предаде тези, които ти имаха доверие, за заговора, в който участва, и убийствата, които извърши, осъждам на смърт чрез обезглавяване. След това тялото ти ще бъде оставено на кучетата, а родът и името ти ще бъдат опозорени навеки. Присъдата ще бъде изпълнена незабавно! Изведете го!

Войниците подхванаха жупана и го поведоха навън. Никой друг не помръдна.

Внезапно нощта бе пронизана от тежък, тъп удар.

След това настана тишина.

Епилог

- Какво ще стане с Докс? - попита Климент седящия до него Дукум.

Двамата бяха специални гости на хан Борис в голямата зала на двореца в Плиска. Множество факли, закрепени в красиво изработени бронзови скоби с глави на животни, осветяваха просторното помещение. По облицованите с резбовано дърво стени бяха накачени тежки гоблени с извезани ловни и военни сцени. Дълги пурпурночервени знамена, поръбени с голямо златно слънце с шест лъча в средата, се спускаха от тавана над главите на присъстващите. Красиви рози оформяха краищата на високите мраморни колони на голямата зала.

В дъното, върху малък подиум, бе поставен тронът. Борис седеше на високия си стол, а на главата му проблясваше златна корона. Черната му коса и брада бяха грижливо подрязани и сресани, очите му грееха, обхождайки бавно залата.

Беше минал повече от месец, откак се прибраха от Сърбия. Събитията следваха едно след друго с такава скорост, че Климент не можеше да ги следва.

След като разобличи заговора на Докс, Деян и Мугел, се бяха случили още много неща. За някои от тях писарят знаеше със сигурност, за други се досещаше, за трети нямаше никаква представа.

След екзекуцията на Деян Дукум бе скочил, бе стиснал силно ръката на Климент и заедно с Мутимир и Добрин се бе оттеглил в покоите на домакина.

На другия ден пратеничеството свърши. Климент и кавханът се разделиха. Под засилена охрана писарят се връщаше в Плиска. Малко преди него натам потегли бърз куриер, който да извести Борис какво се бе случило.

На връщане Климент и охраната му пътуваха без произшествия. Снегът спря да вали, пътищата станаха проходими. В края на колоната, затворен в желязна клетка, поставена върху каруца, бе окованият Докс. Климент се опита да заговори брата на хана, но онзи го наруга и се опита да го заплюе.

След седмица бяха в Плиска.

Климент се учуди, като разбра, че ханът не е в столицата. Борис бе заминал за Сърбия.

„Значи преговорите все пак ще се състоят“ - помисли си писарят, доволен, че вече не е част от тях.

Из града се усещаше напрежение. Всички предричаха нова война. Климент чу няколко злобни подмятания, че е крайно време Борис да даде властта на някого, който може да се справи по-добре от него.

Десет дни по-късно ханът и Дукум се върнаха. Заедно с тях яздеха Расате и пленените боили. Тъмните очи на престолонаследника просветваха злобно. Расате въртеше глава на всички страни, сякаш търсеше някого, надсмиващ се на поражението му, за да го накаже веднага.

Малко по-късно кавханът прати да го повикат.

Климент завари Дукум в добро настроение.

- Няма да има война! Борис и Мутимир се договориха! - посрещна го великият боил и му разказа какво се бе случило.

Стаята на Мугел била претърсена и били открити различни отрови. В дисагите на Деян бяха намерени планове за разпределяне на властта в Сърбия между господаря му Гойник и Стоймир. Както част от кореспонденцията, която той и господарят му бяха водили с Византия.

- Мутимир никога няма да може да ни върне услугата! - засмя се Дукум. - Е, не че не се опита.

Князът се бе съгласил да проведе преговорите веднага, без двамата си братя. Мутимир бе готов на всичко, за да върне направената му услуга.

- Съгласи се да освободи Расате, както и всички останали пленници.

Двамата владетели бяха подписали мирен договор, бяха дали обети и бяха пили от една и съща чаша с вино. За да засвидетелства добрите си намерения към Борис и България, Мутимир бе пратил двамата си синове да проводят хана до границата. Там те го бяха дарили с кожи и скъпоценности.

Стрез наистина се бе оказал предател. В къщата му в Плиска бяха намерени няколко сандъчета с жълтици, както и част от писмата, които си бе разменял със сърбите.

- В крайна сметка всичко завърши добре. Дори приятелят ти Ратомир е доволен. След случилото се и ролята, която той изигра в него, Добрин се съгласи да го ожени за дъщеря си.

Климент се усмихна. Радваше се за сърбина.

- Малко е да казвам, че ханът е много доволен от всичко, което направи! - каза накрая Дукум. - Затова, като малка част от благодарността си, те прави багаин!

- Ще ти изкаже и лично благодарностите си, предполагам - каза Дукум и отпрати зашеметения от радост писар.

- Какво ще стане с Докс? - повтори въпроса си Климент, докато слугите внасяха блюдата с вечерята. Красиви сребърни подноси с желирани змиорки, гълъби с мед, задушени във вино петли и пълнен с различни меса и ароматни треви глиган с дълъг нож, забит в гърба.

Дукум усмихнато погледна последното блюдо.

- Едва ли ханът е поискал глигана случайно - каза великият боил. - Но, честно казано, се съмнявам, че ще нареди да убият Докс. Засега той е затворен в тъмница. Великият съвет на болярите ще реши съдбата му. Не трябва да забравяме, че той е предател, но не бива да забравяме също така, че е и брат на хана! А Борис е много различен от останалите владетели - Дукум сви рамене. - Само времето ще покаже каква ще е съдбата на Докс. Но засега е най-добре да се справим с глигана пред нас.

Слугите напуснаха помещението и Борис стана. Ханът се приближи до глигана, отряза голямо парче месо от плешката му, постави го в широка сребърна чиния, остави я пред писаря и му се поклони. Безкрайно смутен, Климент също се поклони на владетеля. Присъстващите изръкопляскаха, след което всеки се зае с храната пред себе си.

Дукум се обърна към писаря и го потупа по рамото.

- Е, Клименте - широко се усмихна той. - Вече си храненик на хана! Току-що Борис те прие в семейството си! - великият боил се засмя гръмогласно при удивения вид на писаря и вдигна чашата си в негова чест.

Николай Пенчев

Жълтата кутия

(книга 4 от "Старобългарски загадки")

На баща ми, който много ми помогна при писането на тази книга.

Пролог

Седнал зад отрупаната с ястия маса, боритарканът[19] Гостун се огледа доволно. Предстоеше вечер, която щеше да промени живота му.

Голямата зала на двореца в Плиска бе само негова.

Преди месец и половина Борис тръгна срещу тези, които оспорваха властта му, не искаха да се покръстят и го наричаха "предател", отказал се от Бога на дедите си. Князът, каквато бе новата титла на владетеля, наказа с огън и меч противниците си и показа на цялата страна, кой е истинският ѝ господар, стискайки я с желязната си десница.

Докато Борис го нямаше, Гостун се разпореждаше в Плиска. Боритарканът за първи път почувства какво е да имаш истинска власт. Багаини[20], боили[21], водачи на гилдии, свещеници, земеделци и едри търговци се надпреварваха да му показват почитта си.

"Дано князът се забави колкото се може повече" – помисли си Гостун и с наслада отпи от златната си, обсипана с камъни, чаша.

Макар студът да се бе задържал и в началото на април, в тронната зала беше топло и приятно. В голямата камина лениво се виеха пламъци, по ъглите весело припукваха поръсени с билки мангали, закачени за позлатени скоби факли пламтяха по колоните. Масите бяха застлани с бели покривки от чист лен, отрупани с ястия, сервирани в златни и сребърни чинии. Облечени с бели ризи и със зачервени от бързане лица, слугите на двореца, ловко се провираха между гостите, носейки блюдо след блюдо. Най-голямото от тях – глиган, пълнен с ябълки, яребици и заек, бе поставено пред боритаркана. Дори готвачите бяха научили кой е господарят на града.

Гостун се размърда на стола си и се намести още по-удобно.

Тронната зала бе приютила елита на града.

Седнали на пейките около тежките дъбови маси тук бяха всички първенци, които не участваха в похода на княза. Смехът им кънтеше под дървения свод на позлатения таван, разговорите им се губеха между керамичните балюстри и се смесваха с тракането на ножовете и звънтенето на чашите.

Само тронът, с високата си облегалка и блестящи златни орнаменти, се издигаше самотен зад гърба на боритаркана, като обвинения към тези, които гуляят в отсъствието на истинския господар.

Гостун огледа още веднъж залата, но не откри отсъстващи.

Варнехът[22] Самуил, стегнат в кожен елек със сребърни нитове, си правеше компания с няколко боили от Великия съвет. По пръстите им проблясваха скъпоценни камъни, на гърдите им лежаха тежки златни огърлици най-фина изработка, под които проблясваха кръстове – знак, че са приели новата вяра. В центъра на разговора бе чигатът[23] Винех, заместникът на Самуил, който развличаше с пикантни истории събеседниците си, които го слушаха с интерес, заливайки го от време на време с вълни от смях. Строен, як и повратлив, със зачервени от виното бузи, Винех ръкомахаше, хванал в ръката си парче месо, от което хвърчеше сос.

"Не пропуска и миг да извлече изгода от всеки, който може да му е полезен. Да видим каква ще е ползата от самия него" – помисли си Гостун, докато оглеждаше приказливия чигат.

Близо до Винех и групичката му, отпивайки с наслада от виното си, седеше Александър – бързо издигащ се християнски свещеник. На него бе поверен строежът на голямата базилика в Плиска, която трябваше да смае света. Облечен в проста тъмна дреха, той слушаше с половин ухо разговорите около себе си, въртейки с пръст сребърната верижка с малка икона, овесена на врата му.

Малко по встрани, хвърляйки към свещеника погледи, пълни със зле прикрита омраза, се хранеше Пацик. Дебелият славянин отговаряше за новата религия във Великия съвет на боилите и не можеше да преглътне факта, че строежът на базиликата е поверен на Александър, а не на него. Пацик беше плешив, червендалест и закръглен, малките сближени очи, забити дълбоко в тлъстото му лице, му придаваха комичен вид, но за разлика от повечето дебелаци, той съвсем не бе добродушен. Пацик не спираше да яде, като в същото време не пропускаше нищо от ставащото в тронната зала.

– Внимавай да не се задавиш! – подкачи го хазнатарят[24] Драгомир. Двамата с Пацик минаваха за приятели, но всъщност бяха съперници. Дребен, сух, с тънки кости и кафява кожа, хазнатарят приличаше на някой от безкрайните пергаментови списъци, пълни със сметки и изчисления, с които никога не се разделяше. Макар Плиска да се управляваше от Гостун, дори и той трябваше да се съобразява с дребния боил, ако не искаше сметките му да се объркат Точно до Пацик и Драгомир, облечен в пищна роба, с изправен гръб и гледайки презрително около себе си, бе отец Агоп. Той наскоро бе пристигнал от Филипополис и веднага събра значителна група почитатели, най-вече сред боилите и другите първенци в Плиска.

Новата религия даде възможност на по-предприемчивите да се облагодетелстват от нея. И те бързо се възползваха от шанса си. Спасението на душите също си имаше цена.

Това особено личеше на епископ Йосиф – пратения от Богопомазания византийски император Михаил да помага на българите при минаването им в правата вяра. Дебел, трудно подвижен и с ръце, обсипани в пръстени, Йосиф се носеше като самия Господ Бог, винаги заобиколен от група гръцки свещеници. С черните си раса и бърз говор, те приличаха на ято гарвани, налетели се върху лесна плячка.

Гостун отмести погледа си от Йосиф и потръпна. Ако имаше кой да оспори властта му в Плиска, това бе именно византиецът. С подмолните си интриги, властта, която му даваше постът и страхът, че който не му се подчини, ще бъде обявен за предател, Йосиф се бъркаше безцеремонно в управлението.

"Е, това може скоро да се промени. Дори още тази вечер" – помисли си боритаркана и се усмихна.

В ляво от византиеца, с иронична усмивка на уста, седеше презвитер Дориян. Гостун не знаеше защо точно бе поканил и него. Може би това, което свещеникът правеше – да дава подслон на сираци и да се опитва да ги възпитава, все пак бе трогнало боритаркана. Висок, строен, с гарваново черна коса и тънък гърбав нос, Дориян седеше изправен като струна, стиснал здраво в ръка чашата си, от която отпиваше на малки, чести глътки.

Близо до отеца, тъпчейки месо в устата си, седеше заместникът на Гостун – зеритарканът[25] Чака. Едрото му мускулесто тяло едва се побираше на стола, но Гостун бе наясно, че зад нахакания вид се крие заешко сърце, изпълнено с подлост. Макар мнозина да се страхуваха от Чака, който минаваше за скандалджия, побойник и женкар, боритарканът знаеше, че заместникът му не е чак толкова страшен. Двамата бяха мерили силите си и всеки път Гостун, който се славеше като отличен майстор на меча, бързо надделяваше.

Чака завъртя за миг изцапаното си с мазнина лице, срещна погледа на боритаркана и му се усмихна. Гостун вдигна чашата си за поздрав.

– Тъпче се като свиня!

Облечена с тежка зелена кожена мантия, поръбена със злато и сърма, съпругата на Гостун, Евдокия също гледаше Чака.

– Как може да е толкова противен?!

Боритарканът нежно стисна ръката на жена си.

– Той си е такъв, не му обръщай внимание!

Евдокия сбърчи гнусливо нос, наля си малко вино, презрително стисна устни и извърна глава.

Гостун въздъхна.

Колкото повече остаряваше, толкова повече се страхуваше за младата си и красива жена. Какво щеше да прави тя, ако с него се случеше нещо? Какво щеше да прави той, ако тя харесаше друг? Боритарканът бе виждал погледите, които мъжете хвърляха на съпругата му. Това го изпълваше с гордост, но и с притеснения.

Гостун се насили да пропъди черните мисли. Тази вечер имаше по-важна работа. А след това нищо нямаше да има значение. И никой нямаше да смее да задява жената му.

Боритарканът плесна с ръце и веднага неколцина, облечени с шарени дрехи музиканти, засвириха в дъното на залата. Полугола танцьорка излезе напред сред одобрителния шепот и ръкопляскания.

Забравил за миг недоволството на жена си, Гостун се отпусна на стола.

Танцьорката се завъртя, тялото ѝ се изви сластно под звуците на музиката, гърдите и бедрата ѝ се разлюляха, а опасващите ги сребърни камбанки звъннаха обещаващо. Доволен, боритарканът присви очи, устните му се разтеглиха в широка усмивка и той запляска в такт с музиката. Вечерта се очертаваше все по-добра.

Внезапно вратата на залата се отвори с трясък и Гостун подскочи на мястото си.

Сред стреснатите викове на гостите в помещението нахлуха шестима от войниците на Вътрешния град. Те бутаха пред себе си висока девойка, с изпокъсани мръсни дрехи, сплъстена коса и кално лице. Краката ѝ бяха обути в износени войнишки ботуши, в ръцете си стискаше жълта кожена кутия.

Разговорите мигом секнаха, погледите на всички се насочиха към новодошлите. Музикантите спряха да свирят, танцьорката уплашено побягна.

– Какво става?! Защо ни прекъсвате?! – попита ядосан Гостун и се изправи, гледайки със съжаление отдалечаващата се танцьорка. Краят на скъпата му вълнена наметка цопна в поставеното пред него блюдо, което го вбеси още повече.

– Господарю! Изпълняваме заповедите ви! – чигатът Симеон, който командваше отряда, коленичи пред боритаркана – Наредихте да ви известяваме веднага щом в града се случи нещо необичайно.

– И какво толкова е станало? – Гостун припряно седна и бутна края на наметката си под масата, за да скрие мазното петно.

– Стражата залови това момиче да обикаля около Източната врата на Вътрешния град – отговори Симеон и стрелна с очи Чака, който го изгледа презрително – Говори на непознат език и въпреки че няколко пъти ѝ било отказано, не искала да си тръгне, опитвайки се да влезе в двореца. Сочела кутията си и повтаряла думата "анищар".

Гостун се огледа объркано.

– Анищар ли? Какво значи това?

– Нямам представа – отговори чигатът.

– Аз знам! – отец Александър гледаше в масата пред себе си – Анищар е езическото име на планетата Сатурн. Означава още и четвъртък. Мислех, че сме приключили с това идолопоклонничество!

– Сатурн? Четвъртък? Какви са тези глупости?! – гласът на боритаркана се извиси над притихналата зала – Кое си ти, момиче? И какво има в тази кутия?

Конниците бутнаха напред девойката и залитайки, тя се озова в средата на залата. Личеше, че макар мръсна и зле облечена, непознатата не е от простолюдието. Кожата ѝ, там където се виждаше от мръсотията, бе гладка и бяла, лицето с правилни черти и умни очи, които светеха войнствено под червеникавата, падаща на кичури коса.

– Коя си ти? – извика отново Гостун и стана на крака. Цялата история започваше да му омръзва.

Девойката отговори с порой от звуци, които боритарканът не можа да разбере.

– Вземете ѝ кутията! Вижте какво има вътре! – разпореди се Гостун и седна, внезапно усетил, че нещо не е наред. Вечерта бе развалена, от предишното настроение не бе останало и следа.

Един от войниците се опита да изтръгне кутията от ръцете на момичето, но то отскочи назад, ритна го по крака и извика нещо на непознатия си език.

Част от гостите се разсмяха притеснено, гледайки ту Гостун, ту войнствената непозната.

– Вземете ѝ проклетата кутия! – затропа с юмрук по масата боритарканът, разплисквайки виното си.

Няколко войници сграбчиха девойката и въпреки съпротивата ѝ, я събориха на пода. Кутията тупна на земята и капакът ѝ се отвори.

Нещо кръгло и черно изпадна от нея, търколи се през залата и с глух удар спря пред масата на Гостун. Любопитен да види какво е, той се наведе напред.

Грозна отрязана глава с рана на челото и половин ухо се хилеше зловещо от пода на пребледнелия боритаркан. Жена му Евдокия скочи на крака, вдигна ръце към лицето си и започна да пищи.

* * *

Отец Агоп прескочи изпречилата му се кална локва, опря се на стената, покрай която минаваше и се загърна плътно в черната си роба. Някъде над него се отвори прозорец, някой изруга и към земята полетяха парчета хляб, кости и остатъци от вечеря.

– Внимавайте къде хвърляте мръсотията си, безбожници! – провикна се свещеникът, но никой не му отговори.

Агоп продължи, ядно мърморейки под нос. Съжаляваше, че е решил да се прибира сам. Бе станало късно, по улиците нямаше никого, а изпитото вино и погълнатата храна караха отеца да се чувства неспокоен.

Както и отрязаната глава, която се бе изтърколила на пода в голямата зала на двореца в Плиска.

– Това е дяволска работа – промърмори отново Агоп, прекръсти се и се огледа през рамо.

Не можеше да се отърве от чувството, че някой го следи. Бе погледнал само за миг в празните очи, но му се струваше, че те продължават да се впиват в гърба му, да го следват из тесните улички, като безплътен демон, готов да го разкъса.

Разтреперан, свещеникът спря, обърна се и направи кръстен знак във въздуха зад себе си. Каквото и да го преследваше, трябваше да си отиде.

Проклинайки собствената си глупост, Агоп вдигна краищата на робата си и забърза напред в тъмнината. Бе свикнал с удобства и разкош още във Филипополис, а сега му се налагаше да бяга като крадец. Дали пък не го следеше някой, който искаше да го ограби? Агоп алчно стисна тежкия златен кръст, който висеше на врата му.

Защо ли му трябваше да го взима? Можеше да го даде на слугата си Николай или още по-добре, да вземе самия Николай със себе си. Или да помоли някой от богатите си приятели боили да му дадат от войниците си.

Свещеникът се усмихна. Добре се беше уредил. Новата религия даваше много възможности, които бързо се бяха разкрили пред очите му. Боили, багаини и чигати, щяха да имат нужда от някой като него. Някой, който да ги преведе невредими през тресавището на вярата, което се бе ширнало пред всеки от тях и заплашваше да ги погълне. Агоп бе опитен водач. И скъп. Много скъп.

Свещеникът отново погледна през рамо и срещна погледа на нечии светещи в мрака очи.

– Назад, Сатана! – извика Агоп и вдигна кръста пред себе си.

Нещо подскочи от близката ограда и тлъста шарена котка с мяукане се промуши между краката на разтреперания свещеник.

– Марш назад, изчадие адово! – извика отново Агоп, облегна се на стената зад себе си и изтри потното си чело – Котка. Просто котка каза си той и се засмя на собствените си страхове.

Мислеше да продължи, когато от мрака с бръмчене излетя малка черна стрела и го улучи в рамото. Агоп се залюля, извика, опита се да извади стрелата и ръцете му се обагриха в кръв. След миг нова стрела се заби в корема му.

Свещеникът падна на колене, взирайки се в мрака пред себе си. В уличката нямаше никой. Само няколко вълма мъгла бавно се събираха по ъглите.

– Кой си ти? Къде си? – протегна ръце към сгъстяващия се мрак Агоп, но от там вместо отговор долетя трета стрела, която го прониза в сърцето.

Свещеникът се опита да извика, но гърлото му се напълни с кръв. Ръцете му задраскаха по стената, ноктите му се напукаха, пълнейки се с мазилка и пръст. Шарената котка отново притича между краката му.

Агоп бавно се свлече на земята.

Златният му кръст падна до него и тихо издрънча.

1

Климент избута настрани купчината с папируси и карти и се прозя. Гърбът го болеше, очите го смъдяха от дългото четене и дима на трите лоени свещи.

Денят преваляше, а той още не беше обядвал. Не му беше за първи път. От самото си начало, новата 865 година бе изпълнена само с тревоги и много, много работа. Най-лошо стана в последните месеци. Борис напусна Плиска, преследвайки бунтовниците, писарят бе затрупан с работа. Участваше във военните съвети, помагаше при организацията на лагера, отговаряше и за кореспонденцията на княза. Задачите не спираха да валят една след друга и нямаше никакво време за почивка.

Писарят стана, протегна се и гърбът му изпука. Придърпа надолу новата си, специално поръчана кожена куртка и се подпря на края на масата. Събитията следваха едно след друго с невероятна скорост. Откак великият боил Иратаис и последователите му бяха атакували двореца, бе минал само месец и половина, но на него му се струваха като години.

След неуспешното нападение и последвалата битка под стените на Вътрешния град, Борис бе подгонил предателите. Предвождани от боила Варда, разнебитената армия на въстаниците побягна на юг, опитвайки се да се прегрупира и да събере нови подкрепления.

Никой не се присъедини към тях и те не посмяха да влязат в открито сражение. Вместо това поставяха капани, устройваха засади и нападаха с малки отряди, които бързо се оттегляха. Скрити между храстите, хората на Варда обсипваха бавно напредващата армия със стрели, крещейки към войниците, че са предатели, отрекли се от Бога на дедите си. Всеки, който се отделеше, рискуваше да бъде убит. Често изпращаните напред разузнавачи не се връщаха, а на следващата сутрин ги намираха надупчени със стрели или с прерязани гърла.

Въпреки това Варда отстъпваше. Засадите и клопките можеха да причинят дребни щети, но не и да разколебаят волята на княза. Армията на бунтовниците се обезверяваше и гладуваше, не ѝ достигаха храна и хора, които все по-често бягаха и идваха да се хвърлят с плач в краката на Борис, търсейки прошка.

Най-накрая, само преди два дни, близо до Филипополис, се бе състояла решителната битка. Варда нямаше на къде повече да отстъпва. Боилът се опита да намери брод през река Хеброс, но не успя и поиска преговори. Борис отказа и битката започна.

Князът раздели войските си на две, прати едната да обходи врага, под прикритието на ниските хълмове, с другата атакува фронтално. Бунтовниците бяха обкръжени. Отчаян, Варда се предаде, молейки милост за себе си и хората си, но молбите му останаха нечути. Князът заповяда да убият боила, хвърли войските си в атака и клането започна.

Бунтовниците падаха под копитата на връхлитащите ги конници и под остриетата на довчерашните си другари и скоро земята се осея с трупове. Някои се опитаха да се спасят, хвърляйки се в Хеброс, но и това не им помогна. Войниците на Борис ги преследваха дори във водите на реката, която скоро почервеня от кръв.

Всеки, който се бе опълчил срещу княза, трябваше да умре!

Благият до скоро владетел, който сломяваше враговете си на масата за преговори, а не на бойното поле, се бе превърнал в жесток военачалник, не познаващ милост!

Писарят взе парче пергамент от купчината на масата, опита се да го прочете, но не можа да се съсредоточи. Хвърли писмото, наметна перелината си и с широки крачки излезе от шатрата.

Тръгна през лагера, като прескачаше въжетата на шатрите и налягалите около тях войници, отвръщайки на поздравите на чигатите и багаините. Слънцето огря бледото му лице, вятърът разроши черната му права косата, по устните му бавно се разля усмивка. "Всеки е ковач на собствената си съдба" – цитира сам на себе си Сатулий писарят и се огледа.

Търсеше помощника си Корсис. Бе му станало навик да тренира с него всеки следобед. Макар и млад, Корсис бе отличен боец и прекрасен учител, а Климент се оказа неочаквано добър ученик. Двамата се бяха запознали, покрай предишното разследане на писаря. Бащата на Корсис Вардан, стана една от първите жертви на полуделия боил Шун, който смяташе, че ще бъде Бог, ако пие от черепите на прочути личности. Шун, който наричаше себе си "Неуязвимия", извърши поредица от зловещи убийства, заплашвайки самия княз и подстрекавайки Великия съвет на боилите, предвождан от Иратаис, да въстане срещу него. Върховната цел на Шун бе да се сдобие с главата на Борис, от която да направи последната си, седма чаша. В същото време той търсеше и чашата от черепа на Никифор, която вярваше, че ще го направи безсмъртен.

Климент разкри заговора, намери пръв мистичната чаша на Крум, а Корсис отмъсти за баща си като прониза Шун на платото под Мадарския конник. От тогава двамата бяха станали неразделни, а писарят приемаше помощника си като приятел и брат.

Около лагера цареше оживление. Конници препускаха ловко, премятайки се около седлата, други тренираха със затапени мечове, други пускаха хвърчила или просто лежаха на земята.

Намери Корсис на една от поляните до лагера, заедно с група войници. Вдигайки малките си рогови лъкове, те бързо пускаха стрели по забити в земята дървени пръчки.

Писарят спря да погледа надпреварата, впечатлен от майсторството на стрелците. Макар разстоянието да бе голямо, а мишените малки, повечето от войниците не пропускаха целта. Техните умения често бяха решавали битките, а стрелите им можеха да пробият византийска желязна ризница от сто крачки.

Нищо не можеше да се сравни с българските лъкове! Направата им се пазеше в тайна, но Климент знаеше, че за изработването на най-добрите от тях са нужни десет, а понякога и повече години.

Възбудени и зачервени, войниците посрещаха с одобрителни викове всеки добър изстрел, а неуспешните бяха последвани от подигравки и освирквания. Мишените се поставяха все по-далеч и далеч и накрая останаха само двама състезатели – багаин с гъста прошарена коса и нисък, подвижен войник с дръпнати очи. Съблечени голи до кръста, те приемаха окуражителните викове на поддръжниците си преди последния изстрел.

Пръв стреля дребосъкът. Преди да пусне стрелата си, той дълго се цели, застинал неподвижен като статуя.

– Изчаква вятърът съвсем да стихне – прошепна седящият до Климент войник и го бутна с лакет в ребрата – Бранко е най-добрият, помни ми думата! Заложил съм на него една сребърна монета. Съветвам и теб да сториш същото. Няма начин да си изгубиш парите.

Най-накрая дребосъкът стреля. Тетивата му избръмча, стрелата му полетя и след миг се заби в отдалечения на повече от петдесет метра дървен прът. Попадението не бе точно в центъра, но бе приветстван с бурни викове.

– Знаех си, че ще уцели! – радостно извика войникът до Климент и облиза устни. – да видим сега какво ще направи Кубрат.

Багаинът излезе напред и всички като по команда млъкнаха. Той излъчваше сила и увереност, които нямаше как да останат незабелязани. Кубрат бавно изтегли стрелата, вдигна лъка, опъна тетивата и за миг застина напълно неподвижен. Багаинът дори не погледна целта си, но стрелата му полетя като светкавица и се заби точно в средата на дървото.

Взрив от радостни викове приветства успешното попадение, а намусеният Бранко отиде и стисна ръката на Кубрат, признавайки го за победител.

Смеейки се, войниците започнаха да се разотиват. Загледан в още треперещата стрела, Климент се наведе и вдигна един от оставените на земята лъкове.

– Трудно ли е? – попита той Корсис.

Вместо него му отговори победеният Бранко.

– Слагаш стрелата в тетивата и стреляш. Въпросът е какво ще уцелиш. Някой се хвалят, че от препускащ кон могат да ударят елен в окото. Или летящ сокол – той изгледа с насмешка Кубрат.

– Това наистина ли е възможно? – невярващо попита Климент.

Багаинът само сви рамена и продължи да се облича.

– Хвалби на самозабравили се фукльовци, които не знаят какво говорят! Но нали трябва да има вечер какво да говорят около масите! – с презрение се изплю на земята Бранко.

– Не са хвалби! – отговори Кубрат без да се обръща. – Това е изкуство, което малцина владеят.

– И ти си един от тях, така ли? – не престана да се заяжда загубилият стрелец. – Покажи ни тогава това "изкуство"? Или това са само високопарни приказки? Истината е, че трябват тренировки, тренировки и пак тренировки! А не празни думи.

– Така е – съгласи се багаинът и опъна тетивата на роговия си лък. – Но освен тренировки трябва и друго – дух!

– Хахаха – изсмя се Бранко. – Още думи. Докажи го ако можеш!

Багаинът въздъхна.

Войниците, които бяха тръгнали да се разотиват, спряха, за да чуят спора на двамата стрелци.

– Докажи го, Кубрат! – извика един от тях и писарят разпозна в него войника, заложил за Бранко.

– Докажи го! Докажи го! – завикаха и останалите, предвкусвайки предстоящото зрелище.

Багаинът се огледа и повдигна рамена:

– Щом настоявате... – думите му се понесоха по вятъра – Понеже очевидно нямаме сокол или препускащ елен, ще ми трябва едно от онези там – той посочи едно от реещите се във въздуха хвърчила.

Само след минута войникът, който го пускаше, се приближи с играчката си.

– Свали го на земята! – нареди Кубрат. След като хвърчилото бе приземено, той внимателно нарисува върху пергамента две големи колкото монети точки. – Колко нависоко може да полети? – попита той.

– Въжето ми е някъде около 50-60 метра – отговори войникът.

– Развий го до край тогава! – заповяда багаинът и отстъпи назад.

Собственикът на хвърчилото не чака втора покана. Той се затича, леко го хвърли във въздуха и започна бавно да отпуска въжето, докато подето от вятъра, то се издигаше все по-нагоре и по-нагоре. Накрая хвърчилото изпъна въжето до край и остана да се полюшва на него високо, високо в небето – малка бяла точка, свързана с невидима нишка със земята.

– Никой не е в състояние да улучи подобно нещо! – каза писарят, докато останалите с интерес следяха какво прави Кубрат.

Без да показва никакви емоции, все едно е сам на поляната той се наведе и с бавни, отмерени движения взе две стрели от кочана си. Багаинът изглеждаше напълно вглъбен в това което прави, виковете и дюдюканията на войниците не му правеха впечатление. Кубрат бавно вдигна едната стрела, положи я върху лъка и го обтегна без видимо усилие. След това го вдигна към небето, задържа изпънатата до крайност тетива и стреля. Тялото му дори не потрепери, ръката му, държала до преди миг стрелата, леко се спусна покрай кръста му. Последва втори изстрел, изпълнен също толкова внимателно, съсредоточено и грациозно, но и напълно естествено, сякащ човек, лък и стрела бяха едно.

Накрая Кубрат си пое дъх, тръсна глава и тръгна към дрехите си.

– Уцели ли? Уцели ли? – възбудено викаха всички, докато войникът навиваше въжето, дърпайки хвърчилото си към земята.

– Напълно невъзможно! – отговори Бранко. – Видяхте ли го този самохвалко, дори не се прицели както трябва!

Думите му бяха заглушени от одобрителен рев, защото хвърчилото бе слязло достатъчно ниско, за да се видят двете забити в него стрели.

– Но как е възможно? – Климент не можеше да повярва на очите си. – Как е възможно да се стреля така?

Вместо отговор, последваха нови викове. И двете стрели бяха пронизали тънкия пергамент точно в черните точки. Невярващ, Бранко приближи до сваленото хвърчило, подритна го с крак, след което бързо се отдалечи, последван от дюдюкането на останалите войници.

– Как уцели? Какво е това? – писарят не спираше да гледа ту падналото на земята хвърчило, ту багаина.

– Това – отговори му Кубрат докато пристягаше кожения си колан – е изкуството на стрелбата с лък.

– Чакай! Чакай! – Климент го хвана за ръката. – Къде се научи да стреляш така? Можеш ли да научиш и мен?

Багаинът го изгледа продължително.

– Не знам дали ще успея. Опитвам се да предам уменията си на по-младите, но те са прекалено нетърпеливи.

– Аз не съм! – увери го Климент. – Как изучи това изкуство?

– Не го изучих – въздъхна стрелецът. – Бързах да се похваля с постиженията си и не стигнах до края. А трябваше. Но бях млад и мислех, че няма по-важно нещо от това да уцелиш мишената. Трябваха ми години, за да проумея, че нещата не стоят по този начин.

– Обясни ми.

– Бих искал да можех – багаинът вдигна лъка си и дръпна тетивата. Звукът ѝ, ясен и плътен, прониза писаря като с нож. – Но не знам дали ще ме разбереш. Истината е, че и аз самият не знаех какво точно правя. За мен няма значение дали ще улуча целта. Просто вдигам лъка си и чувствам как той свързва небето и земята, а по средата сме ние с него и изпълнени с оренда.[26] Аз ставам мишената и тя става аз и не мога да кажа дали аз улучвам нея или тя мен. След това отпускам ръката си, така, както росата пада от стрък трева. В главата ми няма мисъл, няма желание, няма цел. Просто пускам стрелата. Аз, стрелата и мишената ставаме едно цяло. И винаги уцелвам целта – Кубрат замислено поклати глава. – Всъщност не стрелям аз, а нещо друго, което е в мен. Аз просто му давам възможността да излезе и да се прояви.

– Кой те научи на това?

– Шарения. Така твърдеше, че му е името, макар аз да го наричах стареца от реката. Така и не разбрах как се казва, но твърдеше, че реката му говори и напътства. Преди години бях в дружината на хан Пресиян, когато той излезе на лов. Преследвахме тлъст елен, но конят ми се спъна и ме хвърли. Улисани в гонитбата, останалите така и не забелязаха, какво се случи. Счупих си крака и ръката. Не можех да ходя. Ако не ме беше намерил учителят, така и щях да си умра там в гората. Но той ме спаси и излекува. След което ми предаде изкуството си.

Старецът обичаше да си пийва и да ме налага с пръчката си. Накрая, както вече казах, реших че няма какво повече да науча и си тръгнах. А можех да разбера още толкова много.

– Какво?

– Ще ти кажа, но дали ще ме разбереш? Той ме научи как да опъвам лъка с духа си и да стрелям без да мисля за целта. Учеше ме, че изстрелът трябва да "падне" както пада снегът от натежало дърво, преди изобщо да мисля за него.

Или както казваше: "Полетът на стрелата трябва да изненада и самия стрелец."

Климент го изгледа объркано.

– Но как се постига това?

– С тренировки – отговори Кубрат и лицето му заприлича на парче скала. – С много, много тренировки. Не само на тялото, но и на духа. Най-вече на духа. Трябва да се научиш да се целиш не в мишената, а в себе си и все пак не в себе си. Да улучваш себе си и все пак не себе си. Да се превърнеш в онзи, който се цели и в самата цел. В онзи, който нанася удара и който го понася. До тогава, докато вече нямаш нужда от лък и стрели. Това можех да науча, но го пропуснах. Когато това се постигне, човек започва да мисли както дъжда, който пада от небето. Мисли като водата, която тече по реката. Мисли като слънцето, огряващо полето. Като листата, полюляни от вятъра. И в същото време е дъждът, слънцето, реката и пистата. Такъв беше старецът от реката.

– Нищо не разбрах – каза Климент и се почеса по главата. – Но ми хареса как стреляш и говориш. Какво стана с учителя ти?

– Не знам. След години се върнах да го търся, но беше изчезнал. Така и не можах да го намеря повече. Единственото, което разбрах за него е, че е орфик.

"Аз съм стрелата, мишената и лъкът. Това ми харесва. Още повече, че аз знам чия стрела съм. Тази на Борис!" – мислеше си Климент, докато крачеше обратно през лагера. Взе си купа с яхния от една от походните кухни и се запъти към шатрата си.

Пред нея завари група високи, едри мъже, с преметнати на гърба кръгли щитове и дълги мечове, закачени на бойните им колани, бяха се събрали пред входа, подаваха си чаши с бира, подвиквайки обиди на развален латински. Климент разпозна новодошлите и приповдигнатото му настроение тутакси се изпари. Това бяха готите[27] – личната охрана на Борис. Което означаваше, че князът му е дошъл на посещение. И не вещаеше нищо добро.

Седнал в собствения му стол, наметнат с червена ленена мантия и запасан с извит кинжал в златна ножница, Борис въртеше в ръцете си едно от писмата, оставени на масата. Зад него, свел смирено глава, облечен в просто черно расо, стоеше дякон Аркадий – личният изповедник на княза. Самият византийския патриарх Фотий бе препоръчал отеца, но Климент хранеше към него сериозни подозрения. Винаги мълчалив, благ и усмихнат, Аркадий не отказваше услуга или разговор, но никога не разкриваше истинските си мисли. Писарят няколко пъти моли княза да внимава с дякона, който за него бе шпионин, но Борис не обърна внимание на думите му. След приемане на християнството, страната се бе напълнила с гръцки свещеници. Те трябваше да преведат по-лесно новите си братя през капаните на вярата, но бяха налетели като скакалци, готови да унищожат всичко по пътя си.

В страни от Аркадий, на една от подпорите се бе облегнал комитът Еспор, дялкащ нещо с малко ножче. Боилът изгледа лениво падналия на колена писар и му се усмихна с вълчата си усмивка.

Еспор се издигна шеметно след бунта срещу Борис. Безскрупулен, жесток, амбициозен и умен, той бързо се покръсти и още по-бързо разбра, че ако изпълнява и предугажда желанията на владетеля, може да постигне всичко. Много глави бяха паднали в последните месеци и много постове се бяха оказали свободни. Нещо, което Еспор не искаше да пропусне. Комитът се отличи в преследванията, ръководи най-кървавите атаки, хвърляше се в най-страшните кланета, за да докаже предаността си. Лично обезглави някои от водачите на старите боилски родове и след това сам зае мястото им до Борис, който все повече му се доверяваше. Климент не знаеше какво да очаква от Еспор. Досега не бе имал работа с него и предпочиташе да стои по-далеч от кървавите му ръце и нрава му на пепелянка.

Зад комита, скрит в сенките, се спотайваше Руф – водачът на готите и личен телохранител на Борис.

Той нито за момент не изпускаше княза от погледа си, а нощем спеше пред леглото му, свит като куче върху дебелите кожи. Климент не знаеше от къде се бе появил Руф и с какво бе задължен на княза, но готът няколко пъти бе показал, че е готов да умре за господаря си.

Макар да бе свиреп, груб и вечно подпийнал, писарят харесваше охранителя. Едрият гот може и да беше убиец, но правеше това, за да защити господаря си, а не заради лични облаги.

Князът махна с ръка, продължавайки да се взира в пергамента и Климент стана. Борис остави писмото на масата и поклати сърдито глава.

– Нищо не разбирам! Какъв е този шифър, който не мога да проумея? Обяснявал си ми го поне сто пъти!

Климент сви рамене.

– Не е толкова просто, господарю. Всяко писмо е изпратено от човек, който носи в себе се преписана на пергамент молитва. Ползвайки го, той заменя буквите от азбуката, с първите букви от различните абзаци. Аз също имам препис като неговия – писарят посочи дебела, грубо подвързана книга. – Само той и аз знаем коя молитва да ползваме и можем да разчетем написаното.

– И въпреки това не ми харесва! – Борис се втренчи в Климент. – Имам чувството, че в земите ми става нещо, което не знам!

– Щом не разбирате написаното, значи и никой друг няма да успее. Това трябва да ви радва, господарю. Пък и аз превеждам всичко и го давам без да го крия. Така че едва ли има нещо, което да не ви е известно.

– Може би и някой друг трябва да знае за какво става дума. И да контролира работата. Най-малкото може да допуснеш грешка – Еспор се оттласна от подпората и също вдигна едно от писмата на масата.

– До вечерта ще пратя всички текстове с точни инструкции как да се използват в шатрата на княза. Така няма да има грешки – сухо отбеляза писарят.

– Остави сега това – Борис махна с ръка – Не се съмнявам, че мога да разчитам на помощта ти. Ако имах каквито и да било съмнения, нямаше да те натоваря с тази работа. Но Еспор е прав. Може да допуснеш неволна грешка. Още едни очи няма да навредят на никого.

Двамата с комита си размениха бързи погледи. Вече бе ясно кой от тук нататък ще командва шпионите на княза.

– Този поход взе да ми омръзва – Борис се протегна и се взря в един от маншетите на кожената си куртка. – Омръзна ми да спя на твърдата земя и да ям сух хляб и зле изпечено месо. Да нося едни и същи дрехи, да не мога да се изкъпя и да не знам какво ще ми донесе идващият ден. Имам нужда от промяна. От нещо, което да развесели душата и да отпусне тялото ми.

Климент извъртя очи. Едва ли можеше да се каже, че князът спи на земята и се храни като прост войник. Имаше на разположение шестима готвачи, а в шатрата му се издигаше легло с балдахин.

– Но сега най-после враговете ми са разгромени! – провикна се Борис. – Гарваните кълват месата им, костите се белеят в полетата и никой не смее да не се преклони пред властта ми. И въпреки това се чувствам неспокоен! Мисълта за Иратаис не ми дава мира.

– Иратаис е мъртъв, господарю!

– Но последователите му не са! – князът удари с юмрук по масата – Колко от тях се спотайват в дупките си, чакайки да се появи някой, който да тръгне срещу мен, за да го последват? Някой като Вардан? Мислиш ли, че не виждам очите, които ме гледат от сведените им глави? Пълни с омраза и гняв! Мислиш ли, че не чувам виковете, които ме обвиняват за предател, когато минавам по улиците на някой град? Мислиш ли, че не усещам желанието им за мъст? Колкото повече ги преследвам, толкова по-коварни и вероломни стават те – гласът на Борис набираше сила, лицето му почервеня. – Колко от тях тайно се кланят на Тангра и го молят за смъртта ми? Колко от колобарите[28] са избягали в горите и са се скрили в планините, за да правят магии, та да се разболея и умра? Колко се правят на хрисими християни, докато заговорничат и плетат интриги? Колко?

Климент повдигна безпомощно рамене, незнаещ какво да отговори. Зад него Руф се размърда в сенките, подрънквайки с оръжията си.

– Заобиколен сте от хора, които са ви верни, господарю! – обади се Еспор. – Всички склониха глава пред властта ви и приеха Христос за свой Бог. Тези, които не го направиха, са мъртви! Няма от какво да се страхувате. Последователите на Тангра са прогонени, от колобарите нито един не е останал на свобода.

– Така е! Но предателството тлее, стаено в сенките, чувствам го! Питай Руф да ти каже какво се е случило в готските племена. Вдигнали са се на бунт и са избили водачите си. Аз поне в това отношение засега съм късметлия – Борис се усмихна и за първи път погледна към писаря. – Какво носиш? Овнешка яхния? Любима ми е! Дай да я опитам.

Князът се пресегна и взе вдигащата пара купа, извади от кесията на пояса си резбована костна лъжица и шумно започна да сърба.

– Люта и гъста! Точно както я обичам! Затопля стомаха и прочиства кръвта – Борис разбута пергаментите и постави купата на масата. – Казвам ви съвсем честно – радвам се, че това преследване свърши! Уморих се да избивам предатели и да подскачам при всеки шум. Но както каза Еспор, заобиколен съм от верни хора, на които мога да разчитам, а враговете ми са мъртви.

– Значи се прибираме в Плиска? – Климент се постара надеждата да не проличи в гласа му.

– Не! Работата е добре започната, но трябва да бъде доведена до край. След това ще си почина за около месец в двореца си в Сердика. Още не ми се връща в Плиска.

Писарят тихо изстена. Значи това влачене нямаше да има край.

– Но вместо мен, в Плиска ще се върнеш ти! – Борис се изсмя на учудената физиономия на Климент. Зад него Еспор също се ухили.

– Аз ли, господарю? Защо?

– Нещо нередно се върши в столицата ми. И няма да престъпя прага ѝ, докато не разбера какво е – Борис се усмихна мрачно. – Боритарканът Гостун е мъртъв. Заместникът му Чака също.

– Мъртви? – писарят знаеше какво да каже. – Но как?

– Така! – князът щракна с пръсти. – Гостун е давал вечеря за големците в града. Не ме питай защо, не знам – махна с ръка Борис. – В разгара на пиршеството се появили войниците на чигата Симеон. Знаеш го, заедно с Винех отговаря за крепостните стени и Вътрешния град. Водели със себе си момиче, което искало да влезе в двореца. Но не можело да обясни защо – говорело език, който никой не разбирал. Момичето носело жълта кожена кутия. В нея имало отрязана глава.

– Отрязана глава ли? – Климент потръпна. – Чия?

Борис сви рамене.

– Никой не успял да я разпознае. Търкулнала се през залата като зелка и сложила край на тържеството на боритаркана. Жена му се разпищяла и припаднала, останалите се развикали. Настанала бъркотия и суматоха – Борис се изкиска. – Вечерята естествено била провалена, гостите се разотишли. След което Гостун и Чака се скарали. Чака го предизвикал на двубой и го убил. После се е прибрал в къщи и се е самоубил!

Климент понечи да зададе нов въпрос, но се отказа. Борис едва ли знаеше повече подробности. А и да знаеше, те едва ли щяха да са точни. Трябваше да проучи внимателно въпроса и на място да събере необходимите му сведения. Вече не се съмняваше, че ще трябва да разследва случилото се в Плиска.

Имаше ли то нещо общо с отсъствието на Борис от града? Дали страховете на княза за ново предателство нямаха истинско основание?

– Изглеждаш като гладно куче, подушило пържола – подигра му се Борис. – Нямаш търпение да се махнеш от тук, нали? Не ти харесва това, което правя?!

– За какво са се скарали? – отговори на въпроса с въпрос Климент.

– Не знам. Сведенията бяха кратки. Не разбирам и защо Чака се е самоубил. Знаеш го какъв беше – фукльо и конте, което гони жените. Обличаше се по последна мода, носеше се като някакъв византийски велможа. Все с най-хубавите ботуши, все с най-скъпата наметка, все с най-острия меч... Готов да пие до зори, да закача прислужниците и да се сбие с всеки, който не му хареса. Не виждам как такъв като него ще се беси.

– Значи се е обесил?

– Да – да – махна с досада князът. – Обесил се е! Намери ли са го да виси на следващата сутрин в дома му. Искам да отидеш в Плиска и да разбереш какво се е случило. Защо двамата от най-висшите ми боили са се скарали? Защо Чака е убил Гостун и се е самоубил? Такъв като него щеше да яхне коня си и да долети да ми иска прошка, а не да си сложи въжето. Тук има нещо гнило! Иди и разбери какво точно се е случило! Разбери и чия е главата в жълтата кутия. И кое е момичето, което я е донесло!

– Има и още – обади се Еспор – Около Плиска се е появил особено нагъл бандит. Нарича се Батой и използва отсъствието на господаря, за да напада и граби пътниците. Варнехът Самуил, който сега командва града, няколко пъти се е опитвал да го залови, но разбойникът се е измъквал от преследвачите и залаганите му капани. И което е по-лошо, Батой е започнал да напада и в Плиска!

– Преди няколко дни са обрали златаря Батур – продължи Борис, сякаш двамата с Еспор си предават щафета и писарят внезапно осъзна, колко близък е станал комитът на княза. – Никой не знае как са проникнали в мазетата му. Вратите са били заключени, резетата спуснати от вътрешната страна. Разбили са сандъците и са отмъкнали всичкото му злато. Част от което беше мое! – Борис не прикри раздразнението си. – И което ми е нужно за този поход!

– Ами това? – писарят посочи към отрупаната с пергаменти и свитъци маса.

– Ще намеря кой да те замести. Дай списъците на Еспор, той ще се справи.

Климент кимна. Значи затова комитът присъстваше на срещата. Сега Еспор щеше да знае още от тайните на княза.

Но нещо не беше както трябва.

На комита му бе необходимо време докато навлезе в работата и започне да се справя с цифрите. Защо Борис доброволно се съгласяваше да научава със закъснение докладите на шпионите си?

Нещо липсваше в цялата картина. Нещо, което да обясни избухванията на Борис и внезапния му страх. Както и прибързаното поемане на работата му от комита.

– Не е само това, нали? – писарят се взря в зачервените очи на княза – Случило се е и още нещо!

– Така е! – Борис се наведе напред, а очите му хвърляха искри. – Някой е убил отец Агоп. Простреляли са го със стрела в сърцето. Станало е след вечерята на Гостун. Причакали са го в една тъмна уличка и са му видели сметката като на куче! – Борис отново удари с юмрук по масата и пергаментите се разлетяха на всички страни. – Някой все пак оспорва властта ми! Някой смее да убие свещеник, след като знае, какво означава това. Някой като Иратаис, който ми се надсмива тайно, вървейки против волята ми! Някой, който се възползва от отсъствието ми, за да плете черните си интриги, готов да ги метне като мрежа върху мен. Няма да позволя подобно нещо! Няма! – Князът се задъха от гняв. – Искам да се върнеш в Плиска и да разбереш кой е този, който още носи Тангра в сърцето си и не иска да приеме Христос. Кой е тайният ми враг! Кой е убил Агоп! Искам да го намериш и да го заловиш! След което да го накарам да съжалява, че се е родил!

Зад Борис дякон Аркадий се огледа притеснено.

2

– Може ли да се присъединим към вас, господарю? Ще сме по-защитени ако яздим заедно. Вие ще ни пазите, а ние ще ви забавляваме. Всички ще бъдат доволни. Това е предложение, което не можете да откажете! – високият мъж се усмихна, свали шапката си с пришити към нея разноцветни ленти, които се развяха на вятъра и се поклони театрално. – Позволете да ви представя "Неуморните" – почтени актьори, готови винаги да ви разсмеят или разплачат – мъжът се поклони още по-ниско.

Климент огледа шарената колона, спряла на пътя към Плиска и не можа да сдържи смеха си. Никога не бе срещал такава живописна сбирщина от животни и хора.

Отпред, възседнал слабо сиво магаре, което се огъваше под тежестта му, заметнат с избеляла пурпурна мантия, величествено се поклащаше един от най-дебелите хора, които писарят бе виждал. На главата му се кипреше бутафорна кожена корона с олюпена златна боя, на кръста му се поклащаше извит меч, краката му бяха обути с прости кожени цървули. Мъжът час по час надигаше мръсен кожен мях и размахваше ръце като вятърна мелница, но въпреки това излъчваше увереност и самочувствие като истински цар., Зад него, приглаждайки краищата на смачканата си оранжева рокля, се кипреше дребна жена с руса къдрава коса. Стиснала устни, тя гледаше ту пиещия дебелак, ту групичката на писаря.

Следваха няколко души, всеки от които сякаш бе облечен с част от дрехите на останалите. Остронос дългуч, гордо се пъчеше с късата си кожена ризница, която едва покриваше корема му. До него чернокос дребосък с мъка се оправяше с дългите ръкави на палтото си, което бе два пъти по голямо от него. Компания им правеха още няколко мъже, пременени с червени, зелени или сини гащи, бели ризи и елеци, по които имаше толкова много разноцветни кръпки, че не се виждаше истинската им материя. Всички носеха шапки с пера и други цветни финтифлюшки, които се люшкаха на сутрешния вятър. Актьорите бяха възседнали хърбави коне и мулета, които всеки момент можеше да се строполят на земята. Групата завършваха две волски каруци, натоварени със сандъци, кутии и части от походна кухня. Три проскубани кучета подскачаха около колите, лаейки затворените в дървени клетки кокошки, които крякаха уплашено.

– Аз съм Подскачащият Петър – представи се мъжът – Дебелият на чело на колоната е Козма Дребосъка. Име, достойно за телосложението му. Може с еднаква лекота да изиграе царя на персите, добрия дядо Боже или дори мъдреца Аристотел, стига да може да се държи на краката си. Неговият Ахил, макар и малко тромав и пълен, е най-добрият, който можете да видите – мъжът подскочи, сякаш не може да стои на едно място – Тази до него е Къдравата Майка. Всъщност е жена му и една от причините нашият Дребосък да се налива непрекъснато. Свадлива е като оса, но има най-чудния глас, който сте чувал! Може да ходи по въже от конски косми, опънато на петнайсет метра над земята! Зад тях...

– За какво сме ви нужни? – прекъсна го писарят – Разбойниците не се интересуват от такива като вас. На тях им дай търговци и окъснели пътници.

– Така беше до скоро. – Подскачащият въздъхна и посочи трупата си. – Движехме се свободни като птички и никой не ни закачаше. Но времената се промениха. Някои колеги вече си изпатиха! Появил се е нов разбойник – Батой, който граби наред. А и от нас има какво да се вземе. Може да изглеждаме окъсани и смешни, но в сандъците ни има доста скъпи вещи. Дрехи, шапки, шлемове, ризници и брони, които използваме в представленията. Носим кожени кукли и скъпи картини, предмети с чудесна украса, а не трябва да забравяме и парите, които спечелихме през последния месец – Петър тропна с крак – Искахме да наемем охрана от града, но излиза много скъпо. Откакто се появи Батой, войниците вдигнаха таксите. Някои се събират на групи – мулетари, търговци и пътници, но дори и тогава разбойниците не се страхуват от тях. Пък и как можем да им се противопоставим? Носим мечове и тояги, но те няма да ни помогнат много. Негодниците се крият между дърветата от където избиват жертвите си със стрели. Нека пътуваме заедно, господарю – примоли се отново мъжът – С вас ще се чувстваме по-сигурни.

Климент се замисли. От една страна искаше да стигне колкото е възможно по-бързо до Плиска, но от друга не можеше и да остави Петър и хората му на произвола на съдбата. Усетил колебанието му актьорът се обърна към останалите и започна да пляска с ръце.

– Хей, чуйте! – провикна се той– Нека покажем на тези важни пътници, колко приятна е компанията ни.

Колоната внезапно се преобрази. Някой запя, друг се включи да му приглася. Две момчета пъргаво изпълзяха от едната от каруците и започнаха да жонглират с няколко шарени топки. Нисък направи няколко превъртания във въздуха, повиквайки при всеки скок. Дори дебелакът се изправи в стремената, извади меча си, размаха го и се провикна:

– О, музо! Възпей онзи гибелен гняв на Ахила сина Пелеев... – Така и не се разбра нищо повече за гнева на Ахила, защото актьорът се разхълца, отпусна се тежко върху гърба на нещастното си магаре и отново надигна кожения мех.

Жената се плъзна от седлото и заедно с висок слаб младеж притича пред писаря и малкия му отряд.

– Внимавайте и слушайте! – провикна се тя – Сега ще ви разкажем защо Адам и Ева бяха прогонени от Рая. Кратка притча за грехопадението, познанието и първата любов – гласът на Къдравата Майка звънеше ясно като планински кристал.

– Ако има зрители с по-слаби сърца, ако има бременни или болни, нека знаят, че им предстои да видят страхотии и мистерии, чудовища и демони, които ще разтърсят душите им. Така че – бъдете внимателни! – провикна се и партньорът ѝ.

Зад тях се разнесе зловещо думкане. Единият от коларите бе извадил кожен барабан. Другият се появи понесъл огромен дявол, направен от животински кожи, закрепени върху дървено скеле. С черно тяло, грамадна биволска глава и извити червени рога, той наистина може да стресне някой по-плашлив.

– Добре, добре, разбрах кои сте и какво предлагате – писарят разбута тримата зяпнали войници от ескорта си и застана пред актьорите – Макар много да искам да видя представлението ви, което сигурен съм, е достойно дори за очите на княза, сега нямам време за това. След няколко часа слънцето ще залезе, а не ми се иска да яздя в полето по тъмно. Особено с такива спътници – писарят посочи коженото чудовище – Ако още искате да се присъедините към нас, по-добре да тръгваме.

С бурни викове и подскоци, артистите ознаменуваха поканата и започнаха да се приготвят за пътя.

– Побързайте! – подкани ги писарят, нетърпелив да продължи. Трябваше да стигне колкото може по-бързо в Плиска, а и не беше съвсем спокоен. Предстоеше им да минат през хълмове и горички – идеално място за засади и капани. Наистина бе добре да яздят заедно. По-голямата им група може би щеше да разколебае разбойниците. А и компанията наистина можеше да се окаже приятна.

Колоната се изви и бавно потегли по прашния път. Меките лъчи на слънцето огряваха ездачите, полето се огласяше от песните на птичките, колелата на волските каруци ритмично проскърцваха.

Скоро актьорите запяха, а песните им бяха весели и леки, изпълнени с радост от наближаващото лято и синьото небе, пълни с обещания и подкани за любов.

Подскачащият Петър се присъедини към Климент и двамата подхванаха разговор. Актьорът се оказа начетен мъж и скоро двамата вече обсъждаха "Облаците" на Аристофан, мистериите на Стария Завет и как трябва да се поднесе образът на Хектор, за да се спечели публиката. От думите на Петър стана ясно, че животът на артиста съвсем не е толкова безгрижен и весел, колкото се струваше на писаря, а пътуванията и представленията им са свързани с множество опасности.

– Точно защото изглеждаме безгрижни и весели, мнозина се изкушават да забогатеят на наш гръб – с въздишка каза Петър – Много по-лесно е да ограбиш някой беззащитен артист, отколкото корав земеделец. Още повече, че ни се носи лоша слава. Ако ограбят, насилят или дори убият някой от нас, хората просто махват с ръка и казват, че така ни се пада, защото разваляме дъщерите им и пълним с глупави мечти главите на синовете им. Мислят, че сме безпътни, развратни и крадливи и затова не се интересуват от съдбата ни, макар да обичат да гледат представленията и номерата ни по площадите. Затова, когато пътуваме от един град към друг, обикновено се налага да плащаме на някой да ни пази. Стига да имаме достатъчно пари.

Подскачащият бе категоричен, че най-добри в това отношение са войниците от крепостта в Плиска.

– Досега сме ги наемали два пъти и двата никой не посмя да ни закачи. Същото чувам и от другите. Ако искаш спокойствие – наеми си войници. Лошото е, че половината от парите, които изкарваме, отиват за тях. А от как се появи това страшилище Батой, услугите им скочиха двойно. Затова решихме този път да рискуваме и потеглихме сами. Струваше ни се разумно, но вече не съм толкова сигурен – обясни актьорът и се огледа предпазливо. – Не знам от къде се появи този разбойник, но да сега не е имало такъв като него. Хитър, умен и безжалостен. Обявил се е за господар на горите и планините и казва, че всички, които минават през тях, трябва да му плащат данък! Няма страх от нищо! Чувал съм да казват, че сам можел да срази цял отряд войници. – Актьорът се наведе над коня си към Климент и зашепна. – За Батой се носят всякакви слухове. Че не е човек, а демон с кърваво лице, че може да бъде на няколко места едновременно, че силата му е нечовешка. Не го е страх нито от стария, нито от новия Бог. Само преди няколко седмици нападна група монаси, които бяха тръгнали от новосформираната общност в Света Гора, да поднесат почитанията си. Първо минали през Константинопол, някои решили да продължат до Плиска. Носели икона на свети Георги, дето убива змея. Разправят, че можела да лекува, на празника на светеца около нея се чувало как чаткат копитата на препускащ кон. Ако сложиш ръцете си върху нея се чувствало как вибрира, а най-праведните можели да чуят и предсмъртното дихание на чудовището и радостния възглас на светеца – актьорът бързо се прекръсти – Не била нищо особено – малко парче дърво в изрисувана червена рамка, дори била строшена в долния десен ъгъл. Както и да е. Батой издебнал монасите, избил ги до един и откраднал иконата. Ето какъв е този човек! – Подскачащият се изправи на седлото си и притеснено се загледа в пътя пред тях.

В ранния следобед започнаха да се изкачват по платото и накрая навлязоха в рядка букова гора, която бързо се сгъсти. Писарят изпрати Корсис напред да разузнае пътя, а той продължи да язди с водача на артистите. Зад тях се клатушкаше Дребосъка Козма, който вече бе толкова пиян, че едва се крепеше на седлото, следван от жена си и останалите от трупата. Отзад, скърцайки с тежките си дървени колела, бавно се влачеха каруците, натоварени с реквизит.

Бяха яздили малко повече от десетина минути, когато неочаквано се чу тропот на копита. Писарят вдигна стреснато ръка, и извади меча си и дръпна поводите на коня си. Тримата войници от отряда му го заобиколиха с насочени напред копия, оглеждайки се. Песните секнаха, мъжете стиснаха оръжията си, за които не се знаеше дали са истински или бутафорни.

В следващия миг, срещу тях се зададе Корсис.

– Напред на пътя има повалено дърво – задъхано каза той – Лежи на земята точно на следващия завой, така че е трудно да бъде заобиколено. Не е паднало само. Отрязано е и при това скоро. Сигурен съм, че е капан!

– Какво ще правим сега? – в очите на Петър нямаше страх, макар по челото му да избиха капки пот – Ако трябва да се бием, ще се бием!

– Да се надяваме, че няма да се стигне до там. Може би е най-добре да се върнем назад и да потърсим друг път – предложи писарят.

– Съмнявам се, че от това би имало смисъл – поклати глава Корсис – Разбойниците вече са ни отрязали всяка възможност за бягство. Чухте ли това – младежът вдигна пръст към короните на дърветата, от където се понесе накъсано грачене. – Прилича на гарван, но не е. Няма да можем да се измъкнем!

– Добре! – писарят почувства как дланите му се изпотяват. Пратеник на княза или не, предпочиташе да е зад дебелите стени на Плиска, отколкото в пустатата гора, заобиколен от разбойници – Съберете се в плътна група! Слезте от конете и застанете от вътрешната страна на конете и каруците! Намерете нещо, с което да се прикриете, ако се наложи! Извадете оръжията си и бъдете готови! – Климент се надигна на стремената, за да огледа групата. – Ще вървим бавно и ще видим какво ни чака зад завоя.

– Това Батой ли е? – нервно попита Къдравата Майка – Чувала съм, че харесва хубави жени.

– Който и да е и каквото и да харесва, ще трябва да се съобрази с пратениците на княза! – отговори Климент и подкара коня си напред.

Пътят започна да се стеснява все повече и повече, извивайки се и плавен завой. Точно по средата му лежеше повален голям бук, а клоните му стърчаха във всички страни като ръце, готови да сграбчат ездачите. Гората от двете страни на пътя бе гъста и обрасла с шубраци, дърветата бяха плътни като стена. За да продължат, трябваше да преместят поваленото дърво. Или да се опитат да го прескочат, което бе невъзможно за волските каруци. А и повечето от животните, които яздеха актьорите, бяха толкова грохнали, че едва ли щяха да бъдат способни на подобен подвиг.

Климент стигна до поваления ствол, спря и се огледа. Клоните над главата му се поклащаха бавно на вятъра, птичките все така продължаваха да пеят, слънцето си пробиваше с мъка път между листата. Нищо не подсказваше, че наоколо се крият хора.

"Дали пък не е просто случайност?" – запита се писарят, но в следващия момент измежду дървета излетя дълга стрела с пачо перо и се заби между краката на коня му. Обученото животно само изпръхтя, но останалите зад него зацвилиха и започнаха да дърпат юздите си.

– Какво ще правим, господарю? – гласът на Корсис свистеше от напрежение – Няма как да ги атакуваме докато са скрити зад дърветата. Ще ни избият като пилци!

– Спокойно! Ако искаха да ни убиват, вече щяхме да сме мъртви! Може би ще се задоволят само с парите, не и с живота ни. Ще се опитам да преговарям. Отговорят ли ми, пришпори коня си, прескочи дървото и препусни с всичка сила към Плиска. Намери варнеха Самуил и се върнете колкото се може по-бързо!

– Господарю! Не мога да ви оставя!

– Няма друг начин! Ако успееш да се измъкнеш може и да се спасим. Ако не – писарят вдигна рамене – Внимавай, Корсис! Щом тръгнеш ще те обсипят със стрели. Ще се справиш ли?

Младежът тръсна ядно глава.

– Разбира се, че ще се справя, но предпочитам...

– В момента, в който отговорят! – прекъсна го Климент, смушка коня си, вдигна високо пръстена с печата на Борис и тръгна към поваленото дърво – Аз съм Климент, писар и княжески пратеник! – извика силно той – Който посяга на мен, посяга на владетеля! Ако ни причините зло, гневът на княза ще се стовари върху вас с цялата си сила!

– Борис е далеч! Какво го интересува... – отговори му глас, идващ между дърветата, но разбойникът не успя да довърши. Надавайки силен вик, Корсис смушка коня си и препусна напред. Животното му с лекота прескочи поваленото дърво и се понесе по пътя.

Някой стреснато извика и след конника полетя облак стрели.

Корсис се заклати, след което внезапно се свлече встрани.

Радостни възгласи ознаменуваха точните попадения на разбойниците, но секунда по-късно те бяха заменени с яростни ругатни. Излязъл от обсега на стрелите, младежът отново се появи върху гърба на коня. Корсис се бе промушил под корема на животното, криейки се от стрелите. Миг по-късно от него остана само гънка следа прах.

– Може да сме изпуснали един, но останалите сте ни в кърпа вързани! – извика ядно гласът от гората.

– Ти си разбойникът Батой, нали? – отговори Климент – Ако наистина не си толкова глупав, колкото казват хората, би трябвало да ни пуснеш да минем.

– И защо да го правя?

– Защото нямаш друг избор! Какво ще спечелиш? Едва ли ще вземеш нещо ценно от мен и спътниците ми, бедни странстващи артисти – Подскачащият Петър и колегите му се поклониха дълбоко – Няма да спечелите нищо, освен неприятности. Вече не можете да ни избиете и да се измъкнете безнаказано. Помощникът ми избяга и ако с нас се случи нещо, Борис ще знае кой е виновен за това. Ще ви преследва като бесни кучета! Ще обяви награда за главите ви и дори сегашните ви помагачи, ще ви станат врагове! Всички ще се отдръпнат от вас и колкото и да се криете или князът ще ви намери, или някой ще ви предаде. След което главите ви ще се чернеят над портите на крепостта, докато гарваните кълват очите им. Това ли искате?!

Отговор не последва.

– А ще получите и това! – писарят отвърза от колана си кожена кесия и я хвърли на пътя – Мисля, че е достатъчно!

– Този път ще ви пусна – от гората излезе висок едър мъж с черна коса и червена кожена маска на лицето. На гърба му висеше лък, двуостър меч се поклащаше на бедрото му. На ръцете си разбойникът носеше ръкавици, гривна от червен кехлибар и кожени налакътници. До него, също със скрити лица, навлекли плетени ризници, пристъпваха още двама разбойници – Аз наистина съм Батой и ще ви оставя да си отидете с мир. Но не защото ме е страх от княза или войските му. Чувал съм за теб, писарю! Казват, че като подхванеш някоя следа, не я изпускаш, докато не стигнеш до края ѝ. Е и аз имам сметки за уреждане в Плиска. В столицата стават неща, които не са ми по вкуса. Обвиняват ме за престъпления, които не съм извършил. Искам да знаеш и помни, че всяка моя дума е самата истина: Нямам нищо общо с обирите на златарите! Нищо! Ако не ми вярваш, питай архидякон Филотей. Той ще ти каже. Затова ще те пусна. Може би ти си този, който ще докаже невинността ми! Но това ще взема с удоволствие – разбойникът се наведе и вдигна кесията – Ако пак се чудите какво да правите с парите си, заповядайте насам – изсмя се Батой, поклони се театрално на Подскачащия и колегите му и заедно с другарите си се скри между дърветата.

Миг по-късно разбойниците си бяха отишли. Климент ги чу как с тихи подсвирквания се оттеглят навътре в гората и скоро от Батой и бандата му нямаше и следа.

Писарят въздъхна и изтри челото си. Не съжаляваше за загубената кесия. Тя бе нищо в сравнение с това, което можеше да се случи. По-важното бе това, което каза разбойникът. Какви сметки за разчистване в Плиска можеше да има човек като Батой? И наистина ли не бе замесен в обира?

Писарят поклати недоверчиво глава. По-скоро разбойникът бе разбрал, че част от откраднатото злато принадлежи на княза и сега се страхуваше от последствията.

"Той със сигурност има покровители в столицата – мислеше си Климент, докато гледаше как актьорите, подпомагани от тримата му войници, отместват дървото от пътя – Няма как да действа толкова дълго и с такова самочувствие без да има някой да му пази гърба."

– Благодарим ви, господарю! – Козма Дребосъка се бе приближил до писаря без той да го усети. Дебелакът изглеждаше съвсем трезвен, по лицето му бяха избили червени петна – Ако не бяхте вие, сега всички щяхме да сме мъртви! Следващия път непременно ще си наемем охрана! Независимо колко скъпо ще ни излезе! Да пием за щастливото ни избавление! – провикна се актьорът, надигна кожения си мех и отпи голяма глътка.

– Това не е достатъчно! – извика Подскачащият Петър – Подобно чудо може да бъде ознаменувано само с представление! А вие – той посочи писаря – вие ще играете главната роля!

Въодушевлението, че са се измъкнали невредими бе толкова голямо, че никой не обърна внимание на протестите му. Актьорите отвориха сандъците си и скоро гората стана свидетел на нещо съвсем необичайно – представление между дърветата.

– Какво да изпълним? Какво да изпълним? – подскачаше между столовете им Петър и ги шибаше с тънка пръчка – Дали Видението на Исая? Или падането на Картагена и смъртта на достойния Ханибал. Не! Ще изиграем величието на Метусалам, син на Енох и неговото избиране от Бога. Защото вие, господарю, бяхте избран да ни спасите! Точно така! Бързо! Бързо! – Подскачащият започна да пляска с ръце – Дайте златната мантия и жертвения нож! Падналото дърво ще бъде олтарът, където Бог говори с Метусалам. Дребосък, ти ще си дядо Боже, знаеш какво да правиш. Аз ще съм Енох. Дългуч, ти ще бъдеш Старейшината, а Майка ще пее песните. Господарю, заметнете се с перелината и вземете тази пръчка, все едно е жезъл. Качете се на дървото. Вие ще сте Метусалам, там ще получите видение. Не се безпокойте – успокои писаря забързаният актьор – аз ще ви подавам репликите. Вие ще ги повтаряте след мен. Готови! Всички по местата!

Въпреки протестите му, наметнаха Климент с пищна, искряща като злато перелина, Подскачащият набута пръчката си в ръцете му и всички дружно помогнаха на писаря да се възкачи върху поваленото дърво. Зачервен, смутен и все пак поласкан, Климент започна да повтаря репликите, които му шепнеше Петър и скоро се увлече в играта, забравяйки колко бърза за Плиска.

Точно така ги завари Корсис. Препускащ на чело на многоброен отряд войници, помощникът му остана като ударен от гръм, когато съзря господаря си.

Качен върху поваления ствол, заметнат със златния плащ и вдигнал фалшивия си жезъл към върховете на дърветата, писарят гръмко благодареше на Бога, че го избрал за свой глашатай.

– А ние мислехме, че сте в опасност! Ако знаехме, че се забавлявате, нямаше да уморим конете си от бързане – варнехът Самуил, нахлупил до веждите си железен шлем, изпод който се вееше бялата му коса, спря пред поваленото дърво. Закръглен и вече на възраст, той изглеждаше така, сякаш всеки момент ще падне от коня, но всъщност го направляваше с вещината на ветеран, кипял в множество битки. Малките му умни, забити в лицето като въглени очи не изпускаха нищо.

Военният скочи на земята, хвърли юздите на оръженосеца си и подаде ръка на писаря.

Смутен и зачервен като домат, че са го сварили в неловко положение, опитвайки се да свали златистото си наметало, което се оплиташе около него, Климент скочи от поваленото дърво и поздрави варнеха.

– Това са "Неуморните", странстващи артисти – посочи той мъжете зад себе си, търсейки си оправдание – Показваха ми изкуството си, докато ви чакаме.

– Виждам, виждам – усмихна се военният и прекъсна писаря

– Радвам се да те намеря жив и здрав. Как се отървахте? – попита той и съсредоточено изслуша обясненията на Климент. Накрая варнехът кимна с глава – Добре си се справил! Много се уплаших, когато Корсис нахлу в крепостта и обяви, че сте попаднали на засада. Батой не обича да оставя свидетели. Чист късмет е, че ви се е разминало само с една кесия. Мръсният разбойник става все по-нагъл и безочлив. Не се спира пред нищо и открито ми се подиграва! Няколко пъти се опитахме да го заловим с чигата Винех, но хитрецът всеки път се изплъзваше от капаните ни – военният плю ядно на земята – Поне войниците са доволни. Желаещите да бъдат охранявани стават все повече, от което се изкарват добри пари. Но трябва да благодарите на късмета си за щастливото си избавление!

Климент сви рамена.

– Батой се оказа достатъчно умен, за да разбере какво ще стане, ако посегне на княжески пратеник. Най-важното е, че всички сме добре и скоро ще мога да се заема със задачите, които ми постави князът. Какво всъщност става в Плиска? Защо Гостун и Чака са се били? Какво е това момиче с отрязана глава в кожена кутия? Има ли предположения кой може да е обрал златаря Батур? – писарят не смяташе, че е нужно да разказва на варнеха всичко, за което си бяха говорили с Батой. Тепърва му предстоеше да разбере каква точно е ролята на Самуил в тази история. И защо разбойникът всеки път му се изплъзва.

– Мрачни времена настанаха – варнехът се огледа с подозрение – Вече не знаеш на кого да се довериш. Едно ще ти кажа, из Плиска се носи слух за нов заговор!

– Заговор? – Значи Борис не се е страхувал напразно. – Но кой участва в него?

Варнехът вдигна рамена.

– Нямам представа. Носят се откъслечни слухове и мълви, няма нищо конкретно. Но с кожата си усещам, че нещо не е наред – военният огледа отново смълчаната гора. – Хайде, трябва да тръгваме. Свикал съм съвет, в който искам да участваш. На него ще разбереш всичко.

Самуил се метна на коня си и скоро отрядът пое обратно към Плиска.

Разделиха се с "Неуморните" на Южната врата на града. Актьорите още веднъж засипаха писаря с благодарности, а Подскачащият Петър го покани да се присъедини към групата им.

– Там, на дънера в гората, проявихте истински талант, господарю. Не трябва да го оставите да бъде пропилян напразно – актьорът звучеше сериозно.

Писарят потупа по гърба новия си приятел, сбогува се с останалите, обеща им задължително да гледа някое от представленията им и последва Самуил към вътрешността на града.

3

Седнали зад тежка резбована маса, Пацик, варнехът Самуил и хазнатарят Драгомир приличаха повече на съдии, отколкото на съвет, в който писарят е поканен да участва. Пред залата пазеха войници, в ъглите на каменното помещение бяха поставени стражи. През вдигнатите капаци на прозорците нахлуваше слънчева светлина, но тя не бе достатъчна да прогони студа и мрака.

Настаниха Климент на неудобен твърд дървен стол с висока облегалка, без да му предлагат от виното и сушените плодове, с които тримата боили се черпеха.

Драгомир, който пристигна последен, поиска да заеме централното място, но дебелият Пацик, настанил се вече на средния стол не искаше и да чува да го отстъпва. Последва кратка свада, в която Самуил се опита да успокои двамата боили и накрая хазнатарят намусено седна в ляво от Пацик, дърпайки колкото се може по-далеч стола си от този на славянина. Залата се изпълни с недоверие и взаимна неприязън, която тримата дори не се опитваха да прикрият.

Никой не попита Климент с какви задачи князът го е пратил в Плиска, нито го осведомиха какво се случва в града, както очакваше писарят. Пацик, Самуил и Драгомир се интересуваха единствено от похода на Борис. Боилите искаха да знаят до къде е стигнал князът, колко пъти е влизал в бой, броя на повалените войници и пленени първенци, какви са настроенията в лагера му и на него самия.

Писарят отговаряше, без да може да разбере защо е подложен на този разпит, вместо да обсъдят убийствата и обирите, ставащи в Плиска.

Описа подробно сраженията след напускането на столицата, разказа за последната битка близо до стените на Филипополис, за избитите в реката войници, посечените пратеници и смъртта на Варда. Събеседниците му го слушаха внимателно, сурово кимаха с глави и се споглеждаха от време на време, сякаш знаят нещо, което не е известно на писаря.

– Кога ще се върне Борис? – лицето на Пацик се бе зачервило, дебелият славянин се наведе напред през масата, за да чува по-добре.

– Не може да се каже с категоричност – отвърна Климент – Князът има намерение да остане за известно време в двореца си и Сердика.

– Колко време? – не се даваше Пацик.

– Не знам. Колкото му хареса – вдигна рамене писарят, на който всичко това започваше да му омръзва. Беше му студено на краката, гърбът му се скова от неудобния стол, и не научаваше нищо, което поне малко да осветли станалото в Плиска. – Борис няма да се върне преди да разбере какво се случва в столицата му. Не беше никак доволен от вестта за смъртта на Гостун, Чака и Агоп. От това, че е загубил част от златото си, а около Плиска безчинства разбойник, който не може да бъде заловен.

Тримата боили отново бързо се спогледаха. Самуил облиза устни и скръсти ръце, но не каза нищо.

– И кого вини за всичко това? – гласът на Драгомир се изви във фалцет. – Обвинява ли князът някой за случващото се в Плиска?

Писарят изгледа троицата срещу себе си и внезапно проумя какво става. Пацик, Драгомир и Самуил ужасно се страхуваха да не ги държат отговорни за последните събития и Климент не можеше да ги вини. Главите на мнозина бяха паднали за далеч по-малки прегрешения. Страхуваха се да не би Борис да реши, че не са изпълнили както трябва задълженията си и да ги предаде на палача. Страхуваха се и от него, княжеския пратеник, който имаше неограничена власт и можеше да ги уличи във всичко, което си пожелае. Затова го бяха извикали тук и се държаха с него по този груб начин. Искаха да му покажат, че те са тези, които командват в столицата и за него няма да е добре да се бърка в делата им.

– Засега не обвинява никого – спокойно каза Климент. – Изпрати ме да разбера какво всъщност се случва. Ще ви бъда благодарен, ако ми обясните каква е ситуацията.

Тримата боили се спогледаха за пореден път, но преди някой от тях да успее да отговори, вратата се отвори с трясък и в залата връхлетя епископ Йоан.

С веещо се черно расо, коси и брада, византиецът приличаше повече на прилеп, нахвърлил се върху плячката си, отколкото на смирен християнин.

– Какво става тук?! Какъв е този съвет?! Защо аз не съм поканен?! – свещеникът изстреля въпросите си като стрели, които се забиваха в седналите около масата.

Климент притаи дъх. Очакваше непочтителният тон на епископа да вбеси тримата боили, които не бяха свикнали на подобно отношение. Нищо такова не се случи. Пацик, Самуил и Драгомир, забиха погледи в масата пред себе си, без да отговарят.

– Попитах какво става тук?! – Йоан застана в средата на залата, сложи ръце на кръста си и изду гневно бузи. – Или трябва да докладвам на моя господар императора, че новите му братя, които така внезапно се присадиха в Христовата вяра, се държат непочтено? Или замислят нещо нередно? Може би трябва да уведомя първо вашия княз, че не се държите като истински християни!

– Събрали сме се по дела, които нямат нищо общо с православието – Самуил единствен се осмели да се противопостави на развилнелия се епископ. – Обсъждаме ставащото в града и държавата, които нямат нищо общо нито с вас, нито с императора ви, нито с новия Бог!

– Всичко има общо! – обяви Йоан и гласът му отекна като камбана между каменните стени. – Това, което говорите, няма как да остане скрито от нашия Бог Исуса Христа – византиецът се прекръсти. – Нима не сте разбрали това? Бог знае и се интересува от всичко! Императорът и патриархът – също! Или още скърбите за Тангра?

– Няма такова нещо ваше Преподобие... – започна Драгомир, но Пацик веднага го прекъсна.

– Не Преподобие, а Преосвещенство! – Йоан сърдито кимна с глава. – Не се меси в неща, които не разбираш, ковчежнико!

Драгомир пламна от отправената му обида, но не отговори.

– Няма защо да се сърдите, Владико – продължи славянинът, пускайки най-сладката си усмивка. – Събрахме се, за да изслушаме сведенията, които ни е пратил нашият господар, князът по този човек. Нищо повече.

– Кой е това? – епископ Йоан за първи път погледна към писаря. – Не съм го виждал досега.

– Казвам се Климент, княжески писар. Борис ме изпрати в Плиска, за да...

– Ще повториш всичко, което вече си казал, пред мен! – Йоан седна до масата и пое подадената му от Пацик чаша с вино. – Не забравяйте, че император Михаил е кръстник и духовен баща на вашия княз. Той няма и не трябва да има никакви тайни от него. Докладвай писарю, слушам те!

Климент изгледа тримата боили срещу себе си. Не можеше да повярва, че оставят чужденец, пък бил той и византийски епископ, да се държи по такъв начин с тях в собствената им столица. Колкото и да бяха уплашени Пацик, Самуил и Драгомир, нямаха право да се унижават по този начин. Още повече да обсъждат с чужденец тайните на държавата и управлението.

Писарят поклати глава. Не бе осъзнал колко дълбока е промяната в Борис и какви последици носи след себе си. Боилите наистина имаше от какво да се страхуват. Едно писмо от Йоан, в което дори само се намеква, че те не се придържат стриктно към новата вяра, можеше да им коства животът.

– Тъкмо запознавах членовете на Великия съвет с някои от писмата, които князът ме натовари да напиша – каза писарят. – Те вече са изпратени, но той сметна, че са достатъчно важни, за да уведоми боилите си за това.

Драгомир изгледа стреснато Климент, отвори уста да каже нещо, но замълча. Пацик свъси вежди, Самуил му намигна лукаво.

– Какви писма?

– До римската курия.

– До кого?! – Йоан подскочи и се задави с виното си.

– До римската курия – повтори писарят и се усмихна невинно като младенец. – Не знаете ли къде е? Там се намира папа Николай.

– Много добре знам къде е Рим и кой е стопанинът му! – сопна се епископът. – Какво пишеше в писмата?

– Нашият владетел, князът, сънува сън, в който му се явил ангел. Той му казал, че трябва да обърне поглед на Запад и от там ще бъде облят в светлина. Князът писа на папата как да тълкува съня и значи ли той, че Българската църква трябва да се подчинява на Рим, а не на Константинопол. И ако направи това, дали папата ще ни даде собствен епископ.

– И какво отговори Николай? – от вълнение кръстът на гърдите на епископа се залюля.

– Не знам, ваше Преосвещенство – отговори писарят и сведе поглед. – Може би трябва да питате за това господаря си, император Михаил. Той като кръстник и духовен баща на нашия владетел сигурно има отговор на този въпрос.

Йоан гневно скочи на крака, захвърли чашата си, която издрънча и литна встрани, оплисквайки с вино каменния под.

– Не ми е ясно каква точно игра играете вие и господарят ви, но това не ми харесва! – гневно извика той. – Императорът и патриарх Фотий веднага ще разберат какво сте направили! И се съмнявам, че ще останат доволни!

Свещеникът се завъртя на пети и се втурна през вратата, следван от Пацик, който се опитваше да го успокои.

Писарят поклати глава. Със съвета бе свършено.

– Надявам се, че не си подвел нашия приятел, епископа – малките очички на хазнатаря гледаха Климент сякаш го виждат за първи път. – Това може да има много сериозни последици.

– Може – съгласи се писарят. – Но това не отменя факта, че Борис писа на папата. И Николай му отговори. Праща двама римски епископи – Формоза Портуенски и Павел Популонски. Ще пристигнат след няколко месеца. Предполагам, че ще има какво да си кажат с Йоан.

Драгомир стана, изгледа още веднъж Климент, поклати глава и без да се сбогува напусна малката зала.

– И сега какво? – писарят не сваляше изпълнения си с яд поглед от варнеха. Така ли трябваше да се държат българските боили пред византийците? – Ще ми каже ли някой какво се случва или ще трябва сам да разбера?

Самуил се надигна от мястото си, приближи се до него и сложи ръка на рамото му.

– Не ни разбирай погрешно, писарю – каза той – И на мен ми се иска да изхвърля наглия византиец. Даже нещо повече. Но от как Борис се покръсти и доведе гръцките свещеници, нещата се промениха. Виждаш колко отмъстителен е станал князът. Не можем да рискуваме да си навлечем гнева му, като се държим непочтително с византийските духовници, дори когато го заслужават. Те се възползват от това. На него се подмазват, а нас унижават и използват. Някои искат да забогатеят на наш гръб, други да си върнат загубените битки, всичките ни шпионират и донасят в Константинопол. В ръцете им сме и те много добре го съзнават.

– Не трябва да допускаме това!

– Не е толкова просто – варнехът разпери ръце. – Де да можехме всеки път да се справяме като теб. Добре нареди Йоан. Сега ще има да пише донесения и оплаквания до императора и поне известно време няма да ни се бърка. Но ела. Имаш задачи за вършене Нека отидем в гарнизона. Там ще научиш всичко, което искаш да узнаеш.

С бърза крачка Самуил поведе писаря към крепостната стена. Минаха под сводестата врата с отворени железни порти и влязоха и един от ходниците на стражевата кула. Тя бе на три етажа, петоъгълна, с разклоняващи се стълбища и площадки, от които тръгваха каменни коридори.

– От тук е по-бързо – каза варнехът и махна с ръка на писаря да го последва.

Качиха се до втория етаж, спуснаха се под свода на малка арка и свиха по коридора в дясно. Бяха във вътрешността на защитната стена. През малките прозорци и бойници нахлуваше светлина, по ъглите горяха факли, а Самуил обясняваше в движение от къде минават.

– Това са складовете – посочи той няколко дебели дървени врати. – В тях държим оръжията и броните, стрели за лъковете и всякакви други полезни неща. Натам е кулата на заместника ми Винех и затворът на крепостта, но ние нямаме работа там и се надявам никога да нямаме – ухили се в сумрака варнехът, макар шегата му никак да не хареса на писаря. – Това са помещенията за стражите, тук се крият войниците по време на атака, а това е един проход, за който малцина знаят.

Самуил зави зад една от подпорните греди, огледа се бързо и помести малка сливаща се със стената врата. Преди да влязат в тъмния проход, варнехът грабна една от горящите факли.

Тунелът бе тесен и неравен, спускаше се стръмно надолу и на места се разклоняваше. Стените бяха облицовани с каменни плочи, но много от тях бяха изпадали и на местата им се подаваше пръст и корени.

– Стой плътно до мен – каза Самуил, който уверено крачеше напред. – Ако не знаеш къде отиваш, лесно можеш да се загубиш.

Не вървяха много. След минута проходът започна да се изкачва и ги отведе близо до Източната порта. Изходът му бе така умело замаскиран, че ако човек не знаеше къде и какво да търси, бе невъзможно да го намери.

Самуил загаси факлата в делва с дъждовна вода и посочи на Климент малка пристройка, долепена до вратата на Вътрешния град.

– Това е Бърлогата ми – каза Самуил и махна с ръка за поздрав на минаващите войници. – Там ще можем да говорим на спокойствие.

"Бърлогата" на варнеха напълно оправдаваше името си. Помещението бе просторно, с големи прозорци, покрити с рогови пластини, които щедро пропускаха светлината, но претъпкано с нахвърляни в безпорядък вещи. Копия и секири си правеха компания с плъстени делви и гърнета, от които стърчаха стрели и лъкове. По стените между избелелите карти бяха накачени нанизи царевица, гъби и орехи. По пода се търкаляха парчета от пергаменти, свитъци и счупени пера. В ъглите бяха натрупани един върху друг сандъци и кутии с разтворени капаци, от които висяха краищата на дрехи. Походно легло, набързо заметнато с няколко кожи, довършваше картинката.

Отдавна се каня да подредя, но все не ми остава време – варнехът махна с ръка, сочейки безпорядъка наоколо. – Знаеш как става – задача след задача, след задача... Тичам нагоре надолу, дори не ми остана време да се оженя – Самуил подръпна провисналите си бели мустаци. – Вече не помня от кога не съм се прибирал у дома. Тук ми е по-добре. Донесох си и легло и все по-често оставам да нощувам тук. Пък и е по-удобно, ако възникне някое непредвидено обстоятелство. Искаш ли вино?

Климент кимна с глава, вдигна дебел кожен панталон от един от столовете и седна.

– Като историята с Гостун и Чака ли? – попита той.

– Като историята с Гостун и Чака! – потвърди Самуил. – И не само тя. Напоследък в Плиска се случват странни неща, които не мога да проумея. Имам чувството, че някакво зло пълзи из града, спотайва се по ъглите и дебне, готово да сграбчи всеки, който му се изпречи на пътя. Сякаш в кутията на непознатото момиче освен отрязаната глава имаше и някакъв демон, който излезе на свобода и впива ноктите си в Плиска. – Варнехът махна с ръка, опита се да поразчисти бъркотията, но се отказа и седна на леглото. – Не ми обръщай внимание – въздъхна той и надигна чашата си. Остарявам и започвам да се плаша от неща, на които до скоро не бих обърнал внимание. Но не мога да се отърся от чувството, че над всички ни е надвиснала огромна беда. И когато тя дойде, искам да ме свари подготвен.

– Говореше за заговор?

– Не знам, не знам! – бързо отговори варнехът. – Не трябваше да ти казвам за това. Нямам никакви доказателства, нито за какво да се хвана. Просто чувствам, че става нещо нередно. Войниците са неспокойни, в града влизат и излизат оръжия, нещо се готви, но да пукна ако знам какво! Пуснах шпионите си, но и те не откриха нищо конкретно. Просто слухове. След което внезапно всичко се успокои.

– След смъртта на Гостун и Чака ли? – попита Климент.

Военният кимна.

– Боритарканът събра всички първенци, които бяха останали в града – започна разказа си Самуил. – Каза, че трябвало да ни съобщи нещо много важно. Присъстваха всички – и боили, и военни, и свещеници – лицето на варнеха се изкриви, но Климент се направи, че не забелязва. – Направил съм списък на присъстващите – Самуил разрови свитъците на масата, взе един и го подаде на писаря. – Както виждаш, не липсва никой. Храната беше добра, виното също. Имаше акробати, шутове, музиканти и танцьори – военният разпери ръце. – Гостун ги умееше тези неща. После нещата се объркаха. Чигатът Симеон доведе непознатото момиче, което стискаше жълта кожена кутия. Гостун много се ядоса. В крайна сметка ѝ я отнеха, но в боричкането капакът ѝ се отвори и от нея изпадна отрязаната глава. Гадна работа! – Самуил се почеса по тила. – Жените започнаха да пищят, мъжете се развикаха, момичето сочеше главата, сочеше към нас и крещеше на непонятния си език. Едва я усмириха. Гостун беше като полудял.

– Какво стана после?

Варнехът не бързаше да отговори.

– Можеш да си представиш какво последва. Всички викаха, Гостун даваше разпореждания, настъпи хаос. Едни искаха да си тръгнат, други напротив, държаха да останат и разискват случилото се. Говорех със заместника си Винех, дали да не увеличим стражата, когато от дъното на залата се чу вик. Гостун и Чака си крещяха един на друг, но в общата бъркотия не се разбираше за какво се разправят. След това се сбиха, а ние се хвърлихме да ги разтървем. Гостун бе почервенял от гняв, Чака беше блед като платно. Боритарканът викаше, че няма да остави това непростено, Чака го предизвика на двубой. Опитахме се да ги успокоим и разубедим, но и двамата бяха непреклонни. Крещяха, че само кръв може да измие позора и не искаха да чуят нищо и никого. Гостун ме избра за свой застъпник. Чака се спря на Винех – двамата бяха приятели. Уговорихме се да се срещнат след час на същото място. Боят щеше да е с мечове. После си тръгнаха с викове и закани. Настигнах боритаркана и се опитах да разбера какво се е случило. Но той само махаше с ръце и повтаряше как ще пререже гърлото на Чака и ще го накълца на парчета. Беше като полудял. Никога не го бях виждал така да си изпуска нервите.

Развълнуван от спомена варнехът стана и закрачи между струпаните вещи.

– Така и не разбрах за какво са се скарали. Придружих Гостун до тях, умолявайки го да размисли, но той не искаше и да чуе. Каза ми да стоя в двора, след което се прибра и скоро виковете му огласиха къщата. После внезапно всичко утихна. Докато го чаках не спрях да мисля как да го разубедя.

– И успя ли?

Военният въздъхна и седна отново на леглото.

– Ще ми се да бях. Гостун може и да беше надменен и затворен, но си вършеше добре работата и ми беше приятел – Самуил махна с ръка. – Не спрях да му говоря през целия път на връщане. Той само кимаше с глава, но така и не ми каза нищо. Ходеше като на сън. Накрая застанах пред вратата на двореца и му заявих, че няма да го пусна да влезе, докато не ми каже какво става. Но той просто ме изблъска встрани.

– И Чака го уби? В честен двубой пред очите на всички?

– Да, уби го! Много бързо при това! Боритарканът изглеждаше така, сякаш не искаше да се защитава. Едва държеше меча. Чака просто го посече. Приличаше повече на екзекуция, отколкото на дуел.

– Но защо Гостун ще се остави да го убият?

Самуил вдигна рамене.

– Казвам това, което видях. Гостун просто се остави Чака да го посече. Не ме питай защо. Наистина не знам.

И двамата се умълчаха. Климент мислеше, какво ли би могло да накара боритаркана да не се защитава. Той минаваше за отличен майстор на меча и поведението му бе странно. Дали след скандала Гостун не бе научил нещо, което бе разколебало решителността му?

– И след това Чака се е самоубил? Как е станало?

Самуил се надигна.

– Най-добре ще е да ти покажа. Къщата, където живееше, е съвсем на близо. Ела!

Влязоха през портата обратно във Вътрешния град и свърнаха по уличката край стената. Бързо стигнаха до каменна къща, с високи прозорци и дебела дървена врата. Отпред се разхождаше войник, който се изпъна при вида на варнеха.

– Реших, че е най-добре да оставя някой да пази. Пълно е с мародери, а Чака бе богат. Не искам нещо да изчезне – обясни Самуил.

Климент кимна и двама влязоха в дома на самоубиеца.

Къщата бе малка, но спретната и подредена с вкус. Стените бяха декорирани с керамични плочки, между които на стойки бяха наредени скъпи оръжия. Няколко гоблена с бойни сцени и дебел вълнен килим покриваха подовете и стените, в ъглите бяха наредени излъскани празни мангали с инкрустирани капаци.

– Добре се е уредил нашият зеритаркан – подсвирна писарят и последва Самуил, който тръгна по тясна вита стълба.

Помещението на горния етаж бе просторно, прашно и претъпкано. Тук нямаше отделни стаи, а всичко бе на едно. Покривът имаше няколко капандури, които осветяваха поставеното под тях широко разхвърляно легло. До него, на резбована дървена масичка стоеше гравирана сребърна чаша за вино и масивен златен свещник. В страни се търкаляше преобърнат стол.

Климент поклати глава.

Бяха попаднали в любовното гнездо на Чака. По стените, закачени на куки и пирони, висяха куртки, панталони и елеци от най-фина кожа. Ризи, наметала, шапки и други дрехи бяха захвърлени на столовете или се подаваха от кутиите, подредени покрай стените. Над тях висяха картини с неприлично съдържание, поставени в богато украсени рамки. Купи, пълни с изсъхнали листа от рози, бяха наредени върху два железни сандъка с по няколко закопчалки в единия от ъглите. Всичко бе скъпо и изискано и говореше зa вкусовете на стопанина.

Писарят мина покрай стените, леко докосвайки с пръсти окачените дрехи. Търсеше нещо, което да му покаже, защо човек като Чака би посегнал на живота си. Разгледа една от скъпите наметки на зеритаркана, опипа подгъвите на поръбените му с пух елеци, огледа чашата за вино, оставена до леглото. След това пребърка джобовете на висящите дрехи, внимателно провери съдържанието на раклите и сандъците, размести завивките, надникна под леглото, но никъде не откри нищо, което да го насочи по някаква следа. Изводът, който можеше да се направи, бе, че Чака е бил богат, обичал е да си угажда и да харчи парите си за скъпи оръжия и дрехи. Нещо, което писарят така или иначе знаеше. Накрая той приклекна до обърнатия стол, вдигна колана от земята и погледна към тавана.

– На него се беше обесил – изпревари въпроса му варнехът и посочи колана в ръката на Климент – когато дойдох висеше точно тук на една от гредите. Вече се беше вкоченил. Едва го свалихме. Беше леко облечен, само по риза и пристегнат кожен панталон.

Климент кимна с глава, гледайки замислено обърнатия стол.

– Какво е станало според теб? – попита накрая той.

– Станало е следното – веднага отговори Самуил, който явно бе премислял дълго въпроса. – След като уби Гостун, Чака се е прибрал. Бил е превъзбуден и е пийнал вино, за да се успокои – военният посочи празната чаша до леглото. – След което е осъзнал какво е направил. Загризала го е съвестта или което е по-вероятно се е уплашил. Напоследък Борис хич не си поплюва, нали? А Чака все пак уби заместника му в Плиска. Няма значение как и защо точно е станало. Щеше да му се наложи да отговаря на много въпроси. И да го направи в подземията на двореца. Той добре знаеше на какво са способни палачите там. Щяха да го мъчат с дни, а може би и със седмици, преди да умре – продължи варнехът. – По тази или по някаква друга причина, Чака е решил, че е по-добре да сложи край на живота си. Може пък и виното да му е замъглило главата. Свалил е един от коланите си, метнал го е на гредата, направил е клуп с катарамата, качил се е на стола, нахлузил си е примката... Така ще да е станало. На другия ден войникът, който идвал да му чисти, го открил да се полюшква под тавана.

Климент кимна с глава.

Разсъжденията на варнеха звучаха логично. Сигурно наистина бе станало точно така. Чака се е върнал в къщи, осъзнал е какво е направил и е решил да сложи край на живота си, за да си спести мъченията. Качил се е на стола...

И все пак нещо не беше на ред.

Познаваше Чака – парвеню и флиртаджия, който обичаше да се хвали, пие и задиря жените. Както бе казал и князът, много по-нормално бе зеритарканът да се метне на коня си и да препусне към лагера да му търси прошка, отколкото да се беси.

Климент се замисли.

Нещо наистина не бе както трябва. Нещо в стаята не бе наред. Имаше някакъв детайл, който не се връзваше с останалите, нещо което бе видял, но не можеше да проумее какво е то.

Раздразнен писарят започна да обикаля помещението, удряйки по дланта си със свития на две колан, на който се бе обесил Чака.

Какво пропускаше?

Защо в стаята цареше бъркотия? Ако човек тръгне да се беси няма ли поне да си оправи леглото? Или това вече е без значение? И как Чака е сложил край на живота си, ако си е свалил колана? Не беше ли казал варнехът, че трупът е бил с пристегнат панталон? Следователно Чака го бе взел от някъде другаде. Писарят отново приближи закачените на стената дрехи и започна да разглежда коланите на самоубиеца един по един. Някои висяха от панталоните на Чака, други бяха закачени за токите си. От къде бе този, на който се бе обесил зеритарканът?

Климент поклати глава и отново се загледа в парчето кожа, което стискаше в ръка. То привлече вниманието му и писарят изруга, усещайки как по гърба му минава ледена тръпка.

– Какво става? – очите на Самуил горяха от възбуда. – Откри ли нещо?

– Виж! – писарят протегна към него ръката си, в която държеше няколко от коланите на Чака.

Боилът замига в сумрака, втренчен в парчетата кожа, след което неразбиращо вдигна очи към писаря.

– Не виждаш ли? – попита Климент, но варнехът само поклати объркано глава.

– Внимателно огледах дрехите му. И коланите също. Чака много се гордееше с фигурата си – бе здрав, строен и красив мъж. С тънък кръст и широки рамена. Всичките му колани – Климент показа един от тези, които бе свалил от куките – всичките му колани, са закопчавани на едно и също място – три дупки преди края. Виждаш ли? Личи си къде токата се е врязвала в кожата и къде е лежал езикът, дупката там е разширена.

Варнехът се наведе напред, огледа това, което му сочеше писарят и кимна.

– Докато този, който си свалил от врата на Чака – Климент вдигна другата си ръка – е закопчаван шест дупки преди края. Ето виж, къде се е отбелязала катарамата. Личи съвсем ясно. Дори и да не сравняваме дупките, ако ги наложим, ясно ще се види, че този, на който е бил обесен Чака е на някой, доста по-дебел!

Военният взе коланите в ръка и започна да гледа ту единия, ту другия, дори ги вдигна срещу светлината. Премери дължината им и кимна, след като установи, че това, което казва писарят, е вярно.

– И какво значи това? – неразбиращо попита Самуил.

– Това значи, че коланът, на който се е обесил Чака, не е бил негов! Бил е на някой друг! Това значи, че Чака не е сложил сам край на живота си. Бил е убит!

Самуил отстъпи крачка назад, пое рязко дъх и закри устата си с ръка. Токата на колана се залюля пред лицето му.

– Точно така! – каза той – Но кой...

Варнехът не успя да продължи. По стълбите се чу тропане и след секунда чигатът Винег нахълта в помещението.

– Господарю! – задъхано извика той. – трябва да дойдете веднага! Имало е нов обир. Ограбили са златарят Хорс!

4

Корсис махна с ръка и си поръча още бира. Беше дошъл в "Глиганската глава" с надеждата да събере сведения за Батой. Разбойникът бе заплашил господаря му, заплашвайки да го убие и на Корсис това не му харесваше.

Младежът се бе заклел да помага и пази Климент. Ако не беше писарят, сега той щеше да е разорен, а баща му да остане неотмъстен. Корсис знаеше колко много дължи на писаря и нямаше намерение да остави враговете му ненаказани. Освен това чувстваше накърнена и собствената си гордост. Бяха го причакали в гората като мишка в капан, бяха го принудили да бяга като страхливец, криейки се под коня си, обстрелван със стрели. Той също имаше сметки за разчистване.

Освен това, събраните сведения за разбойника, можеха да се окажат полезни за разследването. Батой бе казал, че има интереси в града и Климент със сигурност щеше да е любопитен да разбере какви са те.

Кръчмарят донесе нова пълна халба и я остави на мръсната маса. Корсис погледна мътната течност и поклати глава. Мястото определено не бе от изисканите. "Глиганската глава" бе точно това, на което приличаше – долнопробна дупка, в Южната част на града, където се събираше всякаква измет. Съмнителни типове, просяци и пияници, си правеха компания с избягали от гарнизоните войници. Продавачи на реликви и разказвачи на приказки, които криеха ножове в ръкавите си, седяха по ъглите, надигайки чаши. Съмнителни прекупвачи и търговци, въртяха непочтените си сделки, без никой да им обръща внимание.

Облечен в стара кожена ризница, изтъркани ботуши и прокъсано наметало, Корсис се правеше тъкмо на войник, търсещ допълнителна прехрана. Седеше с наведена глава и час по час отпиваше от чашата си, без да изпуска нищо от поглед. Вниманието му бе привлечено от двама души в дъното на помещението.

На масата им се точеше постоянна върволица от хора, кой от кой с по-съмнителен вид. Разменяха се реплики, обвити от сянка предмети сменяха притежателя си, чуваше се звън на пари.

Корсис бързо схвана какво става. Дребни крадци продаваха стоката си преди да бъдат отпратени с кимване на глава. Ако някой знаеше нещо за Батой, това най-вероятно бяха тези двамата.

Помощникът на писаря хвана за ръката минаващия покрай него кръчмар.

– Кана вино за приятелите ми в дъното – посочи към мъжете той.

– Те не са ти приятели! – озъби му се кръчмарят и издърпа ръка си.

– Но скоро ще станат – увери го Корсис и завъртя между пръстите си сребърна монета.

Кръчмарят сви рамена и сграбчи парите.

– После да не кажеш, че не съм те предупредил!

Скоро каната с вино бе поставена на масата на двамата мъже, кръчмарят се наведе над тях, шепнейки и посочи Корсис. След това махна на младежа да се присъедини към малката групичка.

– Какво искаш? – грубо попита единият от мъжете, още преди помощникът на писаря да седне.

– Работа, с която да изкарвам пари за болната си майка – Корсис се наведе през масата и се ухили цинично. Сега можеше по-добре да огледа двамата бандити, каквито не се съмняваше, че са новите му приятели. Единият беше едър и плещест, другият слаб, с хитри и бързи очи. Лицата им бяха груби и обветрени, главите остригани до голо, през веждата на високия минаваше широк червен белег.

"Малкият прибира краденото, другият го пази" – реши помощникът на писаря.

– Като поръчваш пиене на хората по кръчмите едва ли ще натрупаш много – заяде го дребният.

Корсис вдигна рамене.

Търговецът, от който ги взех, едва ли има нещо против. Пък и мисля, че са добре вложени.

– Какво искаш? – попита отново едрият и мушна ръката си под масата – Не ни губи времето, да не пострадаш!

– Ще го кажа ясно – отговори Корсис. – Обичам да залагам и да пия! Не отказвам и женската компания. Животът е кратък и сега е моментът да му се насладя. Заплатата не ми стига. И чигатът ми е много строг. Омръзна ми да обирам закъснели минувачи. Накрая ще ме хванат и ще ми отрежат главата, което честно казано не ме устройва. Искам да се заема с нещо по-голямо, което да си струва риска.

– И защо мислиш, че можем да ти свършим работа?

– Защото се надявам да ме свържете с Батой! – Корсис се отпусна назад, протегна ръка и бавно извади ножа, скрит в ботуша си. Споменаването на името на разбойника криеше опасност. – И ако обичаш, извади си ръката над масата. Каквото и да държиш там, едва ли ще има нужда да го използваш.

Двамата мъже се спогледаха, но едрият вдигна ръцете си и показа, че в тях няма нищо.

– Много високо се целиш! До Батой се стига трудно. Никой не може да каже кога е в града. Освен това той избира хората си, не те него – дребният се ухили и показа ред развалени зъби. – Но може да поръчаш още вино, да потръгне разговорът. Все ще измислим как да решим проблемите ти. Хора сме, трябва да си помагаме.

Корсис се обърна да викне кръчмаря. И сгреши.

Едрият светкавично бръкна под наметалото си, извади от там примка и я метна. Дребният скочи от мястото си, измъкна къс меч и се хвърли напред. С абсолютна точност примката падна на врата на Корсис. Едрият рязко дръпна, но помощникът на писаря се хвърли към него през масата. В същия миг мечът на дребосъка се удари върху облегалката на стола му и я раздроби на парчета.

Корсис се изтърколи през масата, блъсна се в изненадания си противник, който не бе очаквал подобна атака и заби ножа си в сърцето му. Мъжът изхриптя, опита се да хване противника си, но само размаха ръце и се свлече на пода. Младежът не го изчака да падне, а мигновено се завъртя, грабна тежката калаена кана до половината пълна с вино и я разби в слепоочието на дребосъка, който рухна на земята.

Задъхан Корсис грабна меча му и с все още висяща примка на врата се обърна към помещението.

– Ако някой мръдне, ще го убия! Искам да виждам ръцете на всички! Това се отнася особено за теб, кръчмарю! – задавено извика той, наведе се, взе оставената до масата кожена торба и плъзгайки се покрай стената излезе.

Известно време нямаше да се отбива в "Глиганската глава".

* * *

Презвитер Дориян се облегна на рамката на вратата и се загледа към двора. Късното есенно слънце огряваше изсъхналата трева между лехите с билки и зеленчуци, засадени покрай стената на ниската ограда. Свещеникът бе закупил имота евтино – разнебитената стара къща с голям двор около нея. Постройката бе издигната така, че всъщност гърбът ѝ бе част от стената на Външния град. Отначало вложи малкото пари, които имаше, след това му помогнаха и някои от богомолците, пред които проповядваше. Правеше го със страст и вяра, които привличаха към него много от последователите на Христос.

От малък Дориян искаше да стане свещник. Всички в семейството му бяха християни. Презвитерът още помнеше първия път, когато майка му го заведе на служба. Трябваше да се промъкват незабелязано през целия град, да се крият в тъмните сенки на къщите и да внимават за патрулиращи войници. Бащата на сегашния владетел – хан Пресиян, не обичаше християните.

Дориян никога не забрави как влезнаха запъхтени и потни в малката подземна църква и изведнъж ги заслепи ярка светлина, обгърна ги миризма на восък и тамян, а мъж, облечен в черно, подаде ръка да изправи момчето, което се бе спънало в прага. Отначало Дориян се уплаши от свещеника и дългото му изтъркано расо, но всичко се промени след като той заговори.

Никога преди момчето не бе чувало такива думи. Те го удариха право в сърцето, накараха душата му да зазвъни, а ушите му да забучат.

Дориян не помнеше какво точно каза свещеникът. Помнеше само нямото възхищение в очите на тези, които го слушат и изгарящото желание, той да бъде на неговото място. Да говори като него, да носи същия сребърен кръст на гърдите си, а вярата като лъчи да излиза през устата му и да изпълва хората.

Още преди да излязат от малката църква, Дориян твърдо заяви на майка си, че иска да стане свещеник. Знаеше, че това е неговия път. Път, на който посвети цялата си енергия и сила, път, който продължаваше да следва и днес.

Скоро след това майка му и баща му изчезнаха безследно, както мнозина други християни. Дориян остана сирак, но никога не забрави мечтата си. Нямаше какво да яде, нямаше къде да спи, по не се отчайваше. Знаеше, че Господ го пази и води по пътя му.

Презвитерът примижа, отблъсна се от вратата и отново огледа двора. След като купи мястото, го превърна в сиропиталище. Искаше да помага на такива деца какъвто бе и той самият навремето. Знаеше къде да намери сираците, как да ги откъсне от порочните обятия на греха, как да ги нахрани и облече, как да се грижи за тях. След което да ги превърне в част от паството си.

Дориян бе въвел строги порядки в сиропиталището. Питомците му трябваше да спазват вечерен час, да се грижат за градината и животните, по-големите да чиракуват при различни майстори, да учат Евангелието и житията на светците, да се черкуват редовно и да овладеят боя с меч, копие и лък. Презвитерът не спираше да ги учи, че трябва да защитават вярата си и с оръжие в ръка, ако това се наложи. Някои не издържаха на строгия режим и си тръгваха или биваха изгонени. За останалите винаги щеше да се намерят топла храна и легло.

За три години презвитерът поправи покрива на старата къща, децата боядисаха стените с вар, едно от по-големите момчета, което учеше за дърводелец, потегна вратите и прозорците. Къщата стана по-удобна и сигурна.

Но Дориян най-много се гордееше с параклиса си. Макар и малък, той се бе превърнал в притегателна сила, в център на малкия му свят. Презвитерът обичаше да служи и да се моли в него, да събира вярващи, жадни да чуят словото му.

Дориян знаеше, че това е само началото. Някой ден щеше да събори старата къща и на нейно място да издигне голяма черква, в която да служи. Дори бе измислил име – "Свети Архангел Михаил". Главният страж на Божия закон, който с меча си поразява изчадията на Дявола.

Презвитерът впери очи в залязващото слънце и се усмихна. Вече нямаше причина да се бои от мрака.

* * *

Климент отново огледа помещението на оскъдната светлина, хвърляна от малко прозорче с решетка. Дебелите каменни стени бяха покрити с мъх и плесен, тук там между тях се процеждаше вода. По пода се търкаляха пергаменти и разбити катинари, до тях зееха отворени железни сандъци. В единия от ъглите имаше два вградени в стената високи шкафа, чиито обковани с медни пирони врати също се поклащаха отворени.

Облечен с жълти панталони от щавена кожа и скъпа вълнена риза, златарят Хорс обикаляше из трезора, стиснал главата си с ръце. Ограбеният час по час се хвърляше да провери отново празните сандъци и шкафове, сякаш се надяваше, че по някакво чудо те пак ще се напълнят. Зад него, с пребледняло лице крачеше нисък слаб мъж, който се бе представил като Теодор – личен помощник и слуга на златаря. Той безуспешно се опитваше да успокои господаря си, шепнейки в ухото му.

– Разорен съм! Напълно разорен! Какво ще правя сега? Къде ще ида? Къде? – не спираше да повтаря златарят, а гласът му ставаше все по-писклив.

Писарят поклати глава и огледа вратата на помещението. Дебела поне една педя, направена от твърд дъб и подсилена с железни ленти тя не изглеждаше да е насилвана. Пантите бяха на местата си, нямаше никакви следи, че някой е минал през нея с взлом. Писарят се наведе да огледа ключалките, но не забеляза нищо.

– Донесете факли! – провикна се той, което кой знае защо накара златарят да избухне в нови ридания.

Климент погледна подпрелия се на вратата Самуил, след което премести погледа си към оплакващия загубите си златар.

Варнехът го разбра, приближи до Хорс и внимателно, но твърдо го хвана под ръка.

– Ела – каза му Самуил. – Ела да обсъдим спокойно нещата. Може и да намерим някакво разрешение. Донеси вино – поръча той на Теодор, след което поведе препъващия се златар навън от опразнения трезор.

Останал сам, писарят на свой ред започна да обикаля помещението. Провери металната решетка на малкото прозорче, която бе здраво зазидана в камъка. Огледа празните сандъци и шкафове, почуква стените, в търсене на скрит проход или врата.

– Няма да намерите нищо – Теодор се бе върнал, носейки две запалени факли. Едната закрепи на стената, другата подаде на писарят.

Климент приклекна и огледа трите масивни брави на вратата и ключалките им. Не откри скорошни драскотини или нещо друго, което да подсказва, че крадецът ги е насилвал.

За разлика от тях, по катинарите на сандъците и крилата на шкафовете лесно можеха да се забележат следи от работата на крадците.

– Шперц – обяви накрая писарят. – Така са били отворени от някой, който е достатъчно добър, за да го направи. Но как е проникнал в трезора?

Теодор безпомощно повдигна рамена.

– Това е загадка – каза помощникът на Хорс. – Вчера вечерта лично с господаря заключихме вратите и проверихме катинарите на сандъците. Всичко беше наред. А и до помещението не може да се стигне просто така. Трябва да се мине през цялата къща, в коридора пред вратата има пазач. Сутринта чух виковете на господаря и го заварих да обикаля като обезумял между празните сандъци. Сам го видяхте в какво състояние е.

– Тогава как е влезнал крадецът? – повтори писарят и тръгна бавно покрай стената. – Не е насилил вратата, което значи, че може да е имал ключ. Но е трябвало да мине през цялата къща и е щял да бъде забелязан. Ако е бил вътрешен човек – Климент погледна Теодор, който храбро издържа погледа му. – Ако е бил вътрешен човек, би трябвало да има и ключове от катинарите на сандъците и вградените шкафове.

– Не е толкова просто. Господарят държи ключовете на различни връзки и винаги в себе си. Някой може да се е добрал до една от тях, но не и до останалите.

Писарят кимна.

– Какви са другите възможности? Няма тайни проходи или врати. Значи остава прозорчето – Климент се доближи и отново се опита да разклати решетката, която не помръдна. След това опита да провре главата си между решетките. – Невъзможно е човек да се промуши оттук.

– Освен ако не е джудже – опита да се пошегува Теодор, но писарят го изгледа замислено.

– Случвало ли се е нещо необичайно напоследък? Каквото и да е.

– Нищо – отговори златарят. – Освен че боритарканът Гостун изтегли всичките си спестявания. Искаше да купува някакъв имот до града. Беше удар за нас, защото сумата не беше малка, но той ни предупреди на време, така че да можем да се подготвим. Всъщност това не е кой знае колко странно. Такива неща стават непрекъснато. Но понеже питате... – Теодор остави думите му да увиснат във въздуха

– Наскоро е имало и друг обир, нали? – златарят кимна. – Искам да огледам и там.

На излизане се сблъскаха с Пацик. Зачервен и задъхан, дебелият боил бършеше с кърпичка потното си лице.

– Какво е станало тук? Къде е Хорс? Колко е откраднато? – грубо попита той и без да дочака отговор се втурна в къщата.

Подземието, където бе пазил парите си Бадур, първият ограбен златар, по нищо не приличаше на това на колегата му.

До дългия тесен коридор, подсигурен с дървени талпи, се стигаше по вита стълба. Вратата на помещението бе медна, с гравирани лъв и мечка, кръстосали лапи.

– Уж трябваше да държат крадците на далеч, но всъщност не ми помогнаха много – въздъхна златарят и отключи вратата, която се отвори със скърцане.

Висок, слаб и с увиснали мустаци, Бадур изглеждаше сломен от загубата. Докато палеше фенерите по стената, писарят се запита дали той винаги е бил толкова прегърбен или кражбата бе привела плещите му.

– Никой нито чу, нито видя нещо – въздъхна отново Батур и факлата затрепери в ръката му. – Нямаше следи от взлом, ключалките на вратата не бяха насилвани. И въпреки всичко някой се е промъкнал и е отмъкнал всичко – той се подпря на стената, сякаш споменът бе прекалено тежък, за да се задържи на краката си. – Всичко беше изчезнало! Всичко!

– Но как е станало? – Климент се приближи до малкото прозорче в дъното и разклати здравата решетка, която не помръдна.

– Не знам – отговори Батур и гласът му премина в шепот. – Мисля, мисля, мисля.... но не мога да намеря отговор. Все едно става дума за призрак!

– Призраците не отварят сандъци и не крадат злато! Още по-малко това на княза – делово отбеляза писарят. – Бил е човек и аз имам намерение да го заловя!

Останалата част от деня на Климент бе запълнена с много работа. Писарят се върна в двореца, намери Драгомир и поиска да получи списък с всички златари в града. След това, съпровождан от двама стражи, обиколи всички един по един.

Показвайки пръстена на княза, Климент огледа трезорите им. Търсеше помещения с малки прозорчета. Намери три такива и предупреди собствениците им, че трябва да бъдат особено внимателни. Златарите и без това уплашени от двата обира, мрачно кимаха с глави, обещавайки да вземат допълнителни мерки за безопасност.

След като провери всички по списъка, Климент отново отиде в двореца. Отне му известно време, но накрая намери Мим – един от царските шутове. Освен с пиперливия си език и шеги, той бе известен и с ниския си ръст и гъвкаво тяло, което можеше да се извива като ластик. Дали Мим бе достатъчно гъвкав, за да се провре през някои от прозорците?

Писарят дълго прилъгва устатото джудже преди да го накара да говори. Дребосъкът обаче го разочарова. Шутът бе категоричен, че в града няма други джуджета освен него.

– Повярвай ми – каза Мим докато жонглираше с няколко ябълки. – Знам всичко за малките хора. Ние се подкрепяме и търсим защита един от друг. Ако някой от нашите се беше появил, със сигурност щях да разбера. В момента в Плиска няма друг като мен. Затова Борис ме държи. Понеже съм уникален, умен и красив. За разлика от грозни дългучи като теб! А сега ме остави. Гладен съм и отивам да ям – джуджето се изплези и се запъти към кухнята, викайки да направят път на княза, който внезапно се е завърнал.

Климент погледа отдалечаващия се дребосък и поклати глава. Дали пък самият Мим не бе решил, че е време да забогатее?

Оставаше му още едно последно посещение. Борис искаше да открие кой е убил свещеника Агоп и тази задача не можеше да чака. Трябваше да поговори с някой за него и писарят реши, че най-добра работа ще му свърши фаворитът на Борис – Александър.

Както и предполагаше, намери свещеника на строежа на базиликата. Макар да бе запознат с основните планове, Климент не си бе давал ясна сметка колко грандиозен всъщност е замисълът. Мястото, където преди се бе издигал храмът на Тангра, бе почистено и разширено, няколко дълбоки изкопа сочеха къде ще са основите на катедралата, резиденцията на епископа и манастира. Около тях като мравки пъплеха калфи с кожени престилки, майстори и инженери със свитъци и кутии с инструменти в ръце. Стотици работници, повечето само с дълги ленени ризи, влачеха каменни блокове или кошници с пръст. Над изкопите се издигаха огромни дървени кранове, чиито макари скърцаха пронизително, докато се въртяха в различни посоки.

Най-изумяващо обаче бе друго.

Независимо дали копаеха, чукаха или ковяха, строителите пееха църковни химни, а между тях шетаха свещеници, които кадяха и освещаваха градежа. В средата се издигаше временен олтар, с висок резбован кръст, пред който горяха запалени свещи. А над всеобщата глъч, като Йерихонова тръба, се извисяваше могъщият глас на Александър.

Подпирайки се на висок дървен жезъл, следван от помощника си, отец Стефан, той не спираше да обикаля и да дава разпореждания.

– Къде е Малала?! – викаше свещеникът на няколко покрити с кал работници – Каза, че ще дойде сутринта, а още го няма! Сигурно пак се е напил! Идете го събудете и му кажете да идва веднага! Имам срокове за гонене!

Без да дочака отговор, следван от подтичващия Стефан, Александър продължи обиколката си около изкопите, ругаейки изчезналия Малала.

– Всичко наред ли е? Мога ли да помогна с нещо? – попита писарят и подаде ръка за поздрав.

– С нищо! Освен ако не намериш начин да спреш виното на оня византийски пияница! – Александър дишаше тежко, въздухът излизаше със свистене от гърдите му. – Князът иска всичко да е готово до края на годината. Ще отговарям пред него, ако строежът се проточи.

– Работата напредва бързо. Не очаквах да сте свършили толкова много – успокои го Климент. – Сигурен съм, че Борис ще бъде доволен.

– Така е – Александър изпъна рамене. – Нещата вървят добре, но трябва непрекъснат контрол! Ела, ще ти покажа.

Свещеникът хвана писаря под ръка и го поведе около изкопите.

– Базиликата ще бъде едно от новите чудеса на света! – каза той. Красива, висока и бяла, в прослава на нашия Бог – Исуса Христа – свещеникът се прекръсти. – Това са основите – Александър сочеше с жезъла си като показалка. – Ще е широка трийсет и дълга сто метра.

Климент подсвирна.

– Само "Света София" в Константинопол е по-голяма. Но и нея можем да надминем заедно с целия комплекс. Там ще са трите кораба на наоса[29], които ще са разделени с колони. В дъното в абсидата ще е олтарът, до него ще има две помещения. Едно за владетеля, друго за свещениците – продължи с обясненията си Александър. – На северната и Южната страна ще има портици. Още не сме постигнали съгласие как точно да изградим стените. Но най-вероятно ще редуваме тухли и мрамор. Зависи какво показват изчисленията. Внимавайте, идиоти! – внезапно се развика свещеникът и хукна към група работници, опитващи се да избутат затънала в калта каруца – Спрете веднага! Да не искате да изпотрошите всичко! Свалете товара и го занесете под онзи навес. – нареди Александър и сам подхвана широката блестяща част във вид на озъбен рис. – Това са част от водоливниците. – обясни той на писаря. – Никъде в света няма такива. Направени са от керамични части, които ще блестят на слънцето като истински звезди. Не искам да пострадат.

– Това за стената ли е? – писарят посочи няколко грамади от масивни камъни, струпани около строежа.

– Да – отговори свещеникът. – Комплексът ще има собствена крепостна стена, която да го пази, като тази на двореца. Но това е най-малкото. Виж – там ще е главният вход. Вярващите ще влизат през него под радостния звън на камбаните и ще попадат в атриума – голям, просторен и опасан с мраморни колони. В дъното ще е манастирската част. Там е предвиден голям скрипториум, където ще трябва да се преписват свещените текстове и книги. Зад него ще е дворецът на епископа. Александър махна с ръка – Това, което виждаш, е само началото! Работата тепърва предстои.

– Ами тези какво правят? – заинтригуван като малко дете, писарят посочи няколко свещеници, които пеейки, разтоварваха от широка дървена каруца красиво изпечени червени тухли.

– Ела! – Александър дръпна за ръка писаря и го поведе към групата. – Виждаш ли това? – отецът взе една от тухлите и я показа от вътрешната страна. Тя се оказа цялата изпъстрена с букви. – Всяка тухла, от която ще се гради църквата ни, е надписана със свещени текстове. Какво пише тук? – приведе се напред Александър и присви очи, за да вижда по-добре. – А, да. "Благодаря на моя Бог винаги за вас заради даруваната вам в Христа Иисуса Божия благодат. Защото чрез Него се обогатихте с всичко, с всяко слово и всяко познание. " Част от първото послание на апостол Павел до коринтяните.

– И всяка тухла е надписана? – не можеше да повярва Климент.

– Всяка! – гордо отговори Александър. – Докато ги разтоварват братята ми проверяват да не би да има грешки и ги освещават. Базиликата ни ще бъде издигната не само от камъни, хоросан и пясък, но и от Божиите слова. В буквалния смисъл!

Климент кимна замислено. Досега не си бе давал ясна сметка колко грандиозни са плановете на княза. И колко необратими. Градежът щеше да се превърне в символ на новата вяра. И след като бъдеше построена, нищо нямаше да може да помести нея и новия Бог от местата им.

– Но ти едва ли си дошъл, за да обсъждаме строежа. Борис ми праща достатъчно надзорници – гласът на Александър откъсна писаря от мислите му. – С какво мога да ти бъда полезен?

– Наистина сте свършили добра работа – отбеляза Климент. – Но искам да те питам за друго. Отец Агоп е бил убит!

Свещеникът подскочи като ужилен.

– Какво общо имам аз с това? Или може би обвиняваш мен, защото... – Александър спря по средата на изречението.

– Защото какво? – подкани го писарят.

– Всички знаеха, че не обичах Агоп – веднага отговори свещеникът. – Прекалено много парадираше с богатствата си и ламтеше за злато и власт. Не одобрявах това и съм му го казвал. Няколко пъти публично. Той веднъж се осмели да ми отговори и се скарахме. Грозна работа! – Александър махна с ръка. – Не можех да понасям да го гледам окичен като сврака. Това ли е работата на духовника? Нищо чудно да са го убили, за да го ограбят! Може някои да се е поблазнил за всичките му кръстове, гривни и пръстени!

– Как е бил убит?

Александър облиза устни.

– Намерили са го надупчен със стрели в уличка не далеч от дома му. Връщал се от вечерята, която даде Гостун. Предполагам знаеш какво се случи там?

Климент кимна.

– Всичко е от дявола! Казах им го още тогава! Казвам го и сега! Дяволът ни е пратил тази жена, да сее смърт и раздори – свещеникът се прекръсти. – Всичко почна след нейната поява. Първо Гостун и Чака, след това и Агоп!

– Защо са го убили?

– Казах ти вече – не знам! Не исках да имам нищо общо с него докато беше жив, не искам да имам нищо общо с него и след смъртта му! А сега ако обичаш ме извини, но имам работа! – Александър се завъртя на пети и хукна към най-близкия изкоп, отново викайки, че иска веднага да види Малала.

– Какво става тук в действителност? И кой по дяволите е този Малала? – писарят започваше да губи търпение.

Сключил ръце пред себе си, отец Стефан го гледаше добродушно с големите си кафяви очи.

– Малала е византийски инженер. Избяга преди време от Константинопол и нашият владетел князът с радост го приюти. Много е добър! По-голямата част от проекта, най-вече изчисленията на базиликата и целия комплекс са негово дело. Невероятен математик и художник е. Но обича да си пийва, което дразни негово преподобие.

Климент кимна.

– Ами Агоп?

– Никой в Плиска не обичаше Агоп. Беше алчен, груб и надменен – бързо отговори Стефан. – Заради такива като него на свещениците им излиза лошо име. Но имаше влиятелни покровители. Дойде от Филипополис. Носеше се слух, че е трябвало да бяга от града.

– Защо?

Свещеникът вдигна рамена.

– Не знам. А и не ме интересува! Но трябва да се е забъркал в нещо наистина неприятно. Такива като него не обичат да се местят и искат да са близо до богатите си приятели.

– Знаеш ли нещо за смъртта на Гостун и Чака?

Стефан въздъхна, загледа се над изкопите, след което оправи гънките на расото си преди да отговори.

– Не. Но отец Александър е прав. Всичко започна след появата на момичето и дяволския му товар. А сега ме извини, но трябва да вървя – Стефан се поклони и си тръгна.

Климент замислено се загледа в гърба на отдалечаващия се свещеник. Имаше чувството, че духовниците не му казват всичко, което знаят. Сред тях също течеше борба за надмощие, която бе безмилостна. Дали съперничеството им за това кой да застане на чело на Българската църква не бе взело първата си жертва?

Не трябваше да забравя и за византийците. Епископ Йоан бе всичко друго, но не и блага душа. Имаше ли Константинопол нещо общо със случващото се?

Писарят въздъхна. Предстоеше му много работа.

5

Александър бе казал истината – никой не знаеше нищо за смъртта на Агоп.

Воден от чигата Симеон, в чийто район бе станало престъплението, Климент огледа мястото, където бе убит свещеникът – малка тясна уличка, не далеч от дома му. Разпита живеещите наоколо, повечето от които работници и калфи, живеещи по трима – четирима в стая, за да пестят от наема, но не научи нищо.

– Сигурно са били пияни! Стига да имат пари, се влачат по пивниците, бият се и крещят. След което се връщат в дупките си, където падат в мъртвешки сън – Симеон се изплю презрително на земята. – Дори и да са чули нещо, няма да кажат. Винаги рискуват да натопят някой от своите.

Агоп бил намерен от минаващ патрул късно през нощта. Лежал с вперени в небето очи, от тялото му стърчали няколко стрели. Големият му златен кръст и други скъпоценности не били докоснати.

Писарят поиска да види трупа, който още не беше погребан. Вече бе свикнал с гледката на мъртъвци, но се развълнува, когато застана пред тялото на убития свещеник. Покрит с парче плат, Агоп изглеждаше здрав и жилав мъж, чийто живот някой внезапно бе прекършил.

Климент преброи рани от четири стрели. В рамото, ръката, корема и сърцето. Последните две се бяха оказали фатални. Но дори и без тях, свещеникът щеше да умре от загуба на кръв.

До трупа на Агоп, в плитка дървена купа бяха поставени бижутата му – кръст, огърлици и гривни от злато и сребро. Който и да го бе убил, не го бе направил, за да го ограби. Четирите рани показваха и друго – нападателят не боравеше добре с лъка.

Писарят поиска да му покажат и отрязаната глава, донесена от непознатото момиче. Внимателно огледа лицето, покрито със съсухрена жълта кожа, раните по него, златната обица на здравото ухо. Гледката не беше приятна, но което бе по-лошото, не намери нищо, което да му подскаже чия е главата и какво общо има с цялата история. Накрая писарят нареди да я погребат заедно с тялото на свещеника.

Съпровождан от Симеон, Климент обиколи и разпита покровителите на Агоп – боили, багаини и заможни търговци. Повечето от тях бяха използвали свещеника като щит, зад който да се крият, докато се ориентират в новата религия. Бяха плащали добре за това и нямаха мотив да убиват отеца. Все пак обиколката не бе напразна. Климент научи две неща. Че Агоп е бил много богат и че е имал слуга на име Николай.

– Не знаехме това! – стреснато започна да се оправдава Симеон. – След убийството претърсихме дома на свещеника, но не намерихме нищо ценно – няколко книги и дрехи. Вярно, беше разбъркано, но предположих, че Агоп просто не е държал на реда. Не сме и подозирали, че има слуга – чигатът притеснено облиза устните си.

Климент завъртя глава, опитвайки се да уталожи връхлетелия го гняв. Спомни си какво казваше любимият му учителя по философия и логика, Лъв Математик докато се разхождаше с него и останалите си възпитаници под сводовете на Магнаурската школа. "Причината за гнева е високомерието" – повтаряше той. И какво още? А да: "Там където не можем да намерим логични доводи, най-лесно е да ги заменим с викове!"

Писарят въздъхна. Нямаше нужда да упреква Симеон. Чигатът просто не бе съобразил колко важна е смъртта на Агоп и не бе положил допълнителни усилия да разбере нещо повече. Не за първи път убиваха духовници в Плиска.

Свещеникът бе живял в "Божия агнец", една от новите страноприемници, която бързо ставаше популярна. Стаите ѝ бяха просторни и чисти, по стените висяха кръстове и иконостаси. Централната колона в общото помещение бе превърната в огромно разпятие, под което гореше кандило. Святата обстановка харесваше на някои от по-набожните посетители, което не им пречеше да надигат чашите вино и да щипят слугините.

Агоп бе държал две свързани стаи на последния етаж – най-хубавите, за които винаги плащал щедро и редовно.

– В едната се настани той, в другата слугата му – обясни съдържателят, докато нервно триеше ръцете в престилката си. – В нощта на убийството, Николай се върна късно. Чух го, защото се качи с трополене по стълбите. От стаята се понесоха необичайни шумове. Отидох да проверя какво става и го срещнах да слиза, нарамил кожени дисаги. Каза ми, че заедно с господаря му заминават за известно време. От тогава не съм го виждал. На другият ден научих, че Агоп е мъртъв. Жалко – съдържателят поклати глава. Беше тих, плащаше добре и не създаваше проблеми. После дойдоха войниците. Наплашиха клиентите, заплашваха ме, че съм виновен за смъртта на отеца, пиха и ядоха на вересия. Опитах се да им кажа какво знам, но никой не ми обърна внимание. Забраниха ми да пускам нови наематели в стаите, което ми носи загуби. Кой ще ми плати за това, господарю?

– Той! – Климент посочи Симеон, който побърза да развърже кесията си.

Стаите, в които бе живял Агоп, тънеха в мрак. Личеше си, че са били претърсвани. По земята се търкаляха панталони и обувки, капаците на раклите зееха отворени, от шкафовете висяха раса и ризи. Миришеше на тамян, свещи и прокиснало вино. Въздухът бе застоял и прашен.

Климент отвори капаците на прозорците, пое дълбоко дъх и започна внимателно да претърсва жилището на свещеника.

Не намери нищо, което да му е от полза, освен няколко преписа на проповеди. Под всеки от тях следваше списък с инициали и дати, срещу които бяха нанесени различни суми. Писарят разпозна имената на някои от боилите, с които бе говорил норано през деня. Очевидно Агоп си бе водил точен списък колко, от кого и кога е получил. Писарят поклати глава и прибра преписите в кесията си. Макар да не хранеше особени надежди, по-късно щеше да разгледа по-подробно списъците. Може би от тях щеше да изскочи нещо.

Не откри и помен от съкровищата на свещеника. Ако Агоп бе притежавал скъпоценности и пари, те бяха изчезнали.

Картината като че ли започваше да се изяснява. По всичко изглеждаше, че слугата Николай е убил господаря си, след което го е ограбил и избягал. Това обясняваше защо накитите на свещеника не са били откраднати. Убиецът е знаел, че го чака много по-богата плячка и не е искал да рискува да го заловят докато обира трупа. Ако Николай бе престъпникът, многото рани също изглеждаха логични – едва ли слугата боравеше добре с оръжието.

Климент огледа още веднъж помещенията. Нямаше какво повече да прави тук. Нареди на доволния съдържател да прибере имуществото на убития и да го изпрати в двореца, а Симеон изпрати да организира издирването на Николай. Прислужникът сигурно отдавна бе напуснал града, но нищо не пречеше да се опитат да го намерят.

Ако Николай беше виновен, случаят щеше да се окаже банален обир, в който нямаше замесена нито политика, нито религия.

Князът щеше да бъде доволен.

Климент – още повече.

Слънцето бързо залязваше и писарят реши, че е свършил достатъчно работа. Крайно време бе да се прибере, да хапне и да си почине. Какво ли правеше Корсис? Сигурно се чудеше къде се губи господарят му.

Климент ускори крачка. По ъглите на къщите, поставени в железни скоби, припукваха факли, на площадите в плитки мангали горяха огньове. Фокусници и жонгльори се опитваха да привлекат вниманието на минувачите, продавачи на вода се надвикваха с търговци на амулети и реликви, проститутки си търсеха клиенти, подвиквайки мръсотии на минувачите.

На един от ъглите разказвач на приказки бе събрал тълпа около себе си. Докато минаваше покрай него, писарят чу част от историята за магьосника Балан, когото никой не можел да залови. Дори когато владетелят пратил след него всичките си войници, вълшебникът побягнал сред стадо овце и изчезнал.

"И когато войниците наближили стадото, овцете вдигнали главите си към тях и всички били с лицето на Балан. И преследвачите му толкова се уплашили, че побягнали все едно под петите им е запален огън" – триумфално завърши историята си разказвачът.

Близо до пазаря писарят мерна "Неуморните" увлечени в играта си, но не им се обади. Някой друг ден щеше да навести новите си приятели. Четирима войници водеха мъж, заловен да краде, който крещеше, че е невинен, а намерените в джобовете му кесии са негови. Страноприемниците бяха пълни с хора, от прозорците им се носеха песни, викове и смях. Жителите на столицата бързаха да пропият това, което бяха изработили през деня.

Климент стисна с едната ръка кесията си, с другата камата под наметката и свърна в страничните улички. Искаше да е по-далеч от тълпата, изпълнила града.

Минувачите намаляха, също и факлите по ъглите. Скоро всичко потъна в мрак, единствената светлина идваше от прозорците на къщите покрай които минаваше. Някъде излая куче, някой го изруга, от другата страна му отвърна веселяшка песен. Пътят бе по-пряк, но и по-опасен. Тук рядко се мяркаха войници и ако му се случеше нещо, щеше да трябва да разчита само на себе си.

Едър просяк внезапно изскочи на пътя му и стиснал заплашително дебела тояга, се насочи към писаря, искайки милостиня. Климент отметна наметалото си, извади камата си и я размаха срещу него, но просякът не се уплаши. Вместо да отстъпи той замахна към главата на писаря. Климент се наведе да избегне удара и това му спаси живота. Над главата му профуча стрела, която се заби дълбоко в гърдите на нападателя му. Просякът падна по гръб, от устата му потече кръв, пръстите му се свиха в гърч.

Без да се оглежда, все още стиснал ножа си в ръка, писарят прескочи трупа и се втурна напред в мрака. Зад него прелетя друга стрела, която се удари в близкия каменен зид и с дрънчене падна на земята. Гледайки в краката си, за да не стъпи в някоя дупка, Климент се понесе из кривите улички. Чу свистенето на още няколко стрели, но те минаха далеч от него. Дали бързият му бяг, тъмнината или изненадата на стрелеца, че е пропуснал мишената си, му спасиха живота?

Най-накрая стигна до една от страничните врати на Вътрешния град, прелетя през нея и бързо я затръшна зад гърба си. Сърцето му биеше лудо, по гърба му се стичаше пот. Защо ли му трябваше да минава на пряко?

Бършейки мокрото си чело, вслушвайки се във всеки звук, който идваше зад стената Климент остана облегнат на вратата докато дишането му не се успокои и не се убеди, че повече нищо не го заплашва. Накрая, оглеждайки се на всяка крачка, бавно пое към собствения си дом.

Корсис спеше и хъркането му огласяше къщата. На масата бяха оставени паница с месо в сос и парче хляб, покрити с тънка ленена кърпа. До тях имаше и кана с вино.

Въпреки приготвената храна, писарят се почувства разочарован. Беше се надявал да обсъди с Корсис случилото се през деня и да му разкаже за нападението. Говоренето му помагаше да формулира мислите си по-ясно, а и младежът задаваше въпроси, които насочваха разсъжденията му в нова посока.

Климент въздъхна и седна пред масата. Храната му се стори безвкусна и изстинала, виното кисело, помещението студено. Наметна се с един от елеците си, изяде месото, отопи соса с хляба и изпи виното. След което се съблече и безшумно се мушна в студеното легло, зави се до брадата и се загледа в тавана. Чувстваше се самотен, тъжен и уморен. Какво ли правеше Ирина? Византийката му бе обещала да се върне, но дали още го помнеше? Дали бе разбрала, че е открил убиеца на баща ѝ?

Нападението го бе разтърсило повече от колкото предполагаше. Следващия път можеше и да не извади късмет. И тогава щеше да лежи в някоя тъмна уличка, а кръвта му да изтича върху камъните като на убития просяк. Щяха да го намерят, както бяха намерили Агоп, а Борис да натовари някой друг да разследва смъртта му. Чудно, кой ли щеше да е това? Дали Еспор? Или Самуил?

Климент скочи и се загърна с одеялото. Колкото и да бе изморен, не можеше да заспи.

Върна се обратно в кухнята и си наля нова чаша вино от бъчонката в ъгъла. Какво бе казал Александър?

Че всичко е започнало след появата на момичето с жълтата кутия. Тя може и да не беше пратена от дявола, но със сигурност се бе превърнала в катализатор на последвалите събития.

Щеше да започне от нея и да кара поред. Да разбере защо са се скарали Гостун и Чака. Защо боритарканът се е оставил да го убият. Кой е обесил заместника му. Останалото щеше да се нареди от само себе си.

Изпълнен с решителност, писарят допи виното си и остави чашата на масата. След това се върна в кревата, зави се през глава и веднага заспа.

* * *

Батой придърпа още по-високо яката на дългата си плъстена куртка и се огледа. Улиците бяха тъмни и пусти, но разбойникът не искаше да рискува. За главата му бе обявена награда и той много внимаваше, когато се промъква в града. Нямаше как да го избегне. Ако искаше да поддържа добра връзка между хората си в Плиска и извън нея, подобни пътешествия бяха задължителни.

Беше взел предохранителни мерки и дори и да се натъкнеше на патрул, нямаше от какво да се притеснява. Ако все пак войниците излезеха неразбрани или прекалено съобразителни, бе скрил под дрехата си къс меч и кама. Не се съмняваше, че ще успее да се справи с всяка ситуация.

Разбойникът се намръщи и намести кожената маска на лицето си. Не бе очаквал в кервана, който причака сутринта, да налети на писаря на княза и помощника му. Двамата добре го изиграха!

Батой ядно цъкна с език и стисна дръжката на меча. Може би все пак не трябваше да оставя Климент да се измъква жив. Беше чувал на какво е способен писарят и не му се искаше да му диша във врата. Може би трябваше да го убие, скрит между дърветата и да рискува да понесе последствията от това!

Разбойникът въздъхна. Знаеше, че няма как да го направи. В това отношение Климент бе прав. да го убие значеше сам да си подпише смъртната присъда.

Борис нямаше да прости подобно нещо. А и без това имаше достатъчно други проблеми. Бе се забъркал в неща, които можеше да се окаже, че не са лъжица за неговата уста. Особено след като идиотът Гостун се бе оставил да го убие собственият му заместник. Трябваше да внимава. Много да внимава. Залогът бе огроменживотът му. И власт! Много власт, пари и слава!

Батой премигна. Не трябваше да се самозабравя. Гостун бе мъртъв и нещата се бяха променили. Планът се обърка, но той винаги имаше поне още един в резерва.

И въпреки всичко с удоволствие би пуснал стрела в сърцето на писаря. Мразеше протежето на Борис и знаеше, че рано или късно ще подгони и него. Помощникът му вече бе разпитвал и бе убил двама от прекупвачите, с които въртеше част от сделките си. Въпрос на време бе да надушат следата му.

Батой изцъка отново с език и прокле Гостун. Трябваше да побърза и да използва отсрочката, която има.

"Нищо – помисли си разбойникът. – Плиска е несигурен град, по улиците на който на всеки може да се случи злополука. Едно бързо мушкане с ножа и писарят няма да го има, а проблемът ще бъде разрешен!"

* * *

Чигатът Винех обичаше да стои в кулата на затвора на крепостта. Малка, кръгла и добре подредена, с тежка дъбова врата, обкована с метални листове и железни пирони, с тесни бойници и висок таван, тя му даваше чувство на сигурност.

Винех бе непрекъснато нащрек. Бе се издигнал високо за син на дърводелец. Чигатът знаеше, че мнозина му завиждат и само чакат да сбърка, за да му забият нож в гърба.

Чигатът се прояви в походите на Борис и макар те да завършиха безславно, доказа, че е човек, на който може да се разчита. При нападението в Моравия именно той бе този, който защити шатрата на княза в решителния момент. Предвождайки малък отряд стрелци, Винех се появи точно навреме, за да окаже помощ на оредяващата охрана на владетеля и да му помогне да се измъкне невредим от бойното поле. Още там, след края на битката, Борис го произведе в чигат и го зачисли към гарнизона на Плиска.

Винех се доказа достоен за благоволението, което получи. Вършеше съвестно работата си, никога не се оплакваше и започна бързо да напредва. В страховитата нощ на бунта на Иратаис и останалите боили срещу покръстването, чигатът бе един от тези, които вървяха след княза при рискованото му излизане от крепостта. Тогава Винех заложи на карта живота си, но се оказа, че това не е било напразно. Преди да замине да преследва враговете си, Борис го направи заместник на варнеха Самуил и главен отговорник за сигурността във Вътрешния град. Пред Винех се откри нова чудесна възможност. А и варнехът вече не беше първа младост. Но бързият му възход не остана незабелязан. Мнозина от боилите бяха недоволни, че той напредва за сметка на синовете им, които според тях трябваше да се издигат по право.

"Е, сега поне Борис разчисти повечето от тях!" – злорадо си помисли Винех и стисна дръжката на меча си. – "А тези, с които не успее да се справи той, ще се заема аз!"

Чигатът пое с пълни гърди свежия пролетен въздух и се загледа през прозореца. В далечината се виждаше насипът на Външния град, дървената ограда и кулите от двете страни на вратата. Трябваше да отиде да провери какво става там. Войниците имаха навика да се отпускат и да стават немарливи, ако не ги инспектира редовно. Но точно сега не му се ходеше на проверки. Главата му бе пълна с мрачни мисли, в душата му бе неспокойно. Струваше му се, че по ъглите дебнат сенки, които само чакат да им обърне гръб, зa да се нахвърлят върху него с дългите си криви пръсти.

Защо веселият и надменен Чака, се бе обесил? Как приятелят му, мислещ само за вино, жени и бижута, бе посегнал на живота си?

Винех не можеше да разбере това. Нещо се бе случило. Нещо, което може би заплашваше и него.

Чигатът почувства как страхът го изпълва, раменете му се разтрепериха. Имаше много неща, от които да се бои. И смъртта бе само едно от тях. Опита се да се овладее, хвана се с една ръка за масата и огледа стаята. Тук поне бе в безопасност. Нямаше от какво да се страхува.

В същия момент от коридора се разнесоха викове. Някой се караше с войниците му, стъпките и гласовете приближаваха.

Винех се изправи и се опита да се овладее. Не можеше да си позволява подобни размеквания. Трябваше да се стегне и да види какъв е този шум. Затворът във Вътрешния град не беше за обикновени престъпници. Тук заключваха провинили се багаини, боили или военни, които чакаха милостта на хана.

"Князът! Князът!" – поправи се веднага на ум Винех. Не можеше да свикне с новата титла на Борис. А трябваше, ако искаше да продължи да се ползва с благоволението му.

В затвора за големци, посетителите също бяха важни хора, с които трябваше да се внимава. Както и със самите затворници. Винех вече бе ставал свидетел на това, как тези, които лежат в килиите, излизат на свобода и затварят в тях пратилите ги там.

Чигатът опъна кожената си куртка, изпъчи рамене и с широк замах отвори вратата на кулата. От предишния му страх не бе останал и помен.

– Аз съм пратеник на княза! Мога да влизам и излизам където пожелая! Или искате да ви арестувам и да ви натикам в собствените ви килии?! – Винех разпозна гласът на Климент.

Чигатът харесваше писаря. Харесваше бързия му ум, логичността на въпросите му, неподкупността му и разбира се възможността покрай него да се издигнеш бързо нагоре. Самият писар бе пример за това, как човек, стига да притежава необходимите качества и знае как да ги използва, може да стигне до подножието на самия трон.

– Винех! Ти ли командваш тук?! – Климент наистина се бе ядосал. Лицето му бе зачервено, ръката му с пръстена на владетеля още бе вдигната във въздуха. Близо до него, опитвайки се да изблъска напиращите да ги спрат войници, стоеше помощникът му Корсис. Винех го изгледа внимателно. Знаеше, че с него шега не бива.

– Кажи на хората си кой съм, защото явно не признават дори пръстена на княза! – провикна се отново Климент.

Трима едри войници, облечени с нови ризници, кожени ботуши и мечове бяха заобиколили писаря и помощника му. Единият носеше дебела верижка със златен кръст, която се полюшваше на гърдите му, другият стискаше кинжал със сребърна дръжка, под шлема на третия се подаваше везана ленена кърпа. И тримата се хилеха безцеремонно на Климент, без да се впечатляват особено от пръстена, който показва.

Чигатът наруга подчинените си и ги отпрати. След което предложи по чаша вино като извинение.

– Нямам време за приказки! – отсече ядно писарят. – Тук съм, за да видя непознатото момиче по заповед на княза! Имам достатъчно работа за вършене, за да ми пречат собствените ни войници.

– Прав си! Подобно поведение е недопустимо – Винех завъртя очи. – Ако искаш още днес ще ги накажа. Ще ги изпратя да патрулират по оградата на Външния град или да почистват стари оръжия. Но трябва да ги разбереш. Много внимаваме с посетителите тук. В килиите лежат важни личности и сигурността им е на първо място.

– Постъпи както искаш. Те са твои подчинени, не мои – писарят махна с ръка. – Сега просто ми покажи момичето.

– Ела – чигатът тръгна по един от страничните коридори. – Дано успееш да изкопчиш нещо от Аврора[30]. Мъчим се с това момиче повече от седмица, но никой не разбира какво говори. Пълна дивачка!

– Как тогава си разбрал, че се казва Аврора?! – сряза го Климент.

– Не съм разбрал! Така я кръсти един от войниците. По цял ден виси на прозореца и гледа слънцето. Чака изгрева с нетърпение. Но по-добре ела, сам ще се убедиш.

Чигатът ги поведе по един от коридорите. Проходът тънеше в мрак, осветяван единствено от малките бойници покрай които минаваха. От тавана висяха паяжини, миришеше на мухъл и нечистотии, от камъните лъхаше студ. Макар и за важни особи, затворът в крепостта на Вътрешния град не бе приятно място.

Килията, в която бе настанена непознатата, бе малка, влажна и тъмна. В единия ъгъл имаше дървен нар с нахвърляна върху него слама. Под малко решетъчно прозорче стояха паянтова маса и стол. На една от стените висяха тежки ръждясали халки.

В ъгъла на леглото, обгърнало коленете си с ръце, седеше момиче или по-скоро млада жена. Краката ѝ бяха боси и мръсни, ръцете с почернели нокти, сплъстената ѝ коса тежко падаше на мазни кичури около главата. Дрехите на Аврора бяха раздърпани и захабени, по лицето ѝ още личаха стари следи от синини и рани. Момичето се сви още повече при отварянето на вратата, гледайки подозрително новодошлите. Мръсно, босо и раздърпано, свито върху леглото в каменния ъгъл на килията, то приличаше на малко птиче в клетка, тъгуващо за синьото небе.

Следвайки порива си, писарят се наведе напред и хвана ръцете на непознатата.

– Не се бой – каза той. – Няма да ти сторя нищо лошо.

Изведнъж му се прииска да сграбчи момичето в прегръдките си и да го увери, че не я заплашва нищо, че всичко ще бъде наред, а той ще я пази. Безпомощна и объркана, Аврора му напомняше за самия него, преди толкова много време. Тогава, след пожара, изпелил дома му и погубил родителите му, един друг човек се бе навел над малкия Климент, бе стиснал ръцете му и бе обещал да го пази. После го бе отвел. За негов късмет, това бе Борис, синът на тогавашния хан Пресиян. По настояване на престолонаследника, Климент бе настанен да живее в кухните на двореца и да играе с децата на боилите и самия Борис. Скоро се разбра, че момчето не се интересува от битки, мечове и коне, като останалите си връстници, но за сметка на това се справя с лекота с всички сметки и обича да чете. Дори списъците с покупки, които се носеха в складовете на кухните. Климент се научи да чете и да пише, първо на гръцки, след това и на латински, можеше да запаметява дълги текстове и да ги възпроизвежда без грешка. Любимото му занимание бе да стои в краката на престолонаследника, докато той и останалите момчета се потяха на уроците по математика, логика и реторика и да попива всяка дума. Цял един нов свят се разкри пред очите на малкия сирак. Свят, който му се виждаше много по-интересен от надбягването на арената и дуелите с тренировъчни мечове. За битките можеше да се научи много повече от свитъците, отколкото в прашния двор на двореца. За съжаление свитъците бяха малко. И Климент бе принуден да следва по петите гръцките учители на престолонаследника, молейки ги да му разкажат още нещо за Ахил, Александър Македонски или Цезар. Талантът му не остана незабелязан и след като поотрасна, Климент беше изпратен в Магнаурската школа, най-великото училище в света. Там дарованията му разцъфнаха и намериха истинското си призвание и място. С дни можеше да седи в слънчевата библиотеката, да чете и преписва истории от Александрия, Мемфис, Спарта и Тива, да следва мисълта на Анаксагор, Сократ или Платон, да попива тайните на математиката от Талес, Питагор и Архимед. Но най-много обичаше да се разхожда из сводестите прохладни коридори с учителя си Лъв Граматик[31] и да разсъждава с него за основата на логиката и метафизиката. Това блаженство приключи със смъртта на Пресиян. Получи писмо, че трябва да се върне в Плиска, където е назначен за писар, за да бъде в услуга на новия владетел. Борис наистина бе изпълнил обещанието си.

Непознатата го изтръгна от спомените. Окуражено от действията му, момичето издърпа ръцете си от тези на писаря и го засипа с порой от звуци. Макар и речта на Аврора да му се струваше странно позната, той не успя да разбере и дума. Въпреки това бе сигурен, че вече бе чувал някой да говори така. Но не можеше да си спомни кой и къде.

Писарят опита с гръцки, латински и някои други езици, но не постигна нищо. Момичето само клатеше глава, махаше с ръце и продължаваше да бърбори неразбираемо. Накрая Климент се отказа. Щеше да се наложи да намери друг начин да разбере историята на Аврора.

Все пак, част от думите ѝ бяха ясни. Момичето не харесваше килията, искаше нови дрехи, по-добра храна и място, на което да се измие. Непознатата вдигна ръце и писарят ясно видя синините под лактите ѝ – там където я бяха стискали войниците, за да я усмирят.

– Защо затворничката е в такъв вид? Не беше ли това място, където се оказва повече внимание на задържаните? – писарят изгледа ядосано Винех. – Моли се да не ѝ се случи нещо! Ако се разболее или умре, ще отговаряш за това с главата си!

– Не знаех, че е толкова важна – оправда се чигатът. – Мислехме, че е някоя скитница. Само това, че стана причина за случилото се с Гостун и Чака ни накара да не я пратим в затвора за обикновени престъпници.

– Не знаех, не знаех! – подигра го Климент. – Ти си чигат! Отговаряш за безопасността на града! От теб се очаква да мислиш по-добре от някой прост селянин! Дори войниците си не си научил да уважават висшестоящите! За твое добро се надявам, че не сте направили нищо на пленничката!

– Но господарю.... ние.... аз никога... – объркан се опита се да се защити Винех, но писарят го прекъсна.

– Слушай внимателно какво ще направиш! – той се приближи съвсем близо до пребледнелия чигат. – Ще изведеш момичето от това място и ще го настаниш в някоя от стаите на двореца. Двама от хората ти ще го пазят денонощно. Ще намериш прислужница, която да се грижи за него. Да го изкъпе, да му купува прилична храна и дрехи. Ще направиш всичко по силите си, да се чувства добре, като истинска гостенка на княза и да забрави колкото се може по-бързо тази килия... Аврора! Това ли е всичко, което успя да измислиш! Разпореди се веднага! Като свършиш, ще те чакам в кулата ти! – писарят се обърна и тръгна обратно по коридора.

Винех се върна след половин час, с три чаши и кана вино.

– Всичко е изпълнено – докладва той. – Момичето е настанено в една от стаите на двореца, двама от хората ми го пазят. Наистина не знаех...

Климент вдигна ръка.

– Няма повече да обсъждаме това – каза той. – Всеки може да сгреши, стига да се поучи от грешките си. Не исках да бъда рязък, но трябва да си свърша работата и няма да оставя никой да ми пречи. Разкажи ми за Чака. Разбрах, че сте били приятели?

Винех мрачно кимна с глава, напълни чашите и бързо надигна своята.

– Така е! – бяхме приятели. Излизахме да пием и да се забавляваме. Чака беше пълен с енергия и планове за бъдещето. Обичаше киното и жените, а и те го обичаха. Няма защо да крия – обожаваше да се хвали с любовните си завоевания и да се забърква във всякакви скандални истории. Да погажда номера, да прескача през балкони в търсене на поредното завоевание, да пие и се весели до зори. За разлика от мен имаше достатъчно пари да си го позволи и да се измъкне от всяка история, ако положението станеше много напечено – въздъхна чигатът. – Не мога да повярвам, че е решил да се беси. Дори и да се е уплашил от това, че посече Гостун, всички щяхме да свидетелстваме в негова полза. Князът щеше да му прости.

– Как се случи? Как Чака уби Гостун?

Чигатът поклати глава.

– Всичко стана много бързо. Двамата се скараха. Така и не се разбра за какво. Нахвърлиха се като полудели един срещу друг. Щяха да се изколят още там. Едва ги разтървахме. После Чака го предизвика. Не знам на какво разчиташе. Ясно беше, че в бой с мечове Гостун ще го убие. Няколко пъти го питах за какво е всичко това, но той отказа да ми каже. Нареди да му донесат меч и почна да се упражнява. После дойде Гостун. Ходеше като на сън, беше блед все едно е видял призрак. Чака го посече още с първия удар. Боритарканът дори не вдигна меча си да се защити.

– И това беше всичко?

Винех кимна.

– Чака стоеше над Гостун с меч в ръка и го гледаше с широко отворени очи. Капките кръв се стичаха по острието и падаха върху мрамора на пода. Кап, кап, кап... – Чигатът потръпна, сякаш искаше да прогони спомена. – Чака не очакваше да победи. Всъщност не знам какво въобще е очаквал. Не знам и колко стояхме така. Секунда или две... Видя ми се като час. Накрая вдигна очи, хвърли оръжието си на пода и тичешком избяга от залата. Опитах се да го задържа, но той се отскубна и ми извика, че ще говорим сутринта, защото има важна работа. После научих, че се е самоубил. Обесил се на собствения си колан – чигатът надигна чашата си, за да прикрие колко е развълнуван.

– И през същата нощ Агоп е бил убит?

Чигатът кимна.

– Защо?

– Нямам представа! Не се бъркам в работата на свещениците. Нито ги разбирам, нито искам да ги разбирам и да имам нещо общо с тях. Нито с българските, нито с византийските. Особено c гръцките. От устата им се лее отрова и за мен всички до един са шпиони на Михаил. Но това не е лъжица за моята уста. Ако князът е решил да ни прави християни – добре, нека бъдем християни. Все ми е едно на кой Бог ще се моля, преди да вляза в бой, стига да ми помага. Надявам се и Чака да се е помолил, докато си е надянал клупа.

– Ами ако ти кажа, че е бил убит? – писарят внимателно наблюдаваше Винех, който се задави с виното си. – Ако ти кажа, че не е сложил сам край на живота си?

– Убит! – военният скочи на крака, но се овладя и седна отново. По челото му избиха ситни капки пот. – Истина ли е това?

Писарят кимна.

– Но кой го убил? И защо?

– Ти ми кажи!

– Знаех си! – Винех хвана главата си с ръце и я стисна силно, след което удари с юмрук но масата. – Знаех си! Знаех си, че не може да се е самоубил! Ако е смятал да слага край на живота си, защо ми каза, че ще се видим на сутринта?

Писарят кимна отново.

– Ако си му бил истински приятел, трябва да ми помогнеш да открия убиеца му. Кажи ми всичко, което знаеш.

– Чака имаше доста врагове – веднага заговори Винех. – Такива, които бе изместил по пътя си, други, които му завиждаха за славата и богатството, но най-вече, свързани с любовните му авантюри. Няма да си кривя душата – беше развратник и не се спираше пред нищо, когато решеше да има някоя жена. Нямаше значение дали е омъжена или обвързана по друг начин. Ако му харесаше, трябваше да я има на всяка цена. За него това беше нещо като лов – да докаже, че може да има всяка, която поиска. Обикновено бързо им се насищаше и ги изоставяше, за да подгони друга. Някои го обичаха, други се блазнеха от властта му, трети просто ги беше страх от него, на четвърти плащаше. Разтури не едно и две семейства. Мнозина му имаха зъб.

– Кой точно?

Чигатът разпери рамене.

– Ще ми трябва цял ден, за да ги изброя. Вечно имаше някой. Пращаха му заплашителни писма, опитваха се да го убият. Няколко пъти се измъкна на косъм. Стрела, която не улучва целта, патрул, който го спасява в последния момент, удар с нож, който не попада в целта. Повтарях му да се пази и да спре е похожденията си, но той само се смееше. Казваше, че ако трябва да умре заради жените, е готов да го направи – чигатът замълча. – Значи все пак нечий съпруг или брат е успял да го докопа... Но как го е накарал да се обеси?

– Ще ми се да знаех – Климент се изправи и сложи ръка върху рамото на събеседника си. – Ще говорим отново, Винех. Помисли за още нещо, което може да ми бъде от полза. Ако се сетиш за каквото и да е, не се притеснявай да ме потърсиш по всяко време на деня. Опитай се да направиш списък на тези, които са имали най-голямо основание да мразят Чака. Сега те оставям. Ще проверя как се е настанала Аврора, след което ще посетя вдовицата на Гостун. Може би тя ще ми каже нещо повече.

Винех механично кимна с глава, загледан в чашата си с вино.

– Аз ще разбера кой е виновен за смъртта на Чака! – зарече се той. – Ще разбера кой е, ще го намеря и ще го убия!

6

Улиците на Вътрешния град бяха пълни с народ. Подмамени от хубавото време, мнозина бяха излезли на пазар или просто да се порадват на лъчите на пролетното слънце. Багаини с кожени жакети и куртки вървяха заедно със съпругите си с тънки вълнени туники, извезани с цветя и животни. След тях подтичваха слугини с кошници, които се закачаха със стражите и се смесваха с калфи, понесли на главите си дървени тепсии с гевреци, питки и пирожки. Продавачи на вода и кумис, месари, търговци на риба, мед и зеленчуци, викаха с пълно гърло, хвалейки стоките си. Слънцето бе изсушило калните улици, боклукът бе събран на купчини по ъглите, от страноприемниците се носеха вкусни миризми.

Забил поглед в земята, Климент си проправяше път сред пъстрата тълпа. Лекият вятър рошеше черната му коса, бузите му се зачервиха от лъчите на пролетното слънце, но той не спираше да си мърмори под носа, сляп и глух за ставащото около него.

Както каза на Винех, бе имал намерение да посети вдовицата на Гостун, но разказът на чигата бе насочил, мислите му в нова посока. Можеше ли Чака да е убит заради разгулния си начин на живот? Имаше ли връзка това със смъртта на боритаркана?

Винех бе задал много важен въпрос, който писарят не спираше да си повтаря: Как този, който бе обесил военния, го е направил? Едва ли Чака се е оставил доброволно да му нахлузят клупа. Как тогава бе умрял?

Климент не разбра как излезе от Вътрешния град. Кимна механично на стражите, махна с ръка на показалия се на една от бойниците чигат Симеон и продължи да крачи, унесен в мислите си. Свикнал с настроенията на господаря си, Корсис го следваше като сянка без да задава въпроси.

В крайна сметка и двете престъпления можеше да се окажат cъвсем прозаични, а страховете на Борис напразни. Агоп беше убит от алчния си слуга, решил да го ограби, Чака бе станал жертва на разгулния си живот. Нямаше заговор, нямаше никаква мистерия. Дали наистина бе така?

– Господарю, внимавай! – Корсис рязко дръпна Климент за лакета, изтръгвайки го от унеса му, секунда преди да попадне под колелата на натоварена с бъчви волска каруца.

– Гледайте къде ходите, идиоти! Кой ще плаща виното, ако се разлее?! – развика се водещият животните колар, шибна животните си с тънка пръчка и продължи ругаейки.

Шумотевицата заля писаря като вълна. Тук улиците бяха претъпкани с хора, които се караха, викаха и блъскаха, пазаряха и надлъгваха. Всеки искаше да продаде стоката си колкото се може по-изгодно, недоволни клиенти се оплакваха на висок глас, разменяха се удари. Стражите с мъка си проправяха път, опитвайки се да въдворят някакъв ред, но усилията им оставаха напразни.

Климент се провря между група търговци, които с викове разтоварваха конете си, отблъсна един просяк, навиращ в лицето му фалшивите си рани, твърдейки че са получени в обсадата на Солун и влезе в близката страноприемница. Не бе слагал и залък в устата си от сутринта, а не се знаеше, кога ще има време да се нахрани.

Кръчмата бе претъпкана, но за писаря и помощника му се намери малка маса в дъното на шумното помещение. Сервираха им печено с билки, хляб, сирене, маслини и кана с разредено вино.

Макар че беше гладен, Климент ядеше, без да усеща вкуса на храната. Не съжаляваше, че скастри Винех и го накара да се погрижи за Аврора. Чигатът трябваше да се отнася по-добре с пленницата, а и войниците му наистина се бяха държали безочливо.

Писарят се усмихна, докато си наливаше от каната. И той бе започнал да нарича момичето Аврора. Трябваше да признае – името ѝ отива. Може би далеч от затвора, непознатата щеше да се успокои и с нея да се говори по-лесно. Климент бе сигурен, че някъде вече бе чувал език, подобен на този, който говори Аврора. Но колкото и да се опитваше, не можеше да се сети къде.

Климент остави вилицата и побутна чинията си. Не му се ядеше повече.

Момичето можеше да почака. Това, което бе казал Винех, бе по-важно. Някой се бе опитвал да убие Чака и преди. На там трябваше да насочи усилията си. Може би щеше да има повече успех с някое от старите нападения, което да му даде ключа към станалото след това.

Писарят подхвърли няколко медни монети на притичалия кръчмар, изпрати Корсис да предупреди вдовицата на Гостун, че ще я навести, а самият той тръгна из града да разпитва за предишните нападения над Чака.

Цял следобед обикаля приятелите и подчинените на убития. Някои от тях знаеха за нападенията, други бяха чували неясни слухове, трети нямаха и представа за какво става дума. Никой не можа да му каже повече от Винех. Всички бяха изумени от смъртта на военния и признаваха, че е имал слабост към жените, но нямаха представа кой би могъл да го е заплашвал или опитвал да го убие.

В края на деня, уморен и разочарован, писарят трябваше да признае, че усилията му са били напразни. Нямаше смисъл да упорства повече. Каквото и да се бе случило, щеше да се наложи, да го открие по друг начин.

* * *

Корсис лесно намери къщата на Гостун. Боритарканът бе живял в масивна каменна къща, с остъклени прозорци с капаци, красив покрив, застлан с червени плочи и висока ограда.

Помощникът на писаря дълго тропа с медното чукало по дебелата дъбова порта, преди да му отворят. На прага застана побелял старец със зачервен нос и сълзливи очи. Слугата, който се клатушкаше в рамката на вратата, дълго не искаше да го пусне да влезе. Отначало младежът мислеше, че старецът едва се крепи на краката си от слабост, но бързо установи, че немощта му се дължи на погълнатото вино, чийто изпарения обгръщаха вратаря като пелена.

Най-накрая, слугата пусна Корсис, а самият той отиде да докладва на господарката си за предстоящото посещение. Сеп, както се качваше старецът, настани Корсис на дървена пейка в дъното на двора под плетена лозница и му предложи кана евтино вино. Прислужникът измъкна от някъде две очукани тенекиени чаши и седна да му прави компания.

Сеп беше приказлив като врабче. След като набързо изпи виното в чашата си и я напълни отново, той започна да разказва истории за Гостун, когото боготвореше и който познаваше от малко момче.

Старецът подробно описа походите на господаря му с хан Пресиян, за това как Гостун се бе отличил в битките и как на няколко пъти спасил лично владетеля от смърт.

– Старият хан много го ценеше. Борис също – каза Сеп и се оригна. – Знаеха, че винаги могат да разчитат на него. Беше много добър с меча! Често тренираше на двора или в някоя от казармите. Можеше да победи всеки в битка...

– Затова ли Чака го уби? – подразни го Корсис.

Сеп се разтрепери и разля част от виното в чашата си.

– Не ми говори за този мръсник и женкар! Той е победил господаря с измама! Сигурен съм! Никога не би могъл да го надвие по друг начин!

– Каква измама? – присмя му се помощникът на писаря. – Било е честен двубой пред очите на всички. Мъж срещу мъж, меч срещу меч. А Гостун се е оставил да го заколят като прасе!

Слугата се разтрепери още по-силно, но не каза нищо, наля си вино и го изпи на един дъх, след което продължи с разказите за славното минало. От тях Корсис научи, че за добрата си служба Гостун бил назначен за боритаркан отначало в малки, а после и в по-големи градове. Справял се отлично и бързо се издигал.

– Беше управител на Филипополис – гордо обяви слугата. – Живяхме там четири или пет години. Градът е хубав и стар. Улиците са широки, повечето павирани. Някой са прокарани лично от Филип Македонски. Нали се сещаш – Сеп намигна пиянски. – бащата на Александър Велики! Има амфитеатри, хиподрум, а кръчмите... – слугата примижа – кръчмите са малки и чисти, а виното евтино. Само жителите му са малко надменни.

Последва дълга тирада за това колко успешно Гостун е управлявал Филипополис, колко добър наместник е бил и как градът е разцъфнал под неговата власт. Но на края всичко завършило печално. Гостун излязъл да инспектира стените на града заедно с жена си и дъщеря си. Малката им група била нападната от разбойници.

– Никога няма да забравя онзи проклет четвъртък – очите на слугата отново се насълзиха. – Небето бе черно, с ниски облаци, духаше студен вятър. Казах на господаря, да не излиза извън стените. Но не ме послуша. Излезнахме на оглед. Евдокия препускаше напред, смееше се и искаше да се състезава с войниците от охраната. После ни нападнаха. Удариха ни точно до реката – каза Сеп и Корсис си припомни, че съвсем скоро князът бе избил враговете си на същото място.

В последвалата битка малката дъщерята на Гостун, Ава била отвлечена, а жена му Косара убита.

– Ако не беше господарят, всички щяха да ни изколят! Би се като лъв, но не успя да спаси най-близките си – слугата изтри очите си с юмрук, оставяйки мръсна следа през лицето си и си сипа още вино. – Щеше да убие и предводителя им, но железният му шлем го спаси. Все пак успя да го посече през врата, но мръсникът избяга!

– Значи преди Евдокия, боритарканът е имал друга жена? – полюбопитства Корсис. – Не знаех.

– Разбира се, че имаше! – тросна му се Сеп, който вече едва държеше главата си изправена. – Господарката Косара беше къде, къде повече... – слугата не довърши, а само изпръхтя. – От стар род, възпитана, вярна и винаги готова да защити съпруга си! Обличаше се като истинска принцеса. А златото и среброто ѝ стояха толкова добре! Като на истинска благородница, каквато си и беше. Предполагам за това я убиха. Разбойниците се хвърлиха първо към нея, за да вземат накитите ѝ. Докато разберем, че ни нападат и тя вече лежеше на земята в локва кръв.

– Ами сегашната му жена Евдокия?

Слугата се огледа преди да отговори, шепнейки.

– Евдокия беше прислужница на Косара. Помагаше на господарката да ръководи домакинството. Говореха си, шиеха и си правеха компания, когато Гостун го нямаше в къщи, а той често отсъстваше. След смъртта на жена си той беше съкрушен. Много я обичаше. И нея, и малката Ава. А изведнъж му отнеха и двете. Имаше нужда от утеха и разбиране. От някой, който да го успокои и приласкае. А наоколо бе само Евдокия, която не се посрами да предаде мъртвата си господарка. Знаеш как става...

Корсис кимна с глава. Наистина знаеше как става. Направо си го представяше – застаряващият, но богат и влиятелен боил, току що загубил дъщеря си и жена си и младата, напориста и красива компаньонка на мъртвата му съпруга. Отначало са си говорили за нея, припомняли са си миналото и са се утешавали един друг, а след това...

Корсис бе виждал Евдокия. Гостун трудно би устоял на прелестите ѝ, особено както е бил разстроен и самотен. Боритарканът лесно бе паднал в мрежите на прислужницата на жена си. Но какво лошо имаше в това?

Слугата продължи да бърбори и пие, като езикът му все повече и повече се оплиташе. Накрая Сеп просто се облегна на стола си и тихо захърка.

Корсис се зачуди какво да прави. Дали не трябваше да събуди стареца и да го разпита по-подробно?

– Сеп! Сееееп! Къде си, дъртофелнико? – млада жена с налети форми и съблазнителна усмивка слизаше по стълбите. – Пак се е напил, нали? – попита тя, приближи до пейката, на която седеше Корсис и го изгледа кокетно. След което сграбчи рамото на спящия и го разтърси грубо, като едновременно с това започна да тресе главата му. – Ставай пияницо! Господарката те вика!

Старецът промърмори, премлясна с уста, но продължи все така да хърка.

Без да се бави, момичето прекоси двора, загреба с черпак вода от една делва, оставена до стената и я изсипа върху главата на спящия.

– Мария! Махай се от тук развратнице! – извика стреснатият слуга, тръскайки главата си и се заклатушка към къщата, ругаейки.

– Какво ме гледаш?! – предизвикателно се обърна слугинята към Корсис. – Ти си виновен старецът да се напие! Само си търси повод. Господарката няколко пъти вече го е предупредила да внимава с виното. Не може да устои на пълна кана. Сега като го няма господарят ще го изгони като нищо! От край време не може да го понася. Не че той я обича особено, де.

– Виновен съм, признавам си! – каза Корсис с усмивка и разпери ръце срещу красивото момиче. – Не съм имал намерение да го напивам. Той сам донесе виното и чашите и седна да си поговорим. Чакам господаря ми – писаря на княза – Климент. Той разследва убийството на боритаркана Гостун и заместника му Чака.

– Чака е бил убит, така ли? Казаха ни, че сам е сложил край на живота си. Обесил се на собствения си колан – момичето седна на пейката и уж случайно се бутна в Корсис, който усети колко приятно ухае косата ѝ. Трябваше да внимава с тази прислужница. Много бързо бе съобразила какво означават думите му за Чака. И прекалено го разсейваше с думите и вида си.

- Познаваше ли го? – внезапно помощникът на писаря бе осенен от вдъхновения. Чака бе минавал за женкар и едва ли би изпуснал дивеч като Мария, а вероятно често бе идвал в къщата на Гостун. - Трябва да си го познавала!

Прислужницата се изчерви, след което предизвикателно изправи глава.

– Познавах го, да! Носеше ми вино и сладки, няколко пъти ме води на забави, правеше ми дребни подаръци. Беше ми обещал да ми купи нова рокля. Всичко беше чудесно преди тази... – момичето млъкна, стрелвайки с поглед къщата.

– Преди коя? – настоя Корсис.

– Не е твоя работа! – сопна се Мария. – И не ме занимавай с приказките си! Имам си достатъчно работа!

Прислужницата скочи сърдито от пейката и с бързи крачки се отправи към къщата.

Корсис остана, загледан в гърба на отдалечаващото се момиче. Какво бе искала да каже Мария? Че Чака е бил любовник на Евдокия и затова я е изоставил? Не бе ли намекнал нещо подобно и старият слуга? Не беше ли казал, че предишната му господарка, за разлика от сегашната била вярна съпруга.

Какво всъщност ставаше в тази къща?

Корсис погледна към слънцето. Какво трябваше да направи? Да остане да чака или да потърси господаря си и да му каже какво е научил? Нямаше защо да стои тук. Бе научил достатъчно. Корсис отвори вратата и излезе на улицата.

Трябваше да намери писаря.

* * *

Климент си купи питка с месо и лук и я изяде докато вървеше. Беше уморен, разочарован и искаше колкото може по-бързо да приключи с вдовицата на Гостун. Вече съжаляваше, че прати там Корсис, а не остави работата за другия ден.

Бе започнало да притъмнява, черни облаци затуляха небето, лъчите на весело греещото до скоро слънце с мъка си проправяха път през тях.

"Само дано не завали! Както съм облечен, целият ще подгизна" – помисли си писарят и зиморничаво се огледа. Погледът му бе привлечен от дребен мъж, който се опита да се скрие, когато очите им се срещнаха за миг.

"Следят ли ме?" – Климент изтръпна. Бе забравил колко уязвим е всъщност и колко много врагове си е създал напоследък. Особено опасни бяха тези, които го обвиняваха в разкриването на заговора срещу Борис и покръстването. Дали не бяха решили, че сега, когато князът е далеч, часът им за отмъщение е ударил? Едно бързо мушване в тълпата и всичко щеше да приключи!

Климент стисна меча си и спря пред сергията на търговец на месо, който веднага скокна да хвали стоката си и внимателно се огледа. Нямаше никакво съмнение – дребничкият черен мъж, който забеляза по-рано, се бе облегнал на стената малко по-надолу по улицата, правейки се, че скучае.

"Дали да не извикам някой патрул. Или просто да избягам?" – каза си писарят и се огледа. Имаше късмет. От близкия ъгъл се зададе вечерната стража – трима войници, въоръжени с дълги копия и леки плетени ризници. Климент въздъхна. Сега щеше да е в безопасност.

Писарят махна с ръка на разочарования търговец, че няма да купи нищо, обърна се и внезапно променяйки решението си, се втурна назад по улицата. Вместо да вика войниците на помощ, сам щеше да разбере какво става.

Нисичкият мъжът видя приближаващия се писар, отблъсна се от стената и също побягна. Провираше се между хората, блъскайки се във всеки, който му се изпречи на пътя, съпроводен от викове и ругатни и бързо се шмугна в една от страничните улички. Без да се замисля, Климент свърна след него. За своя изненада завари мъжа, спрял пред една от близките пивници да си поема дъх, опрян на оградата.

Писарят сграбчи с едната си ръка непознатия за яката, с другата извади кинжала си и го опря в гърлото му

– Кой си ти? Защо ме следиш? Кой те праща? – с хриптящ глас попита той.

– Викат ми Невестулката – мъжът съвсем не изглеждаше притеснен от опрения в гърлото му нож. – Никой не ме праща. Идвам сам. Имам информация и искам да я продам, което ще стане по-удобно, ако ме пуснеш и прибереш оръжието си.

Климент се огледа. Дали това не беше капан?

Лицето на мъжа бе тясно и издължено, носът въздълъг, очите леко дръпнати, ушите му стърчаха встрани, като дръжки на кана. Беше облечен в избеляла вълнена куртка, изтъркани ботуши, но коланът му имаше сребърна катарама.

"Наистина прилича на невестулка" – помисли си Климент и леко отпусна хватката си.

- Каква информация? Защо мислиш, че ще искам да я купя?

- Ще искаш! – ухили се Невестулката и показа ред развалени гъби. – Ще направим така - ще ти кажа какво знам и ти сам ще прецениш дали то струва нещо.

Писарят кимна.

– Слушам те.

– Да влезем вътре – мъжът посочи към страноприемницата. – там ще ни е по-удобно. А може и да поръчаш кана пиво.

– Никъде няма да влизам! – отсече писарят. – Ако имаш да казваш нещо, казвай го тук или се махай!

Дребосъкът се огледа бързо в двете посоки, след което дръпна Климент по-навътре в сенките. Дланите му бяха потни, с дълги тънки пръсти.

– Щом не искаш, не искаш. Макар да не обичам да говоря на улицата. Може някой да ме види и да реши, че съм станал доносник. Добре, добре – Невестулката вдигна ръце, защото писарят отново извади кинжала си. – Става дума за Батой. Предполагам знаеш кой е той – Климент кимна. – Напоследък все по-често се появява в града. Хора от шайката му обикалят кръчмите и събират хора. Говореха, че подготвят голям удар и имат нужда от помощ, макар така и да не казаха за какво става дума. Тайно раздаваха мечове, копия, лъкове и щитове. Преди седмица всичко неочаквано приключи.

– И какво му е толкова интересното на това? Дори не знаеш кого са щели да ограбват – попита писарят, макар информацията наистина да бе интригуваща. Но нещо не се връзваше както трябва. Защо мошеникът му разказваше плановете на Батой?

Невестулката го погледна разочаровано.

– Това не е всичко, нали? – притисна го писарят – Има и още. Най-добре ми кажи.

Мъжът облиза устните си. Явно се чудеше дали да говори.

– Не харесвам Батой и хората му – Невестулката плюеше думите една след друга. – Появи се внезапно и иска да обсеби всички. Действа мащабно, организирано и не търпи никаква конкуренция. Винаги е имало главатари, които са искали да прибират част от плячката на другите. Едни взимат от печалбата на просяците, други контролират проститутките, трети хазарта и пиенето. Тези като мен – честните джебчии, също има на кого да се отчитаме. Но никой досега не е искал да сложи ръка на всичко. Това ме плаши. И не само мен – дребосъкът сложи дланта на сърцето си. – Няма да лъжа, аз съм крадец и мошеник. Макар да имам своите принципи и никога не пребърквам бедняци и пияници. Имахме си гилдия на джебчиите. Събирахме се всеки последен петък на месеца, обменяхме информация, напивахме се, всеки показваше какво ново е научил, по някога се карахме, биехме и ругаехме. Ръководеше ни Крисп – бивш свещеник. Бяха го преследвали, залавяли, мъчили... липсваха му пръсти и на двете ръце. Но това не му пречеше да откопчае която и да е верижка от нечии врат и да отвори която ѝ да е врата – Невестулката въздъхна. – След това се появи Батой. Крисп се опита да му се противопостави, но просто изчезна. Както и повечето от помощниците му. Намериха го с прерязано гърло и натъпкан златен синджир в устата. След това никой не посмя да протестира. Сега на чело на гилдията ни е поставен някой си Бинух. Никой не знае кой е и от къде се появи. Едър е, спор няма и обича да раздава справедливост с юмруците си, но не може да открадне и медена питка от сукалче. За щастие се мярка рядко – колкото да си вземе дължимото. Ако не е старият Лаца – Паяка, който единствен остана от приближените на Крисп, няма да знае как да раздели и сламата на две магарета – Невестулката гневно изду бузи. – Подобни неща се случват и с другите. Няколко сутеньора бяха убити, организатори на залози изчезнаха... След което Батой стисна всички за гърлото. Сега всяка седмица трябва да нося на Бинух нова такса. Толкова е висока, че не ми остава нищо от което да живея. А и аз имам нужди – кана вино, прясна мръвка в чинията и някоя женичка, която да ме топли от време на време. Сега нямам пари дори да си купя кумис! Наложи ми се да продам част от инструментите си, защото независимо дали си имал успех или не, трябва да внасяш таксата на Батой. Който не успее да се издължи навреме, първо получава предупреждение, после глоба, след което изчезва.

- И искаш аз да ти помогна? – изумен попита писарят.

Невестулката кимна с глава.

- За всички ще бъде по-добре, ако Батой бъде заловен.

- И ти ще ми помогнеш да го направя?

- Наистина бих искал, но не знам как. Никой не знае кой е Батой, нито къде е бърлогата му. Но ще поразпитам тук-там. Ако разбера веднага ще ти докладвам. Става ли?

Климент кимна, подхвърли няколко монети на крадеца и бързо се измъкна от уличката. Преди да излезе от нея, хвърли поглед през рамо. От Невестулката нямаше и следа.

7

Слънцето залязваше, озарявайки с лъчите си стените на Вътрешния град. Вятърът подхващаше натрупаните около тях боклуци и бавно ги завърташе около каменните стени, които се белееха в падащия мрак.

Отец Александър доволно се усмихна. Свещеникът бе останал последен на строежа. Дори помощникът му Стефан си тръгна преди час и сега изпълненото до скоро с шум и викове място бе потънало в тишина и мирис на тамян.

Александър се облегна на жезъла си. Работата напредваше бързо. Скоро щяха да бъдат поставени основите на грандиозната катедрала, на епископския дворец и на манастира. Огромни количества камъни и пръст бяха изкопани и изхвърлени, високо дървено скеле се издигаше над изкопите. И всичко това благодарение на него.

Александър се усмихна. Нямаше как князът да не оцени труда му. И да не му даде да заеме полагащия му се по право пост. В епископския дворец, който строеше.

Свещеникът остави последните лъчи на слънцето да огреят лицето му. Представи си как седи на високия, резбован и позлатен престол, как вдига главата си със скъпоценната корона, как меката коприна на фелона обгръща тялото му, как проповядва на паството си. Как повежда братята си во Христе по праведния път. Неговото място бе начело на Българската църква и вече никой нямаше да може да му оспори това. На останалите, дори на епископ Йоан, щеше да им се наложи да му се поклонят и да приемат властта му.

Някъде изтропа дъска, измяука котка и извади Александър от унеса му. Нощта бе влязла във владението си и мракът обгръщаше изкопите на строежа. Свещеникът взе запаления фенер от стойката до себе си и внимавайки да не се спъне, се запровира между подпорните колони. Нещо до него изтрака отново и Александър раздразнено се огледа. Дали някой от работниците не се бе върнал? Или бяха крадци, опитващи се да задигнат нещо под покривалото на мрака?

- Има ли някой там? – извика свещеникът, но не получи отговор. Вместо това чу бръмчене и нещо се удари в дървеното скеле чад него. Къса черна стрела се бе забила малко над рамото му, а сивото ѝ перо още вибрираше от силния удар.

Свещеникът стисна здраво фенера, повдигна расото си, приведе се и побягна по насипа. Бяха го нападнали.

Свистенето отново се чу и този път стрелата прелетя над главата му.

Как го виждаха в тъмното?

Как можеше да е толкова недосетлив?! – помисли си духовникът и прокле собствената си глупост. Фенерът го превръщаше в лесна мишена.

Александър замахна с ръка и светилникът полетя далеч над изкопите. След него веднага литна нова стрела.

Доволен, че е успял да заблудил преследвачите си, свещеникът се хвърли стремително напред. Ако успееше да стигне до края на стената щеше да бъде спасен.

– Помощ! Нападнаха ме! – извика Александър и веднага съжали за постъпката си. Отново бе издал местонахождението си.

Свещеникът стисна устни и побягна към спасителния изход. Жезълът му се закачи в някаква дупка, но Александър рязко го издърпа и продължи да тича.

Следващата стрела литна далеч в страни, но тази след нея одраска ръката му. Свещеникът се обърна да види къде са преследвачите му. И сбърка. Дългото расо се заплете в краката му, той се препъна, опита се да запази равновесие, но не успя и политна в дълбокия изкоп.

Главата му се удари в един от ъгловите камъни, тялото му се сгърчи за миг, след което се претърколи настрани и застина. Точно там, където трябваше да се издигне епископският престол.

* * *

Корсис не успя да намери писаря. Младежът дълго обикаля по улиците на Външния град, но така и не откри господаря си. Накрая разочарован се върна в къщата на боритаркана и седна под познатата му лозница. Повъртя се на пейката, погледа небето, хвърляйки по някое око и към стълбите на къщата. Дали Мария нямаше да се покаже да си поговорят отново? Пищната девойка не му излизаше от главата. Корсис прехвърли наум няколко остроумни реплики, с които би могъл да я впечатли.

Мария не се показа.

За сметка на това от някъде се появи черна рунтава котка, която пъргаво скочи на пейката до Корсис и без да се плаши от него, се настани върху краката му.

"Предпочитах някой друг да е на мястото ти" – помисли си младежът, ухили се в мрака и зачеса между ушите котката, която доволно замърка.

Корсис дълго седя под лозницата, галейки новата си приятелка. Къщата на Гостун бе тиха и потънала в мрак, светеше само един от ъгловите прозорци, където бе господарската стая. Дори старият Сеп се бе запилял някъде. Или лежеше пиян в леглото си.

Накрая Корсис се умори да чака, побутна котката, която скочи от скута му и нерешително се отправи към къщата. Гърбът му се беше схванал от седенето на твърдите дъски, краката му бяха изтръпнали. Освен това беше и гладен. Може би ако намереше кухнята щяха да му дадат нещо за ядене. А кой знае, можеше и да срещне и Мария.

Помощникът на писаря се усмихна при спомена за девойката и окуражен се заизкачва по дървените стълби. Дебели, солидни и твърди, дъбовите дъски под краката му не издадоха и звук.

Вратата бе открехната и без да му мисли много Корсис просто я бутна и влезе в къщата на боритаркана. Ухаеше приятно на билки, готвено и стари дрехи, коридорът пред него бе тъмен, не се чуваше никакъв звук. Корсис бавно тръгна напред, без да знае защо го прави и как ще се оправдае, ако срещне някой. Най-добре беше да се върне на пейката и да чака появата на господаря си.

Тъкмо се канеше до поеме обратно, когато до слуха му достигна приглушено дрънчене. Изгарящ от любопитство, забравил всяко приличие и предпазливост, той се запромъква бавно напред по тъмния коридор. Иззад една от вратите се процеждаше слаба светлина.

Внимавайки къде стъпва, Корсис стигна до нея, бавно се наведе и погледна през пролуката.

Тънка свещ, поставена на резбована маса осветяваше част от помещението. Клекнала пред една от раклите в дъното, напълно погълната от заниманието си, Мария вадеше от поставеното пред нея гърне златни монети и ги прехвърляше в собствената си кесия.

Корсис се дръпна назад. Нима прислужницата крадеше?

Котката, която го бе последвала, се отърка в единия му крак и измяука.

Свещта в стаята веднага изгасна.

* * *

Писарят завари помощника си под ниско сплетена лозница, да гали излегналата се на коленете му черна котка. Климент съсредоточено изслуша разказа на Корсис, кимна с глава и без да се церемони от късния час, влезе в притихналата къща, силно викайки името на вдовицата. Домът внезапно се оживи, стъпки и гласове огласиха коридорите. Дори старият Сеп се появи от някъде, търкайки очи с мръсните ръкави на ризата си.

Евдокия ги посрещна в широка стая с дървена ламперия, седнала изправена на стол с тапицарана кожена облегалка, поставен пред маса, покрита с везана покривка. Няколко дебели свещи осветяваха помещението, разпръсквайки приятен мирис на восък и мед, в един от ъглите тлееше мангал, поръсен с ароматни билки.

Вдовицата на Гостун бе облечена с черна рокля, на главата и бе наметнат фин черен шал, който скриваше лицето ѝ, косите ѝ бяха разпуснати. Бе очевидно, че господарката Евдокия е в траур и силно скърби за мъжа си.

- Дори не знам какви ритуали да изпълнявам на гроба му. Християнски или да спазя старите обреди. Макар самият той да бе ревностен християнин. Често се допитваше до епископ Йоан. Толкова съм отчаяна – Евдокия избърса очите си с малка везана кърпичка и предложи вино. – Аз не пия – каза тя. – Никога не съм харесвала алкохола. Прави хората груби и безчувствени.

Евдокия плесна с ръце и в стаята влезе Мария, с поднос грозде и сирене, които постави на масата.

– Страхувам се, че не мога да ви предложа нищо повече от това, но не ви очаквах толкова късно – оправда се домакинята.

Климент разсеяно кимна с глава и надигна чашата си. Беше уморен, клепачите му натежаваха, виното го направи сънлив.

В стаята бе тихо и топло, сенките на свещите играеха по стените, вдовицата на Гостун говореше със сведена глава, преплела ръце в скута си, гласът ѝ бе мек и приспивен. Краят на черната ѝ рокля леко се бе отворил и от процепа се подаваше съвършено оформен бял глезен, от който писарят не можеше да откъсне поглед.

Климент си взе малко грозде и сирене, постави ги в устата си и механично задъвка. Започваше да се унася. Искаше му се да заспи, да се върне по-бързо в дома си и да се мушне под завивките. И може би да сънува господарката Евдокия. Чашата натежа в ръката на писаря и той неловко се опита да я остави на масата. Вместо това тя падна на земята със силно дрънчене, виното се изля по краката му.

Стреснат от неочаквания звук, Климент тръсна глава. До него Корсис гледаше пода със замаян поглед. Сенките продължаваха да се вият по стените, но вече не изглеждаха успокоително както преди.

Какво ставаше тук? Какво бяха яли и пили двамата с помощника му? Защо в стаята бе толкова топло и задушно?

Климент рязко тръсна глава, непохватно се протегна, стана и закрачи из стаята, бършейки залялото го вино. Стигна до прозорците, отвори ги широко и с наслада пое вечерния въздух. Замайването му изчезна, мислите му отново потекоха в строен ред.

– Кажи ми – обърна се той към вдовицата, но гласът му изневери и му се наложи да прочисти гърлото си. – Кажи ми, забеляза ли някаква промяна в поведението на мъжа си в дните преди смъртта му. Беше ли разтревожен? Каза ли или направи ли нещо необичайно?

Евдокия плавно отмести ръката си, роклята ѝ се разтвори още малко, вдовицата отметна леко кърпата, покрила главата ѝ.

– Мислех, че знаеш. Човек като теб винаги е наясно... – гласът ѝ бе нисък и мамещ.

Климент внезапно усети как се ядосва. Кръвта се качи в главата му, ушите му забръмчаха. На какво си мислеше, че си играе тази жена? Че може да го размотава, правейки се на скърбяща вдовица, която се опитва да го прелъсти?

Писарят отиде до останалите прозорци и рязко отвори капаците им. В стаята нахлу хладен въздух, който окончателно го отрезви и поохлади гнева му. Пламъците на свещите се люшнаха неудържимо, сякаш недоволни от рязката промяна. Климент се обърна и насочи пръст към Евдокия:

– Тук съм по поръчение на княза! Какво знам, и какво не знам си е моя работа! Ще отговаряш на въпросите ми или ще накарам помощника си да те арестува и да те откара в подземието на двореца. Там тъкмо има свободна женска килия. Ясен ли съм?!

– Да – жената на Гостун изглеждаше шокирана.

– И свали тази глупава кърпа! Искам да виждам лицето ти като разговаряме!

Евдокия рязко дръпна края и черният плат падна от главата ѝ. Гъста медено руса коса се разпиля по раменете на вдовицата. Лицето ѝ бе меко и свежо, с изящен тънък нос, високи скули и чувствени устни. Тъмните ѝ черни очи хвърляха искри, гърдите ѝ се надигаха под тясната рокля.

Доволен от промяната в обстановката, Климент седна до мигащия Корсис и преметна крак върху крак.

– И така, питам отново: Забеляза ли нещо странно в поведението на мъжа си в дните преди да бъде убит?!

Евдокия тръсна глава, косите се разпиляха по рамената ѝ.

"Все пак е красива! Много красива! Но е красива точно като пепелянка преди да ухапе. Трябва да внимавам с тази жена" – помисли си писарят.

– Мъжът ми беше зает човек. Споделяше с мен малко за намеренията си. Беше непрекъснато в крепостта, а от както князът замина, почти се премести да живее там. Идваше си рядко и говореше за това, което трябва да свърши. Все имаше някакви задачи и се оплакваше, че всичко лежи на неговите плещи. Непрекъснато се срещаше е някой от чигатите, за да е сигурен, че всичко е наред. Винех се бе превърнал в негова сянка. Напоследък стана сприхав и избухлив, но не ми е казвал нищо необичайно.

– Значи не знаеш нищо?

Евдокия поклати глава.

- Тогава ми разкажи за вечерта, когато е бил убит.

– Бе получил известие за битката при Филипополис и победата на Борис. Знаеше, че князът скоро ще се върне. Затова реши да даде прощален банкет за тези, които са в града. Искаше да им благодари за помощта, която са му оказали. Покани всички големци и никой не отклони поканата му. Яденето, виното и забавленията се понравиха на гостите. До момента, в който не се появи непознатото момиче с жълта кожена кутия. По заповед на съпруга ми тя ѝ бе отнета, а от вътре изпадна отрязана глава – вдовицата потрепери, но бързо се съвзе. – Сред всичкия този смях и забавления, животът изведнъж ни показа колко жесток може да бъде. Разбира се, нямаше как вечерята да продължи. Прилоша ми от гледката и избягах. Всички се развикаха, празникът се провали. След това мъжът ми се скарал с Чака. Не знам защо – вдигна ръка Евдокия, за да изпревари въпроса на писаря. – Върна се вкъщи, поиска вино и меча си. Дори не разбрах какво става. Варнехът Самуил го чакаше в двора, после двамата излязоха. Мислех, че отиват да разпитват момичето. Легнах да спя. Към полунощ чух викове. Сеп ругаеше, Мария пищеше. Станах, облякох се и отидох да видя какво става. Пред вратата беше пълно с войници, които носеха окървавеното тяло на мъжа ми – Евдокия покри лицето си с ръце, гласът ѝ се разтрепери. – Лежеше, проснат върху походна носилка, целият в кръв. В следващите часове не помня точно какво стана. Мисля, че припаднах. Мария ми помогна да стигна до стаята си. Имах чувството, че и аз ще умра. Разбирам от билки и взех няколко, за да се успокоя. Спах непробудно до сутринта. Погребахме го след два дни. Опя го свещеник, както изисква новата религия. Заровихме го на новото гробище... – вдовицата зарида.

Писарят изчака Евдокия да се успокои преди да зададе следващия си въпрос.

– И след това разбрахте за Чака?

Вдовицата кимна, бършейки сълзите си.

– Често ли се караха с мъжа ви? Имаха ли някакви спорове, нещо което не могат да решат!

– Никога! Гостун сам избра Чака за свой заместник. Обичаше го като син, а той му отвръщаше с уважение. Никога за нищо не са се карали. Може да са имали спорове, но нима ти не се караш с помощника си?

– И не знаеш защо са се нахвърлили един върху друг? Евдокия поклати глава.

- Казах ви всичко, което знам. Сега моля да ме оставите. Уморена съм. А вашето посещение ме разстрои допълнително.

Писарят кимна, извини се за късната визита и последван от Корсис напусна къщата.

Беше сигурен, че вдовицата не му казва всичко, което знае. Евдокия бе много по-изобретателна, отколкото се опитваше да изглежда. Ловко се бе скрила зад скръбта си, за да не каже истината. И ги бе отпратила преди да може да ѝ зададе още въпроси.

"Нищо" – помисли си писарят – "Тепърва ще се срещаме с господарката Евдокия."

Сеп спеше на пейката под лозницата. Климент и Корсис тихо минаха покрай него. Нямаше нужда да будят стария прислужник. Наистина бе станало късно.

– Утре искам да се върнеш и да разпиташ слугите. Старецът, момичето, когото още намериш за добре – писарят посочи с ръка къщата на боритаркана. – Може би ще успееш да разбереш нещо ново.

Корсис кимна и вдигна качулката си, защото от ниските облаци бе започнал да пръска дъжд. Факлите по ъглите бяха изгаснали, улиците бяха самотни, тъмни и хлъзгави.

Нападнаха ги малко след като бяха напуснали къщата на Гостун. От стените се отделиха няколко черни сенки, които без предупреждение се нахвърлиха върху писаря и помощника му. Трима скочиха срещу Корсис, двама върху Климент. Това бе грешка.

Писарят отдавна не бе онзи немощен чиновник от преди няколко години, страхуващ се да извади меча си. Всеки ден се упражняваше с Корсис, който го учеше на тайната на фехтовката. Неочаквано за себе си, Климент бе установил, че физическите упражнения му допадат и нямаше нищо против да потича в полето около Плиска, да върти меча или вдига пълните с пясък торби, приготвени от помощника му. Дори ездата бе започнала да му харесва и той все по-често излизаше да се разхожда с едрия си сив кон Фестос.

Първият нападател налетя на писаря със силен вик, въртейки над главата си двуостър меч. Климент го изчака без да помръдне, отби насочения към главата му удар и на свой ред атакува противника си с бързи къси мушкания. В същото време внимаваше да държи врага между себе си и втория нападател, така че той да не може да го нападне. Убиецът – едър мъж с мръсни дрехи и кожена маска, ядосан от несполуката на първата си атака, се хвърли отново. Оръжието му бе насочено напред и нагоре, така че писарят лесно го парира, след което се пресегна рязко, целейки гърлото на противника си. Това беше бърз и успешен удар, който обикновено му носеше успех, но човекът срещу него също не бе вчерашен. Маскираният отскочи назад и извика на другаря си да му помогне.

Отбивайки удара от боздугана на другия разбойник, който веднага се хвърли напред, Климент се завъртя с разперени ръце, стиснал меча и кинжала си, доближи се до първия нападател, така че той да няма място, в което да движи меча си и заби ножа си в корема му. Чу се стон и бандитът падна на земята, изпускайки меча, който силно издрънча.

Писарят се обърна, залепяйки се с гръб за каменната стена, готов да посрещне нападението на втория убиец. "Аз, мечът ми и врагът ми сме едно цяло. Целя него, но и себе си. Не мисля за ударите. Боже, дано това ми помогне". Думите на стрелеца Кубрат се стрелнаха като светкавица през главата на Климент, докато вторият убиец скачаше напред, размахвайки боздугана си. Писарят се дръпна встрани, блъсна нападателя в гърба, запращайки го в стената срещу него, като в същия миг стовари тежката дръжка на меча във врата му. Чу се неприятен звук от чупене на кости и бандитът се свлече под стената, в която се бе ударил.

Задъхан, Климент се обърне да види къде е Корсис. Помощникът му се бе справил с двама от другите убийци, чиито тела лежаха на улицата и притискаше последния.

В този момент от сенките изплува нов силует, стиснал в ръцете си малък арбалет и се прицели в Корсис.

– Внимавай! – извика писарят, но помощникът му усети заплахата и се хвърли към новия нападател.

Климент видя как показалецът на убиеца побелява около спусъка на арбалета, как скобата се откача, а освободената тетива изстрелва малка стрела с железен връх. Използвайки мечовете си като щит, помощникът му ги вдига пред себе си, доближавайки ефесите им един до друг. Стрелата се отби в тях, а Корсис с дълъг плавен скок стигна до стрелеца и го промуши в гърлото.

След това всичко стана много бързо.

Последният убиец, който до преди миг се бе сражавал с помощника му, се хвърли напред, нанасяйки хоризонтален режещ удар и макар писарят да вдигна меча си, усети как острието на противника му разсича дрехите му и го удря в ребрата.

8

Някой блъскаше по вратата и викаше името му.

Писарят въздъхна и бавно се изправи в кревата. Явно нямаше да се лекува повече.

Климент изкара няколко дни на легло, след като бе посечен близо до къщата на Гостун. За щастие ударът на убиеца се бе плъзнал по ребрата му без да нанесе по-сериозни поражения, но все пак изгуби много кръв.

Корсис превърза раната му на място, викна помощ и го пренесе у дома. После дойде лекар, който проми и заши раната. Въпреки това писарят трябваше да лежи, да се маже с мехлем и да пие предписаните му отвари. Лекарят идваше да сменя превръзките му, от начало по два пъти на ден, след това по-рядко. Накрая раната заздравя, но Климент още не се бе възстановил напълно.

Корсис се грижеше за него като майка. Носеше му бульони, прясно изпечено месо и хляб, добро вино и изпълняваше всичките му желания. Помощникът непрекъснато се интересуваше как се чувства господарят му и през час надничаше в стаята му, за да се увери, че всичко е наред. В началото Климент се съпротивляваше на грижите, настоявайки да извикат някоя жена да се занимава с него, но накрая се предаде пред настоятелните думи на Корсис и нито за миг не съжали за това.

Освен храна и вино, помощникът му започна да носи и новини. Така Климент разбра за смъртта на свещеника Александър. Научи и други интересни неща.

Тези, които го бяха нападнали в уличката, до един бяха бивши войници. Корсис заедно с Винех и Симеон бяха огледали труповете и двамата чигати разпознаха в тях свои бивши подчинени. Това не учуди писарят. От военните излизаха най-добрите телохранители и убийци. Въпросът бе кой ги е пратил. И защо?

Някой се опитваше да попречи на разследването му. Първо бе стрелецът във Външния град, след това наемните убийци. Това наведе мислите му в друга посока. Имаше ли нещо общо между убиеца с арбалета и мъртвите свещеници?

Писарят вече бе разбрал как е умрял Александър – със счупен врат в изкопа на строежа, но по скелето бяха намерени няколко стрели – сигурен знак, че свещеникът е бил нападнат. Корсис огледа стрелите, намерени на строежа и извадените от тялото на Агоп. Нямаше никакво съмнение, че са едни и същи – къси черни и със сиво паче перо на края. За жалост се различаваха от тези, с които бяха стреляли срещу тях. Което означаваше, че става дума за различни нападатели.

Редовно получаваше новини и за Аврора. Господарката Едвокия бе проявила щедрост, пращайки Мария да се грижи за непознатата. По настояване на Климент, на девойката бе разрешено да излиза из града, придружена от войници, но Аврора, както сега всички наричаха момичето, предпочиташе да стои в стаята си. Климент бе наредил на помощника си да следи къде ходи момичето, надявайки се това да му помогне по някакъв начин. Но при редките си излизания, девойката стигаше само до пазара, където се разхождаше, купувайки дребни неща, след което се връщаше обратно в стаята си. Единственият резултат, който постигна, бе неочакваният интерес на помощника му към Аврора. Корсис бе запленен от красотата на момичето, което измито и с нови дрехи според него изглеждало като принцеса.

Разпитът на слугите в къщата на боритаркана също не доведе до нищо. Всички потвърдиха разказа на господарката си.

"Аз съм стрелата, мишената и лъкът. Стрелям без да мисля. Бия се без да мисля. Напоследък съвсем съм спрял да мисля. Затова разследването ми е до никъде." – каза си писарят докато разсеяно търсеше дрехите си.

Блъскането продължваваше, а нахалният гостенин не спираше да вика и Климент с неприязън разпозна гласа на комита Еспор.

След като най-накрая бе пуснат да влезе, боилът поиска незабавно да види писаря, както и да получи храна и нещо за пиене.

Климент въздъхна и стана от леглото. Явно боледуването му бе приключило. Нахлузи кожения си панталон, облече вълнена риза с широки ръкави, пристегна я с колан, обу захвърлените на пода ботуши и затрополи надолу по стълбите.

– Ето те най-сетне! – провикна се Еспор, веднага щом го видя. – Крайно време бе да се появиш, не мислиш ли?

Комитът седеше в любимия стол на Климент, подпрял краката си на друг, без да се притеснява, че ботушите му са целите в кал. Чиния с гъста чорба вдигаше пара на масата пред него, до ръката му бе поставена кана с бира.

– Сядай, разполагай се! – с широк жест посочи около себе си Еспор, все едно той бе домакинът, след което започна шумно да сърба чорбата.

Климент седна до масата без да сваля очи от неочаквания гост. Внимателно оглеждаше едрото му, осеяно със следи от шарка лице, тежките му мустаци, които той част по част облизваше, обръснатата му глава, златните обици по ушите. Боилът бе едър и внушителен, неприятен на вид, от него се носеше мирис на пот и спарено. Това, което интересуваше писаря, бе защо Борис е пратил този човек в Плиска, вместо да го държи при себе си в Сердика, където се бе установил след последната си победа.

Най-накрая комитът се нахрани, бутна чинията настрани, хлъцна доволно и отпи направо от каната.

– Хубаво е да се прибереш у дома! – Еспор обърса наквасените си мустаци. – Вече не си спомням от кога не съм ял нормална храна, сервирана на нормална маса. Но няма какво да се оплаквам! Времената са такива и всички сме длъжни да се съобразяваме с тях.

– Какво искаш? – направо го попита писарят. – Предполагам не си бил всичкия този път от Сердика само за да можеш да се наядеш като хората.

– Всъщност не стигнах до Сердика. Борис ме прати насам веднага щом разбра какво се случва в столицата му.

– И какво се случва? – подразнен попита Климент.

– Ами случва се това – гласът на Еспор се повиши с няколко нотки. – Случва се това, че някой избива поданиците му. И то точно тези, на които най-много държи.

– Радвам се, че князът се е загрижил за здравето ми – не му остана длъжен Климент. – Предполагам си чул, че едва оживях след нападение на шестима убийци.

– Ха! – изсмя се комитът. – Че кой се интересува от теб? – очите на Еспор проблеснаха подигравателно. – Борис ме прати, за да разбере защо още не си постигнал успех със задачите, които ти постави! Това определено не му харесва – боилът се наведе към писаря. Дъхът на боила вонеше на чесън, риба и бира, но Климент не се отдръпна. – Не му харесва също така, че вместо да разрешиш убийството на свещеника Агоп, си оставил друг поп да бъде убит. И то не кой да е, а един от любимците му – Александър!

– Е, поне му остават още двама – Дориян и Стефан. Както и епископ Йоан, разбира се – отговори писарят. Нима Борис го винеше за новото убийство?

– Не се прави на много умен! – комитът седна обратно на стола си. – Борис е недоволен и ме прати да ти го кажа!

– И какво ще правиш сега? Сам ще разрешиш престъпленията? Не се и съмнявам, че ще успееш да се справиш още до довечера.

Неочаквано за толкова едър мъж, какъвто беше, Еспор скочи на крака, като едновременно с това извади малък извит нож от ботуша си.

– Внимавай, Клименте! – изсъска той, а очите му се бяха превърнали в малки черни цепки. – Може да си храненик на княза, но това не означава, че може да ми се подиграваш! За разлика от теб, аз съм боил, комит и член на Великия съвет!

– Много важно! – не му остана длъжен писарят. – Ако Борис е толкова недоволен от мен, нека прати някой друг да разбере какво става в, както сам каза, собствената му столица!

Лицето на Еспор се напълни с кръв, дланта му се стегна около ножа. Плъзгайки се като котка, комитът тръгна напред.

– Ако направиш още една крачка към господаря ми и ще си мъртъв! Спри! Не се шегувам! – на вратата с малък рогов лък бе застанал Корсис. Стрелата му сочеше право в сърцето на комита.

Еспор остана на място, поколеба се за миг, след което прибра ножа си и се ухили.

– Ще те запомня! – обеща той на Корсис. – И скоро ще се срещнем пак, можеш да си сигурен!

– Аз също няма да те забравя! И ще чакам появата ти с нетърпение.

– Що се отнася до теб, Клименте, още сега ще изпратя писмо на княза. Нека знае как се изпълняват заповедите му. А те са – убийствата на свещеници да спрат, да намериш и накажеш виновника за извършването им. Както и да се отчиташ всеки ден пред мен до къде е стигнало разследването ти. Ако не вярваш на мен, може би ще повярваш на господаря си, Борис! – Еспор извади от кесията на колана си малък свитък и го хвърли на масата. След това плю на земята и излезе от стаята. След миг силният му глас, даващ команди, огласи улицата.

Едва се след като тропотът от копитата заглъхна, Корсис свали лъка.

- Какво ще правим сега, господарю? – попита той.

Климент въздъхна, седна пред масата и разгърна свитъка, макар да бе сигурен, че там пише точно това, което бе казал Еспор.

– Ще се заемем с разследването на убийствата на свещениците. Точно както ни нарежда князът. Забавихме се прекалено дълго. И като начало ще посетим презвитер Дориян в приюта му. Но преди това ще се отбия при епископ Йоан. Може от някой от тях да научим нещо интересно. Що се отнася до комита – Климент вдигна рамене. – Все някак ще се оправим с него. И благодаря за подкрепата.

* * *

Негово Високопреосвещенство епископ Йоан се оригна, избърса устата си с ленена салфетка и се облегна на тапицирания с мека кожа стол. По брадата му се стече капка сос, който се задържа за миг на един от космите, след което падна точно в средата на прекрасния зелен извезан със златни шевици епитрахил, оставяйки грозно, мазно петно.

Владиката изсумтя сърдито, разпери дебелите си пръсти и побутна по-далеч празната паница, в която лежаха само няколко оглозгани кокала и вдигна броеницата си от червен кехлибар.

– Филотей! – извика той, докато със сумтене сваляше епитрахила. – Ела веднага! Имам нужда от теб.

След секунда в стаята се появи висок, облечен в расо мъж, с къса, добре поддържана черна брада и коса, пълна с пърхут, който се сипеше върху раменете му като малки бели снежинки. За разлика от Йоан, който бе дебел, червендалест и тромав, архидякон Филотей бе слаб и гъвкав, с умни, искрящи сини очи. Без да чака обяснения, той грабна дрехата на Негово Високопреосвещенство, вдигна я срещу светлината и ядно изцъка с език.

– Какво си ми зацъкал! – сряза го Йоан. – Грижа те е за епитрахила повече отколкото за мен, нали? Цял ден обикалям и обикалям. Каталясах! Толкова бях гладен, че не ми остана време да се преоблека. Ей така стана белята.

Филотей цъкна още веднъж с език преди да отговори.

– Дрехата е съсипана! – констатира архидяконът и се усмихна, сякаш това му доставяше удоволствие.

– Как ще е съсипана! – викна Йоан и се заклати на стола, който заплашително изскърца под тежестта му. – Трябва да може да се почисти.

Филотей поклати глава.

– Ще пробвам с оцет и вода, но ме е страх да не повредя плата.

– Само това остава, да го повредиш! Как ще се върна в Константинопол в такъв вид? Всички ще ми се смеят!

Архидяконът въздъхна, след това кимна с глава, внимателно сгъна изцапания епитрахил и напусна стаята.

Загледан в гърба му, Йоан се отпусна отново на стола и се загледа в красивата си броеница. Не се и съмняваше, че свещеникът ще се справи с поставената му задача. Филотей бе като истински ангел хранител за Негово Високопреосвещенство – справяше се с всяка задача, която му поставеше. Архидяконът бе измъквал началника си от далеч по-заплетени ситуации. Владиката се намръщи, тежки бръчки набраздиха широкото му чело, спуснаха се покрай очите и свършиха около дебелите, алени устни. Йоан не искаше да си спомня последното им преживяване. Бяха се опитали да го убият и само бързата намеса на помощника му го бе спасила.

Епископът гневно изсумтя. Много си позволяваха тези новопокръстени псета. Вместо да се валят в краката му и да му целуват подметките от благодарност за това, че ги е спасил от Геена огнен и ги води по пътя на праведниците, те не му отдаваха необходимата почит. И което бе по-лошото, не искаха да слушат проповедите му, гонеха доведените от него чак от Константинопол и Солун отци и свещеници, хулеха ги и не искаха да ги приемат като свои! Император Михаил и патриарх Фотий специално бяха поръчали – след покръщението българите да се кланят само на Константинополската църква, да говорят и се молят на гръцки и да се подчиняват на изпратените им свещеници, ако искат да спасят грешните си души. А ето, те не правеха така и заплашваха мисията му, уплашено си помисли Йоан и бързо се прекръсти. Само това оставаше! Заради някакви новопокръстени варвари да се изложи пред императора и патриарха!

За да избегне подобна участ, Негово Високопреосвещенство бе решил сам да проповядва и да отваря очите на тези заслепени хора. Бе влезнал в една от църквите, бе изгонил тамошния свещеник и лично започна да води службата. Отначало всичко вървеше добре, но скоро владиката забеляза, че новите му братя во Христе не го слушат, въртят се като шугави по местата си и му хвърлят гневни погледи. Прогоненият свещеник също вместо да се кротне, започна да призовава множеството да махне самозванеца.

Йоан се бе вцепенил и за малко да замлъкне насред един тропар. Той! Самозванец! Как си позволяваха подобно отношение! Архиепископът спря службата и започна да обяснява как е изпратен тук лично от императора и патриарха, когато брат Филотей внезапно излезе от тълпата, хвана го здраво за ръката и го издърпа от църквата. След което им се наложи да бягат, а част от разгневените българи ги последваха с викове и закани.

Уплашен, Йоан запретна расото си и се затича по павираната улица, тресейки дебелите си бузи и рискувайки всеки момент да се спъне и падне на земята. Добре, че бяха близо до къщата, която обитаваха, та не му се наложи да тича много. Но това бе нечуван позор и светотатство, които не трябваше да останат ненаказани! Негово Високопреосвещенство искаше да се оплаче, да настоява виновниците да бъдат намерени и затворени, а той лично щеше да анатемоса вироглавия поп, но се оказа, че няма пред кого да го стори. Борис бе заминал, наместникът му бе убит и никой не знаеше кой управлява града.

"Варвари! Истински варвари! – не спираше да си повтаря Йоан, докато с треперещи ръце си наливаше вино в зелена стъклена чаша. – Патриарх Фотий може и да казва, че чудодейно са се присадили в правата вяра, но трябва да дойде тук на място да види за какви следовници на Сатаната става дума! Добре, че поне онзи антихрист, водача им Александър вече го няма. Само проблеми създаваше. Как хубаво се подреди всичко" – доволно си помисли архиепископът и усети как настроението му започна да се подобрява. Той нямаше да остави нещата така. О, не! Владиката имаше план, който да накара вироглавите българи да склонят глава пред истинския носител на словото Божие. Е, Гостун бе мъртъв и щеше да му се наложи да търси друг, който да му помогне, но възможности за това имаше много. Ако всичко минеше гладко и никой не заподозреше ролята му, щеше да се покрие със слава не като обикновен свещеник, а като пръв мисионер и покръстител, след което кой знае – да оглави тукашната епархия. Йоан се усмихна. Дали заради изпитото вино, дали заради мислите, които се въртяха в главата му, той усети нов прилив на сили, зарече се да изпълни повелята на императора и за по-сигурно думна с юмрук по масата.

Точно в този момент вратата се отвори и в стаята влезе Филотей. Зад него надничаше висок млад мъж с бледи страни и подрязана черна коса. Йоан се напрегна за миг, но бързо се сети кой е новодошлият – това беше Климент, писарят на Борис, за който казваха, че бил много вещ в разгадаването на различни загадки. Същият, който толкова го уплаши с признанието, че князът е писал лично на папата.

– Какво има? – сърдито попита архиепископът и изпитателно изгледа помощника си. Защо му бе довел този княжески копой да души наоколо? Сигурно имаше сериозна причина за това. Иначе Филотей едва ли щеше да прекъсне уединението му.

– Това е писарят на княза, Климент – представи новодошлия архидяконът и бръсна пърхота от раменете си, който се разлетя из цялата стая. – Иска да говори с вас по важен църковен въпрос.

– Много добре знам кой е! – сопна му се Йоан. – По-добре го настани и донеси още една чаша.

Без да спори, Филотей посочи един от столовете на Климент, напусна стаята и след малко се върна, понесъл зелена стъклена чаша, която постави пред него на масата и му наля вино. Архиепископът погледна недоволно слугата си. Нямаше нужда да носи на госта чаша като неговата. Калаен бокал също щеше да свърши работа и да подчертае кой е господарят тук.

"За всичко трябва да го уча!" – въздъхна на ум Йоан и махна с ръка да ги оставят сами.

Писарят не бързаше с въпросите. Той с интерес разглеждаше просторната трапезария и множеството икони, накачени по стените. По средата висеше особено красиво разпятие, на което изнемощелият Христос, направен от полирано тисово дърво, се мъчеше върху позлатен кръст, а над него плачеха два ангела, с искрящо бели криле. До тях, ограден с прекрасен червен ореол, Свети Георги побеждаваше змея.

– Красиво е! – каза Климент и стана, за да разгледа иконата по-отблизо. Макар и леко повредена в десния долен край изображението на светеца бе като живо. След това премести погледа си към разпятието и го посочи с ръка. – Кара те да се чувстваш малък и незначителен пред жертвата, която Христос е направил заради всички нас. Макар честно казано да харесвам по-простите неща.

"Ти пък какво ли разбираш!?" – помисли си Йоан, а на глас каза:

– Подари ми го лично патриарх Фотий преди да тръгна. Надява се да помогне на мисията ми по вашите земи.

Климент се намръщи при споменаването на духовника. Познаваше Фотий от обучението си в Магнаурската школа, а напоследък му се бе случвало пътищата им да се пресичат и по други поводи. Освен блестящ философ, учен, мислител и духовник, Фотий ръководеше с твърда ръка и шпионите на империята, които причиняваха доста неприятности. Климент се бе сблъсквал вече с някои от тях – прочутите "Войни на Христа", които освен всичко останало бяха и безмилостни убийци. Писарят знаеше, че Фотий е бесен от факта, че Климент, а не той е намерил чашата от черепа на Никифор и никога няма да му прости за провала.

Дори и да бе наясно с отношенията между патриарха и писаря, Йоан по никакъв начин не го показа.

– Ако приемете гръцките свещеници като истински братя, подобни чудни творби ще има и във вашите църкви – благо каза архиепископът и се опита да се усмихне. – Повече смирение и доверие в тези, които са по-напред в пътя Господен – това ви трябва. Тогава ще пратите в Константинопол художници и иконописци, които да се обучат при нашите майстори и да ви радват с подобни красоти.

– Стига отново да не забраните иконите – подхвърли Климент докато разглеждаше особено реалистично нарисувана картина за мъките на грешниците в ада.

Йоан стисна юмруци и усети как лицето му почервенява. Какво си позволяваше това момче! Опита се да се държи мило с него, но не! Българинът трябваше веднага да си покаже рогата. Е, нека разбере какво е да се отнасяш неуважително с архиепископ.

- И рече Исус: "Не давайте свято нещо на кучетата, нито хвърляйте бисерите си пред свинете, да не би да ги стъпчат с крака и да се обърнат и да ви разкъсат!"[32] – гласът на Йоан силно прогърмя. – "Така и по земите погански, неверниците говорят за неща, които не разбират и гонят хората, които искат да ги поучат!"

Сега бе ред на Климент да погледне объркано митрополита. Какво значеше това? Че е неверник и поганец? Или беше обидил с нещо Негово Високопреосвещенство?

– Аз съм кръстен! Още като бебе – писарят извади тънка верижка с кръстче, която висеше под дрехите му. Нямаше да се остави на гръцкия поп да му се прави на важен! Може и да е епископ и пръв срещу патриарха, но сега се намира на чужда земя. – А що се отнася до иконите, доколкото помня, още през 726 година вашият император Лъв III ги забрани и унищожи хиляди от тях, заедно с много стенописи, мозайки и статуи.

– Сатана, не император! – прекъсна го Йоан и се прекръсти, но писарят не му обърна внимание.

– После, на Никейския събор през 754 година, императрица Ирина отново върна иконите, макар приживе мъжът ѝ Константин V Копроним да е бил върл техен враг. И пак една императрица – Теодора отново забранява почитанието им.

– Вещица!

– И това трая почти век, до преди няколко години, през 843-та, когато Константинополският събор се върна към тях. Така че ако искате да ни учите за зографи, трябва да знаем дали няма пак да се отметнете от иконите и от лика Господен, а пратените от нас хора да се окажат в опасност.

– "Блажени нишите духом, защото тяхно е царството небесно!" – отговори иронично Йоан, но гласът му потрепери. – Аз бях гонен и преследван като последен престъпник по улиците на Плиска! Това е Богохулство!

– А не е ли казал още нашият Бог Исус Христос: "Обичайте неприятелите си и молете се за тия, които ви гонят?"[33]

– Какво искаш? Защо си дошъл? Едва ли за да влизаме в теологични спорове – гласът на владиката се тресеше, но Йоан успя да овладее гнева си. – Питай, каквото имаш да питаш, защото ме чака много работа сред това море от непросветени овце!

Климент пропусна забележката, седна срещу епископа и го погледна в очите.

– Искам да поговорим за убитите свещеници – Агоп и Александър?

- Какво за тях?

- Познавахте ли ги?

- Аз съм висш духовник – Йоан започваше да възвръща самообладанието си. – Редно е да познавам останалите от паството си, нали? Не знам как е при вас, но в Константинопол този, който е на чело, се отнася с отговорност към задачата си. А хората са най-важната част от всяко начинание. Ако не познаваш тези, които ръководиш, няма как да работиш добре.

– Затова отговорът ми е: Да! Познавах Агоп и Александър. Срещал съм се с тях. Разговаряли сме. Нищо повече.

Климент кимна.

– Мислех, че сте част от византийската църква. От кога ръководите и българската? – попита той и надигна чашата с вино. – Нито Агоп, нито Александър са ви били подчинени. Значи сте ги познавали и сте се срещали с тях по други поводи. Какви?

Лицето на владиката бавно се наля с кръв, тънки червени нишки нашариха очите му, долната му устна затрепери. Архиепископът бавно се изправи, постави тежките си юмруци върху масата и се втренчи в писаря.

– Приех те, защото мислех, че си истински християнин и пратеник на княза! – каза той, а гласът му хриптеше. – А ти се оказа безбожник като останалите! Може да се наричате християни, може да сте вдигнали църкви и да се кръстите, но малцина сте приели Бога в сърцата си. Като Гостун и Винех! Ще ми се да имаше повече такива като тях. А вместо да ги пазите, вие какво направихте? Убихте градоначалника си! – архиепископът махна презрително с ръка. – Ако можеше да виждаш малко по-далече от носа си, щеше да разбереш, че църквата ви няма шанс, ако не следва нашата. Дори папата, с който ме заплаши миналия път, няма да ви помогне. Рим, за разлика от Константинопол е далеч! – Йоан си пое тежко въздух. – Трябват ви повече искрени хора като Гостун, но вместо да го пазите като зеницата на окото си, вие го убихте! Пътят ви е ясен – да се подчините на Патриаршията и следвате инструкциите ѝ. Ако ли не, ви е писано да се върнете към езичеството, а с Борис е свършено!

- Затова ли сте се сдушил с разбойника Батой? Сигурно с негова помощ смятате да укрепите църквата и помогнете на господаря ми – сега бе ред на писаря да се втренчи в пребледнелия архиепископ. – Прав сте! Аз наистина съм княжески човек. И като такъв искам да знам защо на китката му имаше броеница като вашата? Отначало реших, че е гривна, но по-късно осъзнах грешката си. И защо хората му познават вашия помощник – архидякон Филотей?

Архиепископът се хвана за сърцето и тежко се отпусна на стола. Лицето му побеля, устната му се затресе още по-силно, очите му се завъртяха като луди в орбитите.

– От къде да знам? – успя да намери сили да кресне Йоан и пресуши чашата си на един дъх. – Не мога да отговарям от кого разбойникът е откраднал епископска броеница! А брат Филотей го знаят много хора!

– Това може и да е така – не се предаде писарят – но една от иконите на стената, с които толкова се гордеете, е била открадната от Батой – тази на Свети Георги. Разказаха ми за нея и ми я описаха много точно. Включително отчупения долен край. Била е носена от поклоници от Света гора преди Батой да ги нападне и ограби. Няма съмнение – това е същата икона! И сте я получил от разбойника!

– Махай се! – изсъска Йоан и се преви над масата. – Махай се веднага! И не ме забърквай повече във варварските си интриги! Няма да стоя повече и да слушам налудничавите ти обвинения!

Климент кимна, поклони се почтително и си тръгна. Преди да затвори вратата, видя как Негово Високопреосвещенство пие направо от каната, а виното се разплисква по дрехите му.

* * *

Дебели, мръсни гъски тичаха по двора на сиропиталището. Няколко малки момчета ги преследваха, надавайки радостни викове. Момичета носеха ведра с вода, поотраснали юноши режеха дървета и ги нареждаха на купчини до оградата или копаеха в градината. В дъното на двора, група момчета се упражняваха с дървени мечове. Няколко кучета се разхождаха важно като господари, душейки в прахта. Точно в центъра на двора се издигаше малък, красив бял параклис с изрисувани капаци на прозорците и объл покрив с червени керемиди. От него се носеше химн в прослава на Христос и Богородица.

Появата на Климент и помощника му не предизвика особен интерес. След като им хвърлиха няколко незаинтересувани погледа, възпитаниците на Дориян се върнаха към задълженията си.

Две от момчетата притичаха към тях, навличайки дрехите си и движение.

– Аз съм Хрис – представи се по-голямото от тях. – А това е брат ми Бан. Презвитерът води службата. С какво можем да ви помогнем, господарю?

– Ти си Климент, княжеският писар, нали? – попита по-малкият и се изчерви. – Чувал съм за теб. Бил си много умен и смел!

– Щеше ми се наистина да е така – писарят се умихна и погали момчето по главата. – А това е помощникът ми Корсис. Искам да се срещна с презвитер Дориян.

– Веднага ще отида и щом свърши службата ще го извикам! През това време, ако искате разгледайте – Бан ще ви разведе наоколо – Хрис хукна към малкия параклис.

– Това са оборите на животните – Бан хвана за ръка писаря и го поведе из двора, сочейки наляво-надясно с тънкото си пръстче – Тук е градината. Имаме и лук, и чесън и всякакви други зеленчуци. Имаме и ягоди, аз много ги обичам! – момчето се поглади по корема. – Както и череши, праскови, сливи и всякакви други плодове. Тук са насажденията с билки. С тях трябва много да се внимава! Дори полезните може да станат опасни, ако се вземе повече от колкото трябва! – авторитетно обяви Бан, който едва ли имаше повече от осем години.

– Там, от където се чуват песните, е параклисът – гордо обяви малкият екскурзовод. – Малък е, но татко Дориян ни е разказвал, че един ден на негово място ще се издигне голяма църква, която той ще ръководи. А ние ще бъдем послушници и свещеници в нея.

– Хич не се и надявай! – сополиво момиче с луничаво лице седеше върху купчина дърва и стискаше силно хърбава оранжева котка. – Нито теб, нито брат ти ще ви пуснат в новата църква. Само правят бели и ги наказват - обясни детето на Климент и Корсис.

- Моля ти се, Лема, не се заяждай сега с мен! Не виждаш ли, че имам работа – умолително извика Бан, а лицето му се зачерви от притеснение. – Вярно е, че често ни наказват, но ние сме си взели бележка! Вече сме се поправили. А и от половин година сме в специалния клас на татко Дориян.

– Колкото и да сте близки, това няма да ви помогне – продължи да вика момичето. – За да станеш свещеник, ти трябва одобрение от Бога, глупчооо!

Бан се направи, че не я чува и продължи напред.

– Закача се, защото не я взимаме с нас когато излизаме вечер в града – каза тихо момчето, за да не го чуе Лема. – Само ще ни се пречка в краката. Знаете ги какви са момичетата...

Климент и Корсис не можаха да разберат какво точно са момичетата, защото песнопенията спряха и след миг в двора се появи Хрис, следван от висок млад свещеник и чигата Симеон.

Писарят веднага хареса презвитера. С високото си чело, обветрено лице, къса подстригана брада и дълбоки черни очи, той му заприлича повече на учен, отколкото на духовник. Дориян грееше в усмивка, ръцете му бяха груби и мазолести. Зад него чигатът Симеон пристъпяше смутено, все още не можещ да преглътне пропуските си по случая с Агоп и изчезналия му слуга...

– Добре дошли! Добре дошли! – провикна се Дориян от далеч – Какво води такива знатни люде в скромната ни обител?

– Аз съм Климент, писар на княза, а това е помощникът ми Корсис. Искаме да поговорим и ако може да получим малко информация. Не искаме да ви прекъсваме. Ако имате работа, ще ви изчакаме – представи се писарят.

– Работата да не е заек да избяга? – засмя се Дориян. – Винаги имам време за пратениците на княза! А кой сте вие, знам много добре. Дори чух, че наскоро сте бил ранен.

– Вече съм добре – Климент не искаше да навлиза в подробности и посочи около себе си. – Хубаво сте се устроили тук.

– Така е – Дориян разпери широко ръце. – Всичко, което виждате, ни е дадено от Бога! Ние само се опитваме да го стопанисваме. И да помагаме на изпадналите в нужда.

Презвитерът хвана писаря за ръка и го поведе из двора.

– Бан вече ви е показал това, което имаме – кози, кокошки, крави... Но най-важното, най-важното е тук – свещеникът се потупа по гърдите. – Ако душата я няма, ако сърцето го няма, може да притежаваш и най-голямото богатство на света, но пак ще си останеш бедняк! Ако обаче се отвориш към Бога, ако се отвориш към хората и гледаш през тяхната злина, злоба и мъст, тогава можеш да се превърнеш в истински човек! Вижте тези деца – Дориян посочи към играещите на двора. – Всяко от тях е чисто, пълно със светлина и радост. Още година, още две и тя ще изчезне, ще се претопи, ако няма кой да ги насочва в правилната посока. Да им казва кое е добро, кое е зло. Повечето щяха да станат престъпници, разбойници, ако не ги бях намерил! Но не ме разбирайте погрешно – презвитерът се усмихна. – Не аз спасявам тях, а те мен! И в най-тъмния ден, и в най-мрачния миг, дори когато се налага да изпитвам вярата си, поглеждам към децата си и душата ми се изпълва с радост и смирение – Дориян се прекръсти. – Ще ми се да можех да помогна на повече от тях, но това е само началото!

– Сам ли ги възпитавате?

Свещеникът кимна.

– Имам още трима помощника, които идват от време на време. Основната задача засега пада върху мен и брат Марк – свещеникът показа копаещия в градината монах. – Учим ги на светите литургии, на псалми и молитви, учим ги как да търсят и намират Бога! Показвам им буквите, малко математика, но заедно с това ги карам да овладеят тайните на ездата, лъка, копието и меча. За жалост във времената, в които живеем, това е задължително! По-големите пращаме за чираци при различни майстори – да научат занаят.

– Наистина много благородно – похвали събеседника си писарят. – Добре би било да има повече такива като вас.

– Има! – отговори презвитерът – Чух, че в Сердика се организира подобен приют. Ще се изненадате колко много хора са готови да ни помогнат. Но – презвитерът разпери ръце – едва ли сте дошли да си говорим за сиропиталището. Вероятно има други въпроси, които ви интересуват.

– Така е – засмя се писарят и посочи смутения чигат, който пристъпяше зад свещеника. – Ще се радвам ако и Симеон се включи в разговора ни.

– Разбира се, разбира се – Дориян ги поведе към ниска дървена маса, поставена в сянката на висок орех. – Брат Симеон може и да е войник, но също като нас е изгубена душа. – Той много ни помага, особено с обучението. Няма по-добър от него, когато трябва да се покаже как да се върти мечът. А аз съм му изповедник. Радостен съм да му помогна. Особено след сполетялото го нещастие.

Погледите на Корсис и Климент се насочиха към Симеон. Той стисна юмруци и отговори през зъби.

– Сестра ми се самоуби! Удави се в рова на крепостта.

– Нека ви предложа нещо за пиене – смени веднага км ни Дориян. – Можем да отмием прахта от устата си с малко сок от лимон, разбъркан с вода и мед.

Преди Климент да успее да отговори, Дориян извика на едно от момчетата в двора, което на бегом се понесе към къщата.

– Страхувам се, че аз също не съм дошъл по радостен повод – каза писарят. – Интересувам се от смъртта на Агоп и Александър.

Свещеникът кимна и сплете пръсти, без да бърза с отговора. Дориян изчака момчето, което бе изпратил, да се върне с кана и чаши, сипа на всички от напитката, отпи от своята, облегна се удобно и чак тогава заговори.

– Неведоми са пътищата Божии! Един ден си на върха, другия в калта! Смъртта на Агоп и Александър трябва да ни покаже, колко преходно е всичко. Как само един миг, може да промени завинаги живота ни. И двамата летяха на високо. Единият осребряваше вярата си, другият искаше да я оглави. Всъщност не само той – Дориян се засмя. – Откак князът се покръсти, мнозина търсят от това облаги!

– Кой може да ги е убил? – писарят отпи предпазливо от чашата си, но питието му хареса. До него Корсис вече си пълнеше втора чаша.

– Истината е, че не знам и не ме интересува – Дориян погледна събеседниците си предизвикателно. – Грижа ме е за живите, не за умрелите. А смъртта им е забулена в мистерия, която едва ли мога да разреша.

– Може да не се окаже чак толкова сложно. Особено що се отнася до Агоп. Писарят се обърна към Симеон. – Намерихте ли слугата му?

Чигатът внимателно остави чашата си на масата.

– Правим всичко възможно, но още не сме го открили. Вероятно е напуснал града. Нищо чудно да се е присъединил към бандата на Батой. Разпратил съм войниците си да претърсят всички пивници и места, където се събират съмнителни типове. Следим внимателно и прекупвачите на крадени вещи, пътищата около Плиска са под постоянно наблюдение. Изпратих куриери до Сердика, Филипополис и Дръстър с молба до тамошните боритаркани да ни помогнат при издирването на беглеца. Чрез осведомителите си съм пуснал и слух, че всеки който предаде верни сведения за избягалия Николай, ще получи десет сребърни монети – чигатът повдигна рамена. – Въпреки това, засега нямаме никакъв успех.

- Да се надяваме, че от някъде ще изскочи нещо. Така ще е най-добре за всички ни – Климент кимна с глава и се обърна към свещеника. – Защо Агоп е напуснал Филипополис?

– Явно е бягал от нещо, нали? – лицето на Дориян се издължи – Каквото и да е било, очевидно го е застигнало.

Климент замислено поклати глава. Вече се бе сблъсквал с подобен проблем. Първият случай, който разреши в началото на кариерата си, бе свързан именно с поредица загадъчни убийства на християнски свещеници. Тогава религията не бе официално призната и се предполагаше, че духовниците са жертва на група, нарекла себе си "Отмъстителите на Тангра". Притеснен от това, че не зачитат волята му да не закачат християните и страхуващ се от растящата мощ на организацията, Борис бе наредил на писаря да разследва убийствата. Истината се бе оказала съвсем различна. Преди да дойдат в Плиска, свещениците бяха предали богомолците в Дръстър. Като резултат цялата колония от вярващи в града бе жестоко избита. Сред тях беше и майката на Бранко – близък приятел на Климент и бързо издигащ се в двора на хана чигат. Бранко бе разпознал свещениците предатели при пристигането им в Плиска и бе започнал да ги избива, като отмъщение за смъртта на майка си. Накрая Климент разреши загадката, а самият Бранко бе убит в опита си да избяга.

Писарят потръпна. Още не можеше да забрави станалото. Дали сега то не се повтаряше отново?

– И не знаете кой го е преследвал? – попита той.

– Нека забравим официалността. В крайна сметка всички сме братя пред нашия Бог – усмихна се Дориян – Както сам каза, Агоп дойде от Филипополис. Заедно с пристигането му се понесоха различни слухове. Че бил прогонен от тамошната общност, че бил прекалено суетен, че обръщал повече внимание на златото, фините дрехи и младите момичета, отколкото на Евангелието. Никога не съм го питал дали това е вярно, а и той едва ли би ми казал. Познаваш го – беше арменец. Фин, начетен и винаги готов да предложи помощта си. Но само ако може да извлече облага от това. Идва няколко пъти да си поговорим, но така и не разбра какво точно правим тук. За него това бе безсмислено пилеене на средства и време. Но какво точно се е случило във Филипополис? Наистина не знам.

– Ами Александър?

– Александър беше добър свещеник – Дориян надигна чашата си и се загледа в клоните на дървото. – Истински отдаден на каузата, с ярък и силен дух. Не се гнусеше от тези, които са паднали и имат нужда от помощта му. Наистина, обичаше да се разпорежда, но кой може да го обвини за това? Навремето е бил преследван от бащата на княза, Пресиян – презвитерът сви рамена. – Беше добър свещеник, а за мен това бе достатъчно! Но нямам представа кой може да е искал смъртта му.

– Имаше ли врагове? – попита Корсис.

– Кой в днешно време няма врагове – философски му отговори Дориян. – Често ми се налага да гоня сводниците и джебчиите от портата, когато идват да търсят децата, които съм изтръгнал от ръцете им. Надяват се да ги повлекат обратно в калта. Затова много внимавам къде ходя и никога не се разделям с това – свещеникът разтвори расото си, за да могат останалите да видят късия му меч. – И Александър е имало от какво да се бои. Кой? Нямам представа! Но със сигурност знаем един от враговете му! Враг, който би искал да го види мъртъв. Епископ Йоан!

– Византиецът? – ахна Климент. – Но защо е трябвало да се бои от него?

Дориян кимна с глава.

– Не знам дали си даваш сметка какво точно става в момента, писарю! Гърците са залели страната. Надяват се, след като не можаха да ни завладеят с меч, че ще направят това с вярата си. Византийските свещеници заемат ключови места, издигат се на различни постове. Скоро ще контролират не само църквите и манастирите. Ще натрупат богатства, които ще ги направят още по-силни – презвитерът замълча. – Правили са го преди, ще го правят и за в бъдеще. Сега князът е духовен син на техния император. Скоро ще им стане и васал.

– И Александър пречеше на плановете им?

– Александър пречеше на плановете им. Той и помощникът му, брат Стефан, се опитваха по всякакъв начин да ограничат влиянието на Йоан и хората му. Непрекъснато бяха до княза и го предупреждаваха за надвисналата опасност. Обучават наши, български свещеници, които да проповядват вместо гърците. Гонят най-наглите от църквите, в които са се настанили. Византийците го ненавиждат.

– Толкова много, че да го убият?

– Толкова много!

Четиримата помълчаха, потънали в мислите си.

– Ами момичето с жълтата кутия? – попита писарят. – И двамата сте били там.

– Настана бъркотия – отговори Симеон и всички се засмяха на шегата му.

– Девойката беше много напориста – обясни чигатът. – Буташе войниците, блъскаше се, искаше на всяка цена да влезе в двореца. Няколко пъти я изгонили, но тя всеки път се връщала. Повтаряла непрекъснато "Анищар! Анищар!" и сочела кутията си – Симеон поклати глава. – В крайна сметка я арестували и ме извикаха. Боритарканът Гостун ми беше наредил незабавно да му докладвам за всяко необичайно събитие в града. Не исках да развалям празненството му, но заповедите си бяха заповеди.

– За какво се скараха двамата с Чака? – попита Корсис.

Чигатът се намести притеснено на стола си преди да отговори.

– Питайте за това жената на Гостун.

– Евдокия ли? – Климент го изглед учудено. – Защо пък нея? Тя твърди, че не знае нищо.

Военният извъртя очи.

– След като главата се търкулна от кутията, настана пълен хаос. Всички крещяха, боритарканът се опитваше да въведе някакъв ред, но не успя. Гостите започнаха да си тръгват на малки групички. Аз вдигнах зловещия товар на момичето и го прибрах в кутията. Тези, които бяха останали, се струпаха около мен да видят чия е главата. Всички бяхме превъзбудени, говорехме един през друг. Чака, Гостун и жена му, останаха в дъното на залата. Изведнъж двамата започнаха да си крещят един на друг, хванаха се за гушите и се сбиха. В това време жената на боритаркана бързо се шмугна през вратичката зад трона. Едва ли някой друг освен мен я е видял, но съм сигурен, че беше там, когато двамата се скараха.

Презвитерът се почеса по главата.

– Сега като се замислям и на мен ми се струва, че господарката Евдокия ми се мерна за секунда. Не се бях замислял досега. Опитвах се да откопча Гостун от гърлото на Чака.

– Имаш ли представа за какво са се скарали? – писарят не откъсваше поглед от военния.

Чигатът отново се размърда притеснено, лицето му се обля и червенина, но Симеон не каза нищо.

– Били са любовници, нали? – Климент се наведе напред през масата. – Не ме лъжи! Вече няма нужда да защитаваш честта на Гостун.

Чигатът се изчерви още повече, но кимна с глава.

– Носеха се слухове... Обичайните сплетни и клюки, които войниците си разменят докато стоят на пост. Но нямаше нищо конкретно. Просто приказки. Чака ходел прекалено често у Гостун все когато него го няма. Бавел се повече от обичайното... Някой бе видял Евдокия да му маха от един прозорец. Такива неща.

Писарят замислено поклати глава. Значи това криеше господарката Евдокия. Затова бе организирала малкото си представление. Затова ги бе отпратила толкова бързо. И това бяха имали предвид Сеп и Мария, когато бяха говорили с Корсис. Всичко си идваше на мястото. Слугата бе казал, че предишната му господарка, е била вярна на мъжа си. А прислужницата се ядосваше, че Чака ѝ е бил отнет.

– Вземи няколко от войниците си и отидете в къщата на боритаркана Гостун – нареди писарят на Симеон. – Арестувайте вдовицата му Евдокия и я затворете в някоя от килиите на крепостта. Сигурен съм, че има поне една свободна.

9

Мъжът, който наричаше себе си Невестулката, огледа двете посоки на малката тъмна уличка. Луната огряваше каменните стени на къщите, вятърът леко полюшваше клоните на дърветата, прозорците бяха тъмни. Градът изглеждаше потънал в дълбок сън.

Въпреки това Невестулката бе на щрек. Имаше от какво да се страхува.

Първо бяха започнали да го следят. Едни и същи мъже седяха на съседните маси в пивниците, срещаше все същите просяци, дори проститутките с изрисуваните си лица и бухнали дрехи му изглеждаха подозрително. Невестулката сам беше изпълнявал подобни задачи и бързо разбра – нещо не беше наред.

Бяха спрели да го приемат радушно в кръчмите, където преди се бе крил и пил вино на вересия. Прекупвачите на стоки, с които се знаеше от години, внезапно изчезнаха от обичайните си места, а ако все пак успееше да ги намери, не искаха да купуват нищо от него.

Дори най-близките му другари, тези, с които се събираше, обменяше информация и обсъждаше възможни изгодни удари, започнаха да странят от него. Беше се превърнал в прокажен и останалите се страхуваха да не им прехвърли заразата си.

Макар да не искаше да го признае пред себе си, Невестулката много добре знаеше какво означава това. Бе ядосал Батой с действията си и бе получил присъда. Въпрос на време бе да му видят сметката. А останалите не искаха да имат нищо общо с него, за да не последват съдбата му.

Невестулката реши да не чака, докато му забият нож между ребрата и реши да избяга. Да се скрие, да се спотаи, докато опасността премине. Обмисли дори възможността да отиде някъде по-далеч. Във Филипополис, Сердика или Дръстър. Трябваше му голям град, за да може да разгърне таланта си. Но подобно начинание криеше много рискове. Без да знае кого да потърси, във Филипополис, Сердика и дори Дръстър щеше да изпадне в още по-лоша ситуация. Никой не обичаше гастрольорите, които се бъркат в чуждите дела.

Невестулката изтри носа си с ръка и се огледа отново. Бе настинал, чувстваше се гладен и недоспал. От десетина дни се криеше в горите около Плиска, но запасите му бяха свършили и имаше нужда от храна и нещо за пиене. Затова се промъкваше по улиците на смълчания град, надявайки се да успее да отмъкне нещо под прикритието на мрака.

Крадецът не съжаляваше, че е говорил с писаря. Бе на ясно, че това е причината за неприятностите, които му се струпаха на главата. Някой го бе видял и подшушнал където трябва. Което значеше край на подвизите на смелия джебчия.

Крадецът се ухили и изтри отново носа си. Явно здравата бе разтревожил Батой. Но и не можеше да стои и да гледа, как разни самозванци го ограбват и съсипват работата и репутацията му. Освен това Крисп му беше приятел. Може и да не беше най-добрият човек на света, но като за мошеник се държеше честно и почтено с останалите.

Невестулката се огледа отново и реши да действа. Дългият му нос подушваше сладката миризма на наденица. Устата му се напълни със слюнка, ноздрите му се разшириха. Почти можеше да усети вкуса на месото. Имаше стара очукана тенджера, в която щеше да изпържи наденицата с лук и моркови. И да си хапне, както не бе ял от седмица. Крадецът преглътна и бързо състави план за действие. Щеше да се прехвърли през оградата незабележим като сянка, да се качи на тавана, където най-вероятно бяха оставени да се сушат суджуците, да ги грабне и да си плюе на петите. Фасулска работа!

Джебчията безшумно се измъкна от скривалището си и се понесе по улицата. Почти достигна набелязаната цел, когато от мрака се появиха няколко сенки, които го наобиколиха.

Невестулката панически се опита да намери път за бягство, но се оказа обграден от едри мъже, облечени в тежки кожени брони с метални пластини. На лицата им имаше вързани черни кърпи, над които проблясваха само очите им. В ръцете си държаха мечове и ками. Бяха поне седмина.

– Кои сте вие? Какво искате? – изграчи Невестулката и усети как камъните на стената зад него се впиват в гърба му. Дали ако натиснеше по-силно нямаше да успее да мине през нея?

Пробва, но не успя. Само съдра кожения си елек, но той и без това беше стар. Пък и съвсем скоро най-вероятно нямаше да има нужда нито от елек, нито от каквото и да било друго.

– Нещо се загуби напоследък, Невестулке! – единият от маскираните тръгна бавно напред и вдигна ръка. Луната освети меча му, който проблесна за миг в мрака. – Батой те търси. Иска да си поговорите. Тръгваш с нас!

– Иска да си поговорим? Значи няма да ме убиете, а ще ме заведете при него, така ли? – Невестулката не можеше да повярва на късмета си.

– Да те убиваме ли? Че защо? Ти си по-полезен като източник на доходи, отколкото като одрана кожа – нападателят гърлено се разсмя, като едновременно с това вдигна меча си и го стовари върху главата на крадеца.

За негова изненада, оръжието му издрънча в каменната стена. Бърз като невестулка, джебчията падна на земята, претърколи се между краката на врага си и възползвайки се от изненадата на останалите хукна с всичка сила по улицата.

– Ще отложим срещата за друг път! – изкрещя през рамо Невестулката. – Кажете на Батой, че няма да го забравя!

Покрай главата му изжужа стрела, но крадецът се метна в страни и се стопи в мрака.

* * *

Климент се събуди с усещането, че нещо не е наред. След срещата с презвитер Дориян и Симеон, той се прибра вкъщи. Скоро пристигна войник, изпратен от чигата, който докладва, че вдовицата на Гостун, Евдокия, е арестувана и затворена в крепостта.

Климент благодари, даде му медна монета и се прибра в стаята си. Имаше нужда от почивка. Колкото до Евдокия, малко време в килията можеше да я направи по-сговорчива. И да премисли дали следващия път трябва да лъже пратениците на княза!

Писарят седна в леглото и се огледа, разтърквайки скования си врат. Свещта бе изгаснала, пънът в камината едва тлееше, и стаята бе тъмно и студено. Прозорецът, който затвори преди да легне, бе отворен. Тъкмо се канеше да извика Корсис, когато нечий силует застана пред леглото му.

– Не се плашете, господарю! Имам нужда от помощта ви! – непознатият говореше напрегнато, след което направи крачка напред, така че влизащият през прозореца лунен лъч да го освети. Климент ахна от изненада, разпознал издълженото лице на Невестулката.

* * *

– Не искам този човек в къщата ни! – Корсис за втори път повтаряше думите си. – Той е мошеник, измамник и джебчия! Не искам да имам нищо общо с него!

Наметнат с вълнено одеяло, Климент отпиваше от претопления кумис. До него, забил поглед в земята, стоеше Невестулката.

– Ако не го подслоним, хората на Батой ще го убият! – помирително каза Климент и усети как джебчията се размърда. – Това ли искаш? Да ти тежи на съвестта? Може и да е мошеник, но и той душа носи.

– Аз ще се поправя, господарю! Повече няма да крада! – с плачлив глас обеща Невестулката и избърса очите си.

– Не вярвам и на една негова дума! – не спираше да фучи Корсис. – Само ще ни забърка в неприятности! Точно сега не ни трябват повече ядове. И без него си имаме достатъчно.

– Вие не знаете какви са Батой и хората му – проплака джебчията. – Ще ме накълцат на парчета! И ще ме измъчват. Ще ми одерат кожата и ще ме поръсят със сол! Вече ме нападнаха, едва се измъкнах. Не съм спал и ял от две седмици. Ако ще ме гоните, по добре направо ми вземете главата! Поне няма да се мъча – по лицето на джебчията се стече сълза, а писарят с мъка прикри усмивката си. Мошеник или не, Невестулката беше превъзходен актьор.

– Тези номера ги пробутвай на търговците на пазара, не на мен! – не му остана длъжен Корсис. – Не можеш да ме излъжеш с трагичната си физиономия и насила пусната сълза!

– Мога да ви бъда и от полза – не се даваше крадецът. – Познавам всички престъпници в града. Знам слухове, сплетни и клюки, за които вие дори не подозирате.

- Знаеш ти! – Корсис махна с ръка. – Нищо не знаеш!

– Знам! – заинати се Невестулката. – Знам например, че малко след като сте се върнали в Плиска, лично сте убил двама от прекупвачите на Батой в страноприемницата "Глиганската глава". Били сте се като лъв, макар да са ви нападнали изневиделица. Справили сте се и с двамата много бързо, което предизвика доста коментари. Най-вече лоши!

– Убил си двама души? Истина ли е това? – писарят се задави с кумиса си.

Корсис объркано го погледна.

– Може и да съм крадец и джебчия, но не прерязвам гърлата на хората, нито им разбивам главите с шишета за вино – продължи да налива масло в огъня Невестулката. – Не знам как живеете спокойно с подобен човек, господарю!

– Ти да мълчиш! – Корсис се опита да удари крадеца, но той бързо се шмугна зад стола на Климент. – Нямаше как да го избегна. Те ме нападнаха първи. Ако не ги бях убил, щяха да ми видят сметката!

– Какво въобще си правил там, Корсис?

– Търсех информация за Батой! Може да не ви интересува, но аз няма да подмина с лека ръка това, че този така наречен разбойнически главатар, се е опитал да ни убие!

– Аз мога да ви разкажа много неща за Батой и хората му – веднага се обади крадецът. – Господарю Корсис, повече няма да ти се налага да ходиш по кръчмите и да се биеш като разбойник. Няма да има нужда да се излагаш на ненужни рискове – Корсис само махна с ръка. – И ще имаш повече време да пазиш господаря Климент. А мен да спасиш от сигурна смърт!

– Хайде Корсис, престани да се сърдиш – намеси се и писарят. – Човекът е прав – наистина може и да ни е от полза. Пък и ще поеме част от задълженията ти – Невестулката закима с глава.

– Няма да спя с този човек в една стая! – Корсис търсеше начин да излезе поне от части победител от битката.

– Аз нямам нужда от легло – веднага обяви крадецът. – Все ще намеря място, където да се свра. Освен това мога да готвя. Правя чудесен омлет с праз, шунка и яйца. А надениците ми с лук и печен лук неведнъж са предизвиквали възторга и на най-големите...

Корсис прекъсна тирадата на джебчията, признавайки поражението си.

– Добре! Добре! Нека остане. Но те предупреждавам, Невестулке! Една погрешна стъпка и лично ще те изритам на улицата!

– Ще се грижиш за дома, ще поддържаш в него ред и ще чистиш – каза Климент. – Заедно с Корсис ще ходиш на пазар за продукти, а когато опасността премине, ще го правиш сам. Ще бъдеш зачислен за мой служител, което може би ще те предпази донякъде от главорезите на Батой. Но ако само веднъж те хвана в кражба или извършиш каквото и да било друго нередно нещо, лично ще те вкарам в затвора! След като изтече един месец, в зависимост от това как си се проявил, ще останеш на служба при мен или ще те изгоня. Съгласен ли си?

– Разбира се, господарю! Разбира се! Благодаря ви, спасявате ми живота – крадецът започна бързо да се кланя. – На вас също, господарю Корсис! Ще видите, че сте постъпили правилно.

Писарят свали краката си на пода, придърпа един от столовете и го посочи на Невестулката.

– А сега ми разкажи всичко, което знаеш за Батой и хората му.

На другия ден Климент спа до късно.

Невестулката се бе оказал истинска мина за всевъзможни истории и клюки. Познаваше или беше чувал за повечето престъпници не само в Плиска, но и в другите големи градове, а и умееше да разказва. Крадецът редеше историите си толкова увлекателно, че дори Корсис, който в началото седеше облегнат на стената, правейки се, че не го чува, накрая се заслуша с интерес.

Невестулката разказа за банди, оглавявани не само от българи и славяни, но и от избягали от служба византийци, печенеги, кумани, франки, германци, готи и дори маври, безчинствали по българските земи. Крадецът с възторг описваше премеждията на неуловимия арапски главатар с прозвището Халифа, върлувал около Анхеало, немския наемник Луп, плячкосвал селата около Филипополис, хитрия венецианец Полибии, който твърдял, че е наследник на Цезар и обичал да души с примка враговете си, но накрая сам завършил земния си път точно като тях, провесен от стените на Дръстър.

Накрая стигнаха и до Батой. Невестулката бе изпълнен с ужас и в същото време с възхищение от него. Описваше го като неуловим крадец, безстрашен разбойник и безпощаден главатар, който не се страхува да прерязва както гърлата на враговете си, така и на собствените си хора, ако не изпълняват безпрекословно заповедите му. Разбойникът бил великан със свръхчовешка сила, можел да надбяга кон, а стрелите му никога не пропускали целта.

– Може да не ми вярвате, но са го виждали на няколко места едновременно. Хем напада керван по пътя за Плиска, хем ограбва търговци в столицата. Този човек е истински магьосник! – с благоговение каза Невестулката.

От разказа на джебчията стана ясно, че Първоначално Батой бил обикновен крадец, устройващ засади на закъснелите пътници. Бандата му била едва от няколко души и нападал само ако е сигурен, че жертвите му няма да се съпротивляват.

След това Батой неочаквано се променил. Станал по-дързък, започнал да напада по-често, шайката му се увеличила значително. Контролирал всички пътища около столицата, дори заможните търговци, които разполагали със собствени войници, предпочитали да се откупят предварително от него. Винаги ходел маскиран, не показвал лицето си дори пред собствените си хора.

Накрая насочил погледа си и към Плиска. Избил жестоко главатарите на столичните банди и ги обединил под свое командване, поставяйки начело на всяка от престъпните гилдии, посочени от него хора. Който му противоречал, изчезвал и след някой и друг ден го намирали с прерязано гърло.

Никой не можел да спре Батой. Опитите на Самуил и Винех винаги се проваляли. Разбойникът влизал и излизал от Плиска както си иска, изплъзвал се под носа на стражите и им се подигравал. С една дума, превърнал се в легенда.

– Нищо не може да му се опре! Досега не е имало такъв като него – Невестулката протегна ръце и се прозя.

Отдавна бе минало полунощ, но писарят продължи да разпитва крадеца. Не научи нищо конкретно. Невестулката не знаеше къде се крие Батой и бандата му, нито как влиза и излиза в града. Той и хората му били много предпазливи и винаги ходели маскирани.

- Но нали по някакъв начин си прибират печалбите – попита писарят, но джебчията объркано вдигна рамена.

Накрая Климент благодари на крадеца за получените сведения, показа му къде е храната, даде му едно старо одеяло и се качи в стаята си.

Този път никой не наруши съня му.

На другия ден спа до късно. Слънцето отдавна се бе издигнало в небето, когато писарят най-после отвори очи. Не съжаляваше за пропиляното време. Най-после се чувстваше напълно възстановен и готов за работа.

Завари Невестулката, запретнал ръкави и препасан с кой знае от къде изровена стара престилка, да се суети около печката. До масата се бе разположил Корсис, който ядеше от вдигаща пара чиния.

– Наистина може да готви – обяви помощникът му с пълна уста.

– Искаш ли още? – веднага попита Невестулката, но Корсис поклати глава и потупа корема си.

– Не мога повече, ще се пръсна!

Климент седна пред масата и веднага получи чиния, пълна с яйца, шунка и лук. Омлетът на крадеца наистина бе много вкусен и Невестулката разцъфтя в усмивка, от похвалите на писаря.

– Това не е нищо! – зарече се той. – Трябва да опитате моето свинско със сос от ябълки и задушения заек с моркови и розмарин, които...

– Друг път ще ни разкажеш и демонстрираш за кулинарните си възможности – махна с ръка Климент. – Сега имаме друга работа за вършене. Еспор е прав – трябва да се заемем по-сериозно с убийствата на свещениците. И затова струва ми се, че е най-добре да посетим Филипополис.

Корсис кимна с глава.

– Заради бягството на Агоп ли? – попита той.

– Не само. По някакъв начин Филипополис има връзка с цялата история, чувствам го – отговори писарят. – Но ти си прав. Ще е добре да научим защо Агоп е избягал от града. Това може да ни даде ключа за разрешаване на убийството му. Но има и друго. Искам да разбера повече за смъртта на първата жена на Гостун. Това ми се струва важно. Но преди да тръгнем, трябва да свърша още някои неща.

– Чудесно! – зарадва се и Невестулката. – Тъкмо ще бъда по-далеч от Батой и хората му. А и съм чувал, че Филипополис е богат град, а жителите му не пазят много кесиите си.

Корсис поклати глава, писарят размаха заканително пръст. Джебчията им се ухили и им сипа по още една порция омлет.

Килията бе малка и мръсна. По ъглите висяха паяжини, в ъглите се трупаха боклуци, камъните бяха влажни и студени. През тесния решетъчен прозорец влизаше съвсем малко светлина, толкова колкото да напомни на затворниците, че някъде навън слънцето грее, но на тях не им е писано да го видят.

Легнала на ниското легло, застлано със слама, господарката Евдокия бе вперила празен поглед в тавана. Една муха се мяташе в паяжината над главата ѝ, но вместо да се освободи се оплиташе все повече и повече, докато накрая не се превърна в сив, потръпващ пашкул.

"Точно като мен!" – помисли си вдовицата на Гостун и приглади назад сплъстената си коса. Вече бе от седмица в килията, от как онова изчадие, княжеският писар я бе хвърлил в нея. Отначало Евдокия бе плакала и пищяла, бе се молила и заплашвала, бе чупила ноктите си в каменната стена. Храната бе ужасна, леглото пълно с дървеници, сламата стара и вмирисана, нямаше дори одеало, с което да се завие, а гърнето за ходене по нужда бе ръждясало и омазано с нечистотии.

Никой не ѝ обърна внимание, само тъмничарят – едър, грозен мъж с мазна черна коса и широк белег през лицето, удряше по вратата, заповядвайки ѝ да мълчи. След няколко дни вдовицата се успокои, прие съдбата си и започна да се оправя в новото си положение.

Като начало поиска да извикат прислужницата ѝ Мария, на която нареди да ѝ донесе пари. Това реши много от проблемите. Оказа се съвсем просто. Срещу няколко монети страховитият надзирател се превърна в неин слуга, изпълняващ всичките ѝ прищевки. Леглото бе опушено с борина, сламата се сменяше всеки ден, носеха ѝ храна от близката гостилница, разрешиха на Мария да ѝ донесе дрехи и завивки от къщи.

Въпреки това всяка сутрин Евдокия се будеше с надеждата, че всичко е само сън и когато отвори очи, ще се окаже отново в разкошната си къща, а Мария ще изтрополи по стълбите, за да ѝ съобщи, че закуската е сервирана. След това лежеше дълго загледана в тавана, а сълзите ѝ се стичаха по лицето ѝ. Докога щеше да продължи всичко това?

По коридора се чуха стъпки и гласове и вдовицата се заслуша. Дали идваха при нея?

Ръждясалото резе на килията ѝ изскърца, чу се превъртането на ключа в ключалката и вратата се отвори. На прага освен тъмничарят седеше още един човек – мъчителят ѝ Климент.

Евдокия често си бе мислила, какво ще каже и направи, когато писарят се появи отново. Представяше си как въпреки окаяното си положение се изправя пред него с величествена осанка и казва пренебрежително: "Какво още искате от мен? Не ви ли стига това, което ми причинихте?! Или сте дошли да ме подложите на нови мъчения?"

След което ще му обърне гръб, ще отиде в края на килията и ще се загледа в небето през малкия прозорец. А засраменият ѝ мъчител ще осъзнае каква ужасна грешка е допуснал и ще нареди веднага да я освободят.

Евдокия не направи нищо такова. В мига, в който разпозна Климент, тя се хвърли в краката му, вкопчи се във везания му елек и се разплака.

– Моля ви! Моля ви! – повтаряше вдовицата. – Изведете ме от тук!

Писарят се смути, даде знак на тъмничаря, който донесе два стола, кана с вода и чаши и вдигна хлипащата жена. Климент настани Евдокия срещу себе си, наля ѝ и изчака докато се успокои.

– Защо ме държите тук? Какво съм направила, че да заслужавам подобна участ? – Евдокия продължаваше да бърше сълзите си. – Как може да сте толкова жесток към една беззащитна вдовица!?

– Откакто се заех с този случай, ме лъжат, подвеждат и манипулират – отговори ѝ писарят. – Дори се опитаха да ме убият. Замотал съм се като муха в паяжина и не знам на къде да продължа. Това ми омръзна! Или ще ми кажете истината за случилото се в нощта, когато мъжът ви е бил убит, или ще останете още дълго тук. Не разбирам защо ме лъжете – писарят тропна е крак по каменния под. – Нима сте си мислила, че никой няма да ви види докато Гостун се е борил с Чака? Нима вярвате, че истината може да бъде скрита толкова лесно? Е, видели са ви! Така че чакам истината! Или да си тръгвам?

Евдокия сведе глава, раменете ѝ се разтресоха.

– Не е толкова лесно колкото си мислите – каза тя, опитвайки се да овладее гласа си. – Но добре! Ще ви кажа какво стана тогава! Ще ви кажа защо се скараха мъжът ми и Чака и какво точно се случи след това. Но искам да ми обещаете, че всичко ще остане само между нас двамата. И че ще ме пуснете да си тръгна от това кошмарно място.

- Нищо не мога да обещая! – Климент гневно изгледа жената пред себе си. Какво си мислеше тя, че няколко сълзи и признания ще заличат лъжите ѝ? Лъжи, които можеха да костват живота му– Зависи какво ще ми кажете. Ако сте искрена и не скриете нищо, ще се приберете в дома си. И ще се опитам доколкото ми е възможно разговорът ни да си остане само между нас. Това е.

Вдовицата въздъхна, стана и закрачи из тясната килия. Няколко пъти понечи да заговори, но думите засядаха на гърлото ѝ.

– Аз – едва чуто каза накрая Евдокия и една сълза се търкулна по лицето ѝ, но тя бързо я изтри с ръка. – Аз съм причината Гостун и Чака да се скарат. Както и за станалото по-късно. Аз съм причината мъжът ми да бъде убит, а Чака да се обеси. Аз! Аз! Аз! – вдовицата извика последните думи вече без да крие сълзите си и стисна силно юмруци. – От тогава нямам покой. Не мога да спя. Не мога да мисля за нищо друго освен, че станах причина за смъртта на хората, които обичах най-много – Евдокия седна на стола и сведе глава. – За всичко съм виновна само аз!

Климент се пресегна напред и хвана ръката ѝ.

– Какво точно стана? – тихо попита той.

Все така свела глава, Евдокия заговори бързо, сякаш се страхуваше, че ако се забави, няма да има сили да продължи.

– Аз и Чака бяхме любовници. Първоначално той се навърташе около Мария, но след това... Беше красив, остроумен, силен и млад. Не знам как стана, влюбих се в него. От начало той само си играеше с мен. Подаряваше ми цветя, носеше ми захаросани плодове в красиви кутии, усмихваше се и ме държеше за ръката. Непрекъснато намираше поводи да идва вкъщи когато мъжа ми го няма. А аз, аз... не направих нищо, за да го отблъсна. Харесваше ми да ме ухажва, този известен женкар и красавец, ласкаеше ме, че ме намира за привлекателна. Мъжът ми непрекъснато бе зает да управлява града, да разрешава споровете между гилдиите или заедно с Винех обсъждаше как по-добре да укрепи крепостта. Винаги имаше нещо и него го нямаше. А Чака бе наблизо. Красив и усмихнат, готов да задоволи всяка моя прищявка – Евдокия замълча само колкото да си поеме дъх. – Преди месец Гостун замина да инспектира именията около Плиска. Трябваше да състави нови поземлени списъци и да провери как върви събирането на данъците. Нещо такова. Вечерта Чака дойде, носеше стомна с вино. Беше весел и щастлив, каза, че е спечелил много пари на комар и иска да празнува. Настани се в покоите ми, започна да разказва как е излъгал съперниците си и да пие. Аз също пих. Може би повече отколкото трябва – вдовицата въздъхна. – Ще ми се да можех да кажа, че съм го отблъснала, че съм настоявала да си върви, а той въпреки това е останал. Но не беше така. Вечерта бе чудесна, виното замая главата ми, той бе млад и красив, а мъжа ми го нямаше. Когато седна до мен и сложи ръка на рамото ми сама се обърнах към него. Така започна всичко...

Евдокия замълча за миг сякаш, за да събере сили за това, което предстои.

– Станахме любовници! Виждахме се тайно, което не бе толкова трудно при непрекъснатите отсъствия на мъжа ми. Той идваше вкъщи или аз ходех при него. Слугите може и да подозираха нещо, но ние бяхме много внимателни. Той винаги намираше поводи да дойде и никога никой не ни видя.

– Какво се обърка? Какво стана на вечерята?

– Вече ви разказах. Всичко бе точно така. И гостите, и танците, и момичето, и отрязаната глава – Евдокия потръпна. – Вечерята се провали, гостите си тръгнаха, залата се изпразваше. Останахме само аз, Гостун и Чака. Мъжът ми беше бесен, че празненството му се е провалило. Чака беше пиян и му се подигра, че няма да може да се подмаже на големците в града. Мъжът ми побесня! Отговори му, че е пале, което няма и представа какво е истинска власт и му нареди да си държи езика зад зъбите. След което започна да го обижда. Наричаше го с различни грозни имена, наистина не беше на себе си от ярост. Чака ставаше все по-блед и по-блед. Накрая скочи и се изсмя. Каза на мъжа ми, че е глупак, който не може да опази собствената си жена, камо ли града, който му е поверен. Каза му, че сме любовници. Че сме го лъгали под носа му, а той нищо не е разбрал! След това двамата се сбиха, останалите се втурнаха обратно да видят какво става. Бях ужасена! Избягах в настаналата суматоха, надявайки се, че никой няма да ме забележи.

– И това е истината?

Вдовицата кимна.

– Прибрах се в къщи, заключих се в стаята си. Не знаех какво да правя. Гостун се върна, почна да тропа по вратата ми, но не му отворих. Той вика и крещя, но накрая се отказа и излезе. Наистина не знаех къде отива. После... – Евдокия замлъкна – После всички бяха мъртви!

* * *

– И тя е знаела през цялото време защо двамата са се скарали?! И ни е лъгала?! – Корсис въртеше малък остър нож.

– Очевидно – писарят уморено разтърка слепоочията си. Посещението при вдовицата на Гостун го беше уморило. Бе предполагал, че ще чуе нещо подобно, но въпреки това бе потресен от разказа на Евдокия. – Като се замислиш, не можеш да я виниш. Реакцията ѝ е съвсем нормална – да се защити. Ако ти беше причината боритарканът на Плиска и заместникът му да се избият един друг, едва ли щеше да искаш да се разчуе. Да не говорим, че сега всички ще я сочат като любовница на Чака. Евдокия ще бъде заклеймена като прелюбодейка и лека жена.

– Много важно! – Невестулката изкриви лицето си в гримаса. – Нали наследи парите на Гостун! Боритарканът е червив със злато и имоти. Няма и деца. Сега всичко ще отиде при вдовицата му. Помнете ми думата! Много скоро всички ще са забравили какво е направила Евдокия и ще се избиват за ръката ѝ. Красива и богата, какво повече?! Мъже умират заради нея! Каквито и клюки да тръгнат, ще ѝ е все едно.

– Може и да си прав – писарят стана и наплиска лицето си с вода. Чувстваше се уморен. – Но ще мислим за това, след като се върнем от Филипополис.

* * *

Потеглиха на следващия ден, на чело на малък отряд войници. Бързо прекосиха платото и полето, и само след ден започнаха да се изкачват по стръмния път през планината, който щеше да ги отведе във Филипополис. Макар градът да бе официално предаден от Византия на хан Маламир през 836 година, статутът му все още бе малко спорен. Филипополис бе важен икономически и стратегически център и макар че се управляваше от българи, в него имаше и голяма византийска колония, която прокарваше интересите на империята.

Пътуването бе дълго и бавно. Трябваше да внимават да не контузят някой от конете по стръмните планински пътеки, които се виеха като змии през планината, често им се налагаше да нощуват под открито небе или на твърдите легла в някой от гарнизоните. Ситен дъжд се сипеше от небето почти през цялото време, но въпреки това, раззеленяващата се гора, гласовете на птичките, стрелкащи се между дърветата и красивите гледки, които се откриваха към долината зад тях, караха писаря и спътниците му да забравят несгодите на пътуването. Невестулката забавляваше всички с историите си и научи Корсис на някои не особено почтени номера при игра на карти и зарове. Двамата скоро станаха неразделни, а първоначалното подозрително отношение на младежа към джебчията, скоро бе забравено.

След като превалиха билото на планината, пътят стана по-лек. Пред тях се ширна широко, зелено поле, някъде в далечината се виждаха водите на Хебър, а зад тях стените на Филипополис. Дъждът спря и пролетното слънце бързо изсуши хлъзгавите скали и разкаляни пътеки. Най-накрая се изтръгнаха от прегръдките на планината. До Филипополис им остана само ден път.

Градът впечатляваше със своята архитектура и стил. Филипополис бе кръстен в чест на бащата на Александър Велики, Филип, който го бе завладял 342 години преди Христа, но историята му се простираше далеч назад във времето. Според някои бе по-стар от Рим и съвременник на Троя.

"Сега разбирам защо византийците държат толкова много на него." – мислеше си Климент, докато със спътниците му яздеха по древния военен път Виа Милитарис[34], прокаран още от римляните.

Отдалеч се виждаха трите възвишения, на които бе възникнал Филипополис и заради които император Клавдий[35], който го превзел през 46 година, го бе нарекъл Тримонциум – построен върху три хълма. Всъщност, точно както Рим, и Филипополис се издигаше не върху три, а седем възвишения.

Най-внушителна бе стената на града. Издигната от друг римски император – Марк Аврелий[36], тя опасваше селището от всички страни, а високите ѝ бойници, кули с тесни амбразури и огромни железни порти ѝ придаваха непревземаем вид.

Малкият отряд преминаваше покрай мраморни арки, високи колони и сводести виадукти и колкото повече приближаваха към центъра, толкова по-гъста и разностранна ставаше тълпата.

Облечени с дълги роби византийци, важно се разхождаха, хванали се един друг под ръка, увлечени в разговори. Славяни с високи кожени калпаци и бели като гъши пух ризи, водеха воловете, запрегнати в тежки каруци. Мустакати печенеги, оглеждаха алчно с малките си тъмни очи шарените премени на пристигналите от изток араби и арменци, предлагащи подправки, килими, пойни птици и оръжия.

Конни патрули се провираха с лекота сред множеството, в което фокусници, дервиши, свещеници и акробати се опитваха да привлекат вниманието на тълпата. На единия от ъглите, стъпил на високи дървени кокили и с огромна човка, закрепено незнайно как на носа му, мъж разказваше с прегракнал глас легендата за краля чапла, без да буди особен интерес.

След като подминаха амфитеатъра и стадиона, на Климент и спътниците му се наложи да слязат от конете. Тълпата бе толкова гъста, че язденето ставаше невъзможно.

– Ех, защо не знаех за това място по-рано? Това е раят за всеки крадец! – въздъхна Невестулката и се огледа замечтано.

Климент изпрати войниците в един от местните гарнизони, след което следван от Корсис и оглеждащия се на всички страни бивш крадец, тръгна да се представи и поднесе почитанията си на управителя на града – боритаркана Курт.

Резиденцията на боила се оказа близо до центъра. Писарят лесно стигна до голямата облицована в мрамор къща, с два каменни лъва пред вратата.

Намериха Курт в личните му покои. Боритарканът бе висок мъж с плавни движения, подвижни очи и радушно поведение. Той приветства сърдечно новодошлите, здрависа се с писаря, който познаваше от визитите си в Плиска и обяви, че за него е удоволствие да се запознае с Корсис и Невестулката.

Насядаха около масата, а боритарканът сам донесе кана с вино и поднос захаросани плодове. Курт наля в чашите на гостите си и вдигна тост в тяхна чест.

Разговорът се завъртя около последното сражение близо до града, в което Борис бе убил предателя Варда и разбил армията му.

– Искаше ми се и аз да се включа в боя! – със съжаление каза боилът. – Но князът ми нареди да остана в града и да го браня, ако бунтовниците доближат стените му. За щастие всичко се размина без неприятности. Никой не посмя да ни нападне. Не че имаше някаква опасност и да се бяха появили. Сами сте видели стените на града. Те са непревземаеми! – Курт завъртя чашата си е вино. – За това ли сте тук? Да търсите оцелели водачи на бунта? Гарантирам, че в града няма нито един! Още преди битката удвоих постовете. Всеки, който влиза и излиза от Филипополис, е внимателно проверяван. Тук няма да намерите нито един предател!

– Сигурен съм в това – отговори писарят. – Но идваме по друга причина. Интересува ни миналото на един свещеник – Агоп. Беше убит в Плиска, а както знаеш, Борис е особено чувствителен към подобни престъпления. Агоп е дошъл в столицата от Филипополис. Казват, че е бягал от нещо, което се е случило тук. Искам да знам какво. Както и да разбера повече за смъртта на първата жена на Гостун – Косара.

Боритарканът изгледа новодошлите един по един.

– Странни неща стават в Плиска – каза той. – Чух какво се е случило с Гостун и Чака. Чух и за момичето с жълтата кутия. Както и за това, че Агоп не е единственият убит свещеник. Липсата на Борис определено се чувства.

– Наистина е така. Затова ще бъдем благодарни на всяка помощ – малко по-рязко от колкото му се искаше отговори Климент.

Боритарканът не бързаше да отговори.

– Свещеници! – каза накрая той. – Гледам да не им се бъркам много, много. Напоследък носят само неприятности! Не ме разбирайте погрешно. Приех християнството още преди Борис и спазвам стриктно ритуалите. Ходя на служба, казвам си молитвите, в неделя паля свещ. Но какво правят свещениците извън църквите си? Гледам да не се замесвам в това. Премного мирише на предателства, кръв в власт.

- Значи няма да ни помогнеш? – Климент беше разочарован. – Надявах се на нещо повече.

Тарканът стана и бавно закрачи из стаята.

– Разбира се, че ще ви помогна. Още повече, че навремето лично участвах в разследването смъртта на господарката Косара. Колко време мина от тогава – Курт се залюля на пръсти. – Трябва да има повече от дванайсет години. Гостун беше смазан. Много обичаше жена си и дъщеря си. А му ги отнеха само за миг. Дълго не можа да го преодолее. Добре, че беше прислужницата на Косара...

– Евдокия.

– Точно така – Евдокия – боритарканът щракна с пръсти. – Тя помогна на Гостун да се върне към живота. След нападението направихме хайка. Но не намерихме нищо. Разбойникът, който ги беше нападнал – Лун мисля, че му беше името, изчезна. Сякаш потъна в дън земя. Предполагам се е уплашил, след като е разбрал, какво е направил.

– Но не е бил само той, нали? – попита писарят. – Имал е помощник – тук в града. Подозирам, че някой го е наел да нападне Гостун. Разбойникът едва ли е имало как да знае, че боритарканът ще излезе точно в този ден, с малък ескорт да оглежда стените. Някой му е подшушнал за това.

– Така е – съгласи се Курт. – Още тогава подозирахме, че Луп е имал помагач. Но кой? – боилът вдигна рамена. – Така и не успяхме да разберем.

– Искам да ми предоставите списък с всички замесени в случая – каза Климент. – И да говоря с родителите на убитата Косара.

– Баща ѝ почина, а майка ѝ рядко приема посетители. Но мисля, че мога да го уредя – боритарканът отвори вратата и нареди на появилия се войник. – Намери ми Маламир! Кажи му веднага да дойде тук!

– Ами Агоп?

Курт се намръщи отново.

– Филипополис не е обикновен град. Както вероятно сами сте видели – византийската общност е доста голяма. И силна. Имат   си свои църкви, свои свещеници. От как Борис се покръсти, тук е като в кошер. От Константинопол пристигнаха техни висши духовници – един митрополит – Инокентий и двама йеродякони – Гаврил и Методий. Държат връзка с епископ Йоан в Плиска и с патриарх Фотий в Константинопол. Преди месец дойдоха и пратеници на папата – епископ Ги Демел и още няколко каноници. Настаних ги в стария дворец до стадиона. Първото, което направиха, е да се скарат с византийците. Крещят по площадите като каруцари. Българските свещеници също не остават по-назад. Скараха се и с гърците, и с римляните – боритарканът въздъхна. – Затова казвам, че не искам да се бъркам. Тук трябва да се взимат решения, които не са за моята уста лъжица.

– Това има ли нещо общо с Агоп?

– Той, както и много от другите арменци бързо намериха общ език с византийците. Това не се хареса на някои от противниците на гърците. Най-яростният им враг е Кирил – него трябва да питате за отношенията му с Агоп. Той пък често се среща с папските легати – Курт вдигна рамене. – Работата е по-заплетена, отколкото изглежда. Затова искам заповеди в писмен вид, спазвам ги стриктно и гледам да не се бъркам в неща, които не разбирам.

В този момент на вратата се потропа. Прошарен мъж с увиснали мустаци, посивяла коса и тесни очи се вмъкна в стаята.

– Това е един от съветниците ми, Маламир – представи новодошлия Курт. – Искам да изготвиш списък на всички, замесени в убийството на господарката Косара. Сещаш се за какво ти говоря, нали?

Очите на новодошлия се разшириха, но той бързо кимна с глава и без да отговаря напусна стаята.

– Не е от най-разговорливите, но върши отлична работа – оправда помощника си Курт. – Има феноменална памет и познава много хора. Ще свърши работата бързо и добре.

– Казват, че Агоп е бил любимец на големците – подхвана отново темата Климент. – Наистина ли не си го срещал?

– Като него има много – бързо отговори Курт, но не погледна писаря в очите. – Търгуват вярата си срещу злато, възползвайки се от страха и невежеството на хората. Докато има такива, които да им плащат, ще има и такива като Агоп. Повече от това не мога да ви кажа.

– И сега какво да правим? – Невестулката се обаждаше за първи път. – Ще ни оставите сами да се лутаме в тази ваша бъркотия?

Боритарканът недоволно го изгледа.

– Имаш бързи очи и шавливи пръсти – каза той. – Нямаш име, но имаш прякор! Ако не беше дошъл с княжеския пратеник, щях да накарам стражата да те претърси внимателно на влизане! Тогава сигурно нямаше да се държиш по този начин!

– И на излизане! Най-вече трябва да го претърсят на излизане! – разсмя се писарят, докато помощникът му се сви на стола под гневния глас на боритаркана. – Вярно е, Невестулката е бивш крадец и джебчия, но вече е мой служител и тепърва ще трябва да се учи на обноски. Моля те да му простиш – Курт кимна с глава. – Но той все пак е прав. Какво да правим сега?

– Срещнете се с Кирил. Той ще ви разкаже всичко, което ви интересува. Посетете и митрополит Инокентий. Той също може да ви е от помощ. Близо до амфитеатъра има една кръчма, казва се "Христов меч". В нея се събират свещеници, собственикът е бивш монах. Там също можете да получите някаква информация.

– И това е всичко? – попита писарят.

– Това е всичко! – отговори му боритарканът и издържа без да премигне дългия му поглед.

Настаниха ги в малка пристройка до резиденцията на Курт.

Невестулката нямаше търпение да разгледа града и лесно убеди Корсис да излезе заедно с него. Преди да тръгнат Климент накара джебчията да се закълне, че няма да се опитва да задигне нищо. Което значително намали ентусиазма на бившия крадец.

След като се изми и подреди багажа си, Климент се облегна на прозореца. Точно срещу него се издигаше единият от двата виадукта, пресичащи града, които римляните бяха изградили преди седем века. Дълго седя загледан в красивите червени тухли и шеметни извивки, които захранваха Филипополис с чиста вода, докарвана чак от намиращите се на юг планини. Дали подобно нещо можеше да бъде отново построено?

Климент въздъхна, облече кожения си жакет, препаса колана с меча. Трябваше да излезе с Невестулката и Корсис. Нямаше смисъл да стои в къщата. Главата му гъмжеше от мисли, които така или иначе нямаше да го оставят да заспи. По-добре бе да се разходи, да натрупа впечатления, а може би и да последва някои от съветите, които му бе дал боритарканът Курт. Колкото по-бързо разбереше какво е принудило Агоп да избяга, толкова по-добре.

Филипополис му се видя очарователен. Освен със старинни постройки, градът бе изпъстрен с магазинчета и занаятчийници, пред които усмихнати калфи с пъстри престилки продаваха гевреци, фурми, медни кани, мечове, кинжали, кожи и пойни птички. Тесни, павирани с широки кръгли камъни улички, криволичеха между къщите, внезапно излизайки на билото на някои от седемте хълма, от където се откриваха зашеметяващи гледки.

Градът изглеждаше красив и богат, повечето къщи имаха на прозорците рогови пластини или споени с олово стъкла, дворовете бяха пълни със зеленина, улиците преметени и подредени.

Филипополис по нищо не приличаше на Плиска, която сравнение с него се видя на писаря малка, мръсна и зле уредена. Единственото, с което можеше да се похвали столицата, бяха защитните стени на крепостите и гарнизоните с войници, разположени зад тях.

Климент обикаля дълго. Огледа амфитеатъра, стадиона, павираните римски пътища, надвесения над тях виадукт. Не се страхуваше, че може да се загуби. Водопроводът се виждаше от всякъде и писарят бе сигурен, че ако му се наложи, трябва само да го следва, за намери обратния път.

В края на деня, уморен, но доволен, Климент свърна в първата изпречила му се страноприемница, настани се на една от масите, огледа със задоволство чистите стени и изметения под и си поръча от специалитета на вечерта – угоен петел с подправки и каничка вино.

Постепенно кръчмата започна да се пълни. Работници, търговци и войници насядаха по околните маси и помещението се огласи от песни и смях. Скоро бяха запалени дебели восъчни свещи, чието ухание на восък и мед изпълни въздуха.

Петелът бе вкусен, виното превъзходно и Климент махна с ръка на кръчмаря да му донесе още една каничка. А след нея още една. Гъстото и ароматно вино му се услади неочаквано много. Какво ли правеха Корсис и Невестулката? Днес щяха да си починат, а от утре да подхванат работата както трябва. Първо щяха да се срещнат със свещениците, за които им бе казал Курт. Как се казваше византийският митрополит? Игнатий? Или Методий?

Всъщност, нямаше значение.

Писарят вдигна празната си кана към кръчмаря, който веднага дотича да я напълни отново. Колко хубаво бе във Филипополис! Много по-хубаво от Плиска с всичките ѝ убийства, интриги и сплетни.

Главата на Климент се люшна, стаята се завъртя пред очите му. Бе станало късно. Трябваше да си тръгва. Но първо щеше да пийне само още малко от това чудесно вино.

С натежала ръка писарят вдигна пълната чаша, без да обръща внимание, че разлива по-голямата част от питието си. Виното се стече по брадата му и намокри ризата на гърдите му. Ушите му забръмчаха, клепачите му натежаха. Той се опита да задържи главата си, но тя натежа и се свлече върху гърдите му му.

"Ще си почина малко, за да имам сили за обратния път" – помисли си писарят, само миг преди да захърка, все така стиснал полупълната си чаша в ръка.

Присъни му се странен сън. Беше около стените на Плиска и тичаше към изгряващото слънце. Колкото повече го наближаваше, толкова по-топло ставаше, но малко преди да го достигне, слънцето се превърна в квадратна жълта кожена кутия, която започна бавно да се отваря. Ужасен от това, което се крие в нея, Климент хукна обратно, но пътят му бе препречен от гъста гора. Клоните на дърветата го удряха по лицето, корените им се заплитаха в краката му, но накрая той излезе на малка, потънала в сумрак поляна. В средата ѝ, седнало върху куп жълтици, стоеше джудже с лилава качулка, което пееше. Появата на писаря го стресна и то отскочи с писък назад, а главата му започна да нараства и нараства, докато се превърна в главата на Гостун, която се затъркаля по поляната, отскачайки от дърветата като топка. Ужасен, Климент отново побягна, а след него със смях и викове се понесе тълпа жени, предвождани от господарката Евдокия. Те го викаха по име и го блъскаха в гърба, който почваше все повече да го боли.

Писарят внезапно се събуди, надигна глава и се огледа. Кръчмата бе празна. На полицата гореше една единствена свещ някой продължаваше да го бута по гърба.

– Ставай! Затварям! – кръчмарят, надвесил се над писаря, продължи да го разтърсва. – Тук не търпим пияници! Ако искаш да спиш, наеми си стая! Ако не, плащай и се махай!Климент махна с ръка, изправи се с клатушкане и остави няколко сребърни монети на масата.

Отвън го лъхна хлад, който поотрезви  главата му. Подпирайки се по стените, писарят бавно се повлече по улицата. В мрака до ушите му достигнаха нечии стъпки и той извади меча си, стисна го с две ръце и се облегна на зида зад себе си.

– Кой е там? – изграчи той, а гласът му се стопи в тъмнината. Никой не му отговори.

Градът вече не му изглеждаше толкова привлекателен. Препъваше се в камъните на криволичещите улички, издигащите се хълмове му пречеха да се ориентира, виадуктът бе скрит от нощта и той загуби напълно представа къде се намира.

Не срещна никой, който да го упъти, освен няколко просяци, които бързаха да се отдалечат, виждайки извадения му меч. Накрая чу шума на реката и се запъти към нея. Може би там щеше да успее да се ориентира. С мъка слезе на брега и нагази в студената вода, потопи шепи и наплиска няколко пъти лицето си.

Това го поотрезви и писарят седна на каменния бряг, огрян от луната, проклинайки себе си, виното, което бе изпил и глупавото положение, в което бе изпаднал. Трябваше да намери някой, който да го упъти към виадукта. След това щеше да се оправи сам.

Да ушите му достигна приглушен звук. Малко по-надолу, точно там, където реката правеше завой, видя няколко сенки, които танцуваха между камъните, вдигайки високо ръцете си към небето около малък огън.

Кои бяха те? Какво правеха тук посред нощ? Тръпки полазиха по гърба на писаря и той усети как главата му внезапно се прояснява. Трябваше да разбере какво става.

– Хей! – извика той и вдигна оставения на камъните меч – Кои сте вие? Имам нужда от помощ!

Танцуващите спряха за миг, някой хвърли парче плат върху пламъците и всичко потъна в тъмнина.

– Стойте! Заповядвам ви в името на княза! – извика писарят, затича се по речния бряг, но се препъна и падна на земята. Докато се надигаше до слуха му достигна звукът от бягащи крака.

* * *

– Да те задържат като последен крадец и пияница! – боритарканът Курт не спираше да хвърля гневни погледи на писаря. Климент бе свел глава, опитвайки се да се концентрира и да се държи достойно. Нещо, с което не се справяше много добре.

Докато бе тичал по бреговете на Хеброс в опита си да настигне среднощните танцьори, налетя на патрул. Четирима войници, понесли фенери и копия, изплуваха в тъмнината точно след един от завоите на реката. Те се изсмяха на думите му, че е хански писар и заоглеждаха със съмнение пръстена на Борис, който им показа. След кратко съвещание вързаха ръцете му зад гърба, взеха му пръстена и меча и го подкараха към близкия гарнизон.

Писарят се раздели и с малкото си останало достойнство в двора на казармата, където бе натикан в тясна килия, заедно с няколко просяци, проститутки и крадци, които го наобиколиха, оглеждайки какво да му отмъкнат.

За негов късмет, чигатът Борил, командващ гарнизона, се оказа, че го познава. И двамата бяха участвали в последния поход на Борис, а военният бе виждал писаря в обкръжението на княза. След като преследването на бунтовниците бе завършило, а Борис се бе запътил към Сердика, чигатът се бе върнал заедно с частта си във Филипополис.

Борил нареди Климент да бъде освободен, върна му пръстена и меча и го отведе в караулното, където му предложи хляб и вино.

Писарят отказа почерпката. Бе пил достатъчно.

Борил настоя да уведомят Курт за случилото се и не след дълго Климент, съпроводен от военен патрул, се оказа в покоите на боритаркана, който търкаше сънените си очи и се опитваше да схване какво всъщност се е случило, че го будят преди изгрев слънце. След което се ядоса.

– Времената и без това са трудни! Всички са разделени и объркани, питайки се дали пътят, по който ги води князът, е верният. Безотговорното поведение на подчинените му само подкопава доверието в него. Мислех, че знаеш това!

Писарят кимна и главата му бе пронизана от болка.

– Ами тези на брега на реката? – попита той, опитвайки се да не обръща внимание на надигащото се гадене. – Кои са те? Какви ритуали извършват?

Курт само махна с ръка.

- Кой ги знае?! Пропаднали пияници и скитници! Хората не мислят какво правят, като пийнат малко повече вино! – това бяха камъни в градината на писаря, но той не обърна внимание на думите.

- Не смятам, че е така както казваш – Климент продължаваше да говори без да вдига глава. – Хората на брега не бяха случайни. А това, което видях, не беше пиянски танц. Беше някакъв ритуал. Ако може да се съди по камъка, където бяха запалили огъня си преди да избягат, не го правят за първи път. Така че не ми казвай, че не знаеш за какво става дума! Защото ако не знаеш, значи не си за поста си!

Курт въздъхна, придърпа един стол и седна срещу писаря.

– Какво искаш от мен?!

– Истината! – писарят вдигна глава и погледна боритаркана в очите. – Искам да знам какво става в този град! И ще е най-добре да ми помогнеш, а не да си измиваш ръцете, пращайки ме при този или онзи.

Курт въздъхна отново, но когато заговори, тонът му бе значително по-мек.

– Казах ти истината. Не съм те излъгал за нищо.

– Но премълча доста – писарят усещаше как започва да му се повдига. – Пак те питам! Кои бяха хората на реката?

Боритарканът махна ядно с ръка, но не отговори. Курт отиде до прозореца и се загледа през роговата му пластина. Постоя така около минута, обърна се, повъртя се още малко из стаята и накрая отново седна срещу Климент.

– Вече ти казах! Градът е на границата. Тук нещата са по-особени. Различни хора, различни религии, различни интереси. Филипополис е стратегическо място – както военно, така и икономическо. И ако искаме да го запазим, трябва да проявим малко повече търпение към гражданите му.

– Какво се опитваш да ми кажеш? – писарят не можеше да остави въпроса неразрешен. – Че си затваряш очите за някои неща? Кажи ми какво знаеш. Това ще си остане само между теб и мен.

Курт не изглеждаше особено убеден.

– Понякога ми се налага да правя компромиси. Особено във времена като днешните – боилът говореше с явно нежелание. – Нещата са много оплетени. От една страна Борис иска да преследвам и безпощадно да избивам всички противници на новата вяра. От друга страна, градът е свързан със стари култове, които дори и да искам, няма как да премахна. Някой от най-богатите граждани са свързани с тях. Знае ли Борис какво ще стане, ако ги подгоня? Да не говорим, че в тях се включват и свещеници. Трябва ли да ги преследвам? Нима имаме нужда от нов бунт? В Константинопол само чакат да се случи нещо подобно, за да цъфнат пред стените. Няма нужда да се заблуждаваме! Ако това се случи, тези които преследваме, сами ще им отворят вратите и ще ги приветстват!

- Значи във Филипополис действат организирани последователи на Тангра? – Климент усети как му става още по-зле.

– Не са последователи на Тангра – боритарканът махна с ръка. – Става дума за друго. За почитатели на Орфей!

Писарят премигна. Бе очаквал какво ли не, но не и това. Идеше му се да се изсмее.

Орфеисти? Във Филипополис?

Това наистина бе стар култ, за който се знаеше малко. Нима в града продължаваха да го практикуват?

– Дори не разбираш, колко сериозно е положението! – Курт бе видял играещата усмивка по устните на писаря. – Това е много, много стар култ. И според някои от легендите, тръгва точно от тук – от Филипополис.

Климент вдигна неразбиращо рамене.

– Едва ли точно аз съм най-подходящият човек, който да обяснява тези неща. Предполагам, знаеш за какво става дума в общи линии – прераждане, безсмъртие, сливане с Богинята майка и нейните синове. Най-често това означава безпаметно пиянство, свободно поведение, безразборен секс. Мнозина искат, но малцина са допускани до истинските мистерии. Някои търсят силни изживявания и повече емоции. Други наистина вярват, че ще се преродят и могат да достигнат безсмъртие. Както вече казах, в това са замесени влиятелни хора и свещеници. Не знам какво точно търсят и каква е връзката с религията им, но е факт. Следим ги какво правят, но гледаме да не им се бъркаме. Събират се често около реката, водата е важна част от ритуалите им. Предполагам, че си видял някои от тях. Всъщност са безобидни. Събират се, пеят, танцуват, пият вино, изпадат в мистичен транс, каквото и да означава това. По-добре е да знаем кои са, къде ходят и какво правят, отколкото да тънем в неизвестност.

Писарят кимна в знак на съгласие.

- Агоп е бил един от тях?

Курт разпери ръце.

- Наистина не знам. Носеха се различни слухове, за него и други като него. Агоп не правеше нищо подозрително, поне не и нещо, за което да знам. Не виждах причина да го закачам. А и имаше богати покровители.

– Затова ли са го прогонили?

– Не са го прогонили. Нещо се случи, Агоп се почувства нежелан и си тръгна. Дори богатите му приятели не успяха да го задържат. Не ме питай какво, защото наистина не знам.

Истинското изпитание обаче чакаше писаря след като се прибра. Корсис се развика още от вратата, Невестулката изглеждаше пребледнял, тъмни кръгове синееха под очите и на двамата.

– Къде ходите, господарю? Цяла нощ обикаляме из града! Разпитваме по кръчмите, търсим ви като обезумели! Мислехме, че ви се е случило нещо лошо. Не сме спали. Не сме яли! Как можахте да ни притесните така?! Ами ако ви бяха нападнали? Чак сутринта разбрахме, че сте при боритаркана! Можеше да ни оставите бележка или да пратите някой да ни каже, че сте там. Знаете ли колко се уплашихме? – лицето на Корсис бе почервеняло от гняв, но писарят остана трогнат от тази загриженост.

Невестулката само кимаше с глава без да смее да каже нещо.

– Добре, добре – Климент вдигна ръка. – Не викай толкова, че ще ми се пръсне главата! Всъщност не бях само при Курт. Преди това ми се случиха други неща. Влезте вътре да ви разкажа. И няма да откажа малко бъркани яйца, Невестулке.

Скоро всички се събраха около малката масичка в кухнята, хапваха от специалитета на джебчията и внимателно слушаха приключенията на писаря.

– Значи затова Агоп е избягал от Филипополис? Защото се е забъркал в орфически ритуали? Каквото и да значи това – попита накрая Корсис.

– Не знам – Климент стана и се протегна – Ще трябва да разберем. Но преди това мисля да си легна. Всъщност няма да е зле всички да поспим. След това ще потърсим майката на Косара. Трябва да разнищим убийството на първата жена на Гостун.

10

Сивата коса на господарката Емилия бе вдигната на висок кок, вързан с черна траурна лента. Тънките ѝ устни бяха свити, зъбите стиснати, кожата на челото и около очите, осеяна с бръчки и кафяви старчески петна. По пръстите ѝ проблясваха златни пръстени, дебели гривни тежаха на тънките ѝ китки.

Майката на убитата Косара прие писаря и помощниците му в огромното си имение близо до града. Къщата приличаше на малка крепост, с висока каменна стена, по която патрулираха войници, тежка дъбова врата, подсилена с метална решетка и дори собствен ров и подвижен мост.

– Не сме далеч от Филипополис, но човек непрекъснато трябва да е нащрек. – обясни предпазните мерки Емилия и поклати печално глава. – Особено след всичко, което ми се струпа на главата.

Сервираха им охладено сицилианско вино, сипано в широки сребърни чаши и малки хапки пушено месо, красиво подредени върху излъскан до блясък поднос. Подът беше застлан с дебел вълнен килим, по стените висяха гоблени и картини в позлатени рамки, в ъглите имаше дори няколко мраморни статуи.

– Красиви са, нали? – попита Емилия, проследила погледа на Климент. – Повечето ги избираше Косара. Имаше вкус за истинските неща. Харесваше ѝ да се рови по сергиите и да се пазари. Очите ѝ светваха, щом видеше нещо красиво. Самата тя рисуваше и везеше. Според мнозина – много добре. Всичко тук е от нея. Искаше да направи и дъщеря си такава. Учеше я на рисуване, везане, старите руни, да чете и пише... – раменете на старата жена се разтресоха, тя закри за миг очи, но бързо се овладя. – Простете ми! Още ми е трудно, когато споменавам името ѝ. Отиде си толкова млада...

Емилия не разказа нищо, което вече да не знаят. Косара, заедно с Гостун и дъщеря им, излезли на обиколка около града. Боритарканът искал да огледа стените, жените му го съпровождали Малката Ава тъкмо се била научила да язди и се поклащала смешно на малкото си конче за радост на родителите си.

Нападнали ги неочаквано близо до реката. Разбойниците дебнели в засада и налетели като вихър. Убили жената на боритаркана, отвлекли дъщеря му и избягали преди от града да дойде помощ. Преследването не довело до нищо.

– Малко след това мъжът ми също бе убит. Нападнаха го на връщане от Сердика. Така и не намерихме тялото му – Емилия притисна устните си с фина ленена кърпичка. – От тогава животът ми свърши! Уж съм същата, но не съм. Превърнала съм се в празна обвивка, която диша, движи се и живее, но вътре в мен няма нищо. Отнеха ми всичко – дъщерята, мъжа, внучката. Всичко!

– Ами Гостун?

– Гостун също беше съсипан. Лично оглави потерята, но разбойниците бяха изчезнали. Говореше се, че нападението е дело на някакъв германски главатар, стигнал чак до нашите земи. Боже, Боже, в какви времена живеем! Всеки може да граби и убива безнаказано. Имаше разследване, но не се установи нищо повече.

– И Евдокия се омъжи за Гостун?

Старата жена помълча преди да отговори.

– Не искам да кажа нищо лошо за нея. Тя също беше съсипана от смъртта на дъщеря ми. Двете бяха като сестри. Може би това, което стана, беше нормално. И двамата с Гостун скърбяха за смъртта на Косара и това ги сближи още повече – Емилия въздъхна и се загледа през прозореца. – Най-разочарован беше заместникът на Гостун – Курт. Двамата с Евдокия бяха близки. Дори се говореше нещо за сватба. Но убийството обърка всичко. А се появиха и нови проблеми. Хан Пресиян, готвеше поход срещу Византия. Сборният пункт беше Филипополис, тук трябваше да се съединят всички войски. Точно затова Гостун направи онзи оглед на стените, проклет да е! Искаше да се увери, че всичко е наред. Трябваше да организира всичко, беше затрупан с работа. И за капак, част от парите, предвидени за похода, изчезнаха.

– Как така изчезнаха? – премигна писарят. За пръв път чуваше за това.

– Просто така – Емилия махна неопределено с ръка. – Около седмица преди смъртта на дъщеря ми, тя дойде много развълнувана в къщи. Тогава живеехме в центъра, близо до библиотеката. Но след всичко, продадох къщата. За какво ми е? Тук се чувствам по-добре. Далеч от старите си познати и приятели, които ми напомнят за всичко, което съм изгубила – вдовицата помълча за миг сякаш имаше нужда да събере още сила преди да продължи. – Косара не можеше да си намери място. През нощта някой бе проникнал в подземията на резиденцията на Гостун и бе отмъкнал парите, с които трябваше да се плати на част от войниците в похода – няколко хиляди златни римски солиди от времето на император Константин. Не знам от къде ги беше взел Пресиян, за пръв път виждах подобни монети. И точно те изчезнаха. Никой не бе видял и чул нищо. Катинарите бяха по местата си, нямаше следи от взлом. Но сандъците бяха празни.

Гостите на Емилия се спогледаха. Обирът поразително приличаше на тези, ставащи в Плиска.

– Сумата бе голяма – продължи вдовицата – Дъщеря ми се страхуваше, че ханът ще обвини Гостун за обира.

– И той направи ли го?

– Малко след това Пресиян умря и Борис се възкачи на престола. Походът не се състоя. Така и не разбрах, какво точно се случи. А и след смъртта на Косара, не ме интересуваше особено. Гостун натовари Курт с разследването. Него трябва да питате за повече подробности. Както и Теодорит. Ръководеше охраната на боритаркана по това време. Но и той не успя да открие нещо повече. След това Гостун го изгони. Обвиняваше го, че не е спасил жена му – Емилия въздъхна. – Теодорит беше добър войник и човек. Едва ли е можел да стори нещо повече. За последно чух, че живее някъде в Южната част на града. Там се събират бивши войници, останали без господари. Къде точно – не знам.

– Разбра ли се в крайна сметка кой е откраднал парите? – настоя писарят.

Вдовицата просто поклати глава.

– Чух, че в града действа култ към Орфей. Това може ли да има нещо общо със случилото се? – попита Климент.

- За Теодорит казваха, че е последовател на орфиците. Гостун го подкачаше понякога за това. Но нищо повече. Не виждам нищо общо между тях и това, за което говорим – Емилия отново поклати глава, след което надигна чашата си и я пресуши на един дъх.

* * *

– Кои са тези орфици, господарю? – Невестулката доближи коня си до този на Климент. Корсис побърза да го последва. Вече няколко пъти чувам за тях, но нямам представа за какво говорите. Това някаква секта ли е?

– По скоро учение – отговори замислено Климент. – Или вид религия. Или философия. Приеми го както искаш. А може и наистина да е секта. Както сам се досещаш, орфиците са последователи на Орфей.

– Музикантът? Който усмирявал лъвовете с песните си, а скалите плачели от музиката му?

– Точно този. Живял е много отдавна по тукашните земи. Гърците казват, че е грък, но всъщност е бил тракиец. Макар да е участвал в похода на аргонавтите и е помогнал на Тезей да открадне златното руно.

Невестулката примижа.

– Скъпо ли е било това руно?

– Безценно! – засмя се писарят. – Но никога няма да попадне в ръцете ти. А и няма нищо общо с историята. Орфиците вярват, че всяка душа след смъртта си се ражда отново. И че могат да достигнат до безсмъртието. Или най-малкото близо до него, ако са се усъвършенствали достатъчно. Има връзка с това как Орфей успял да изкопчи любимата си Евредика от лапите на Бога на мъртвите Хадес. Орфиците вярват, че и те могат да го направят. За целта изпълняват обреди и мистерии. Истински посветените обаче са малко. Мнозина им подражават, просто за да се напиват и правят безразборен секс.

– Не звучи никак лошо! – ухили се Невестулката. – Мисля, че цял живот, без дори да знам, съм бил орфист! При това един от най-ревностните.

– Ти си просто пияница и развратник – подигра му се Корсис. – Никакъв орфист не си!

– Говориш така, защото ми завиждаш! – джебчията важно изду бузи. – Понякога като пийна повече и наистина се чувствам безсмъртен! Не знаех, че това е цяла философия.

– Не е толкова просто – продължи Климент. – За да бъдеш наистина посветен в мистериите, трябва да знаеш много и да ги разбираш. Не просто да пиянстваш и гониш момичетата. Орфиците вярват, че първоначално е съществувал само Космосът – Великата Богиня майка, която била в пълен покой. После той бил нарушен – тя трепнала и по този начин самозаченала, раждайки своя син, който денем е слънце, а нощем луна.

– Знам я аз как е трепкала! Познавах едно момиче, което като легнеш върху него, така се тресеше, че можеше да те събори от кревата – каза Невестулката, а Корсис се засмя на шегата му.

– От майката и сина ѝ се ражда нов син, който орфиците наричат цар. По-късно, след като възмъжее достатъчно, той се жени за майка си и също става Бог – Климент вдигна ръка, за да възпре новия коментар на Невестулката. – Идеята най-общо е, че ако успееш да се слееш с Великата Богиня майка и ти ще станеш безсмъртен.

– Как точно да се слея? – похотливо попита джебчията.

– Това е въпросът?! – отговори Климент – И понеже виждам, че всичко ти е ясно, чуй и това: Родоначалник на гръцките орфици е Питагор – математик, музикант и философ. Обикалял 22 години из Египет и Изтока и казват, че там бил посветен в тайнствата и мистериите от жреците в Мемфис. След това основал своя школа, където всичко, за което ти говорих досега, било ясно обяснено. Понеже Питагор освен мислител бил и математик, той изразил основните елементи с цифри. Въздухът е 1, Земята – 2, водата – 3, огънят – 4. Тези цифри съдържат в себе си цялата космическа уредба: 4 включва 1, 2 и 3, а 4+3+2+1 е равно на 10. Следиш ли мисълта ми? – попита писарят, а джебчията кимна объркано. – След това, понеже освен математик и мислител бил и музикант, Питагор оприличил цифрите и елементите, както и основните процеси и промени, ставащи в орфическия космос, с ноти – Климент вече искрено се забавляваше с изписаното на лицето на Невестулката недоумение. – И така: Въздухът е "ре", Земята – "ми", Водата – "фа", Огънят – "сол". Водата опложда Земята, както от нея се ражда Енергията, която е Огън, Слънце и Син на Великата Богиня – майка. Затова към първите четири тона се прибавя и пети "ла", който е нейното звучене. Но това съвсем не е всичко! Първородният Син се съединява с Великата Богиня – майка в свещен брак. Тяхното сливане звучи в тона "си". Със своите мистерии, орфиците се опитват да пресъздадат всички – звуци и числа в себе си, търсейки тяхното върховно съвършенство, което да ги отведе към безсмъртието. Сега стана ли ти ясно?

Невестулката се почеса по главата.

– Досега нямах и представа в какво съм се забърквал - отговори той. – Винаги съм си мислел, че пиенето си е пиене, а момичетата – момичета. А то се оказа нещо съвсем различно – пиянството било математика, а съвукуплението – космическа мелодия. Ще ми се да разбирах това, за което говорите, господарю!

– Аз също! – усмихна се Климент. – Истината е, че малцина знаят за какво всъщност става дума. Това са древни знания и тайни. Повечето орфици просто се събират, пият и правят секс около огъня. Понякога принасят жертви – най-вече птици, с чиято кръв се мажат, надявайки се да изпаднат в мистичен транс. Имало е и човешки приношения, но не съм чувал напоследък за такива.

– Ами ако това е причината Агоп да бяга от Филипополис? – развълнувано предположи Корсис, който внимателно бе слушал обясненията. – Ако се е забъркал в човешко приношение? Това би обяснило всичко! Нека си го представим – нашият свещеник и орфист се забавлява с вино и жени, но това не му стига. Мазането с птича кръв не води до нищо и затова той решава да пробва с човешка. Намира жертва, убива я и изпълнява ритуалите. След което е разкрит и трябва да бяга.

Климент замислено кимна с глава.

– Честно казано се съмнявам, че такъв като него би стигнал до подобни крайности, но не трябва да пренебрегваме нито една възможност. Всъщност, ние не знаем нищо за нашия отец. Освен, че е бил добър свещеник и е обичал златото и парите. Трябва да проверим всичко, свързано с него.

– Какво да правя? – жаден да получи нова задача веднага попита Корсис.

– Ще направим следното – писарят спря коня си. – Невестулката ще пообиколи и ще се опита да разбере как в прекрасния град Филипополис може да бъде нает професионален убиец. Ти ще се опиташ да намериш Теодорит – бившия охранител на Гостун. А аз ще отида да огледам мястото, където вчера срещнах орфиците. Може да открия някаква следа.

Писарят дълго търси злополучната кръчма от предишната вечер, но така и не успя да я намери. Накрая се спусна внимателно до една от дигите на реката и бавно тръгна покрай мътните води на Хебър. Надяваше се брегът сам да го изведе там, където бе видял орфиците.

Натъкна се на всякакви боклуци – скъсани ботуши, изгнили клони, парчета от делви, парчета плат, преплетени клони с натрупана върху тях кал и мръсотия, но не успя да намери нищо. Откри няколко места, на които е бил пален огън, а земята около тях бе осеяна със стъпки, но нищо повече.

Разочарован, писарят седна върху един камък и започна да рови пясъка с ботуша си. Мислите му въртяха около орфиците и това, което бе казал Корсис. Беше ли възможно Агоп да се е забъркал в нещо, свързано с култа, което в крайна сметка да бе станало причина за прогонването му? Трябва да е било наистина много сериозно, за да му се налага да бяга от мястото, където се бе уредил така добре.

Неочаквано над реката се понесе песен. По брега, с развята сива коса и тояга в ръка, бавно се приближаваше възрастен мъж. Краката му бяха омотани в парцали, към старата му, захабена властеница бяха пришити много джобове в различни цветове, което придаваше на непознатия, вид на шарена, бавно търкаляща се топка.

Мъжът пееше неприлична песен, гласът му се извиваше фалшиво и пискливо, лицето му бе озарено от широка усмивка, очите му блестяха. Скитникът спря, извади от един от джобовете си глинена бутилка, отпи дълга глътка и избърса устата си с ръкав.

– Кой си ти? – Климент скочи от камъка, на който седеше и приближи новодошлия. – Какво правиш тук?

Мъжът го изгледа преценяващо, подпрян на дървената си тояга и кимна с глава.

– Искаш ли да пийнеш? – той протегна шишето си, след което го надигна отново. – Искаш ли?

Климент се засмя.

– Благодаря, пих достатъчно. Но ти все така не ми каза кой си.

– Наричат ме Шарения – мъжът разпери ръце и странната му дреха сякаш се завъртя от само себе си около него като голям шарен мехур. – Нали разбираш, заради облеклото. Обикалям реките и планините и събирам това, което изхвърлят водите и хората. Те не знаят колко щедра може да е реката. Дава ми всичко, от което имам нужда. Че и в повече. А ако се заслушаш,... ако се заслушаш понякога може да я чуеш как ти говори.

Ти си пиян! Говориш небивалици.

– Не съм пиян! – Шарения се заклати и потупа бутилката. - Реката носи до мен всички слухове, мълви,... всичко, което трябва да знам, за да оцелея. Аз пък я чистя от стари клони и мръсотия.

– Тогава знаеш ли за орфиците? – попита писарят. – Знаеш ли кой танцува вечер по бреговете? Ами свещениците? Чувал ли си за един от тях – казва се Агоп?

– Разбира се, че знам! – сопна се мъжът и размаха тоягата си. Мога да ти разкажа доста неща. Но не съм сигурен дали ще чуеш това, което мога да ти кажа. Питаш ме за орфиците и се мислиш за много умен! Защото си чувал за ритуалите и мистериите им. Сигурно знаеш и за Питагор и измишльотините му. Но нека аз те попитам нещо: Знаеш ли кой е Евмолп? Знаеш ли, че градът ни е кръстен на него? Че е бил изграден заедно с Троя и Картаген?

– Мислех, че Филип Македонски... – започна Климент, но старецът го прекъсна с махване на ръка.

– Градът е много по-стар от някакъв си грък! Мошеници и лъжци! Това са те! Дай им да си преписват чужда слава! Не трябва да им вярваш. Пък дори и на бащата на Александър Велики! Филип просто е завладял града и какъвто си е бил суетен го е кръстил на себе си. Филипополис, как ли пък не! – Шарения отново надигна глиненото си шише и присви хитро очи. – Първо се е казвал Кендисос, после Евмолпия. Но като те гледам, ти си учен човек, знаеш тези неща, нали?

Писарят объркано поклати глава.

– Това е защото не можеш да чуеш реката! Ако можеше, тя щеше да ти каже всичко. Виждам, че имаш добро сърце, тя ще ти се довери. И ще ти разкаже за Евмолп, сина на Посейдон и Хиона – дъщерята на вятъра Борей. Посейдон я съблазнил и тя родила. Страхувайки се от гнева на баща си, хвърлила бебето си в морето, но Посейдон го спасил. И после той, Евмолп де, не Посейдон, станал цар на траките и заживял в нашия град.

– Защо ми разказваш всичко това?

– Разказвам то го защото – Шарения надигна отново шишето. – Защото лично Богинята Деметра е посветила Евмолп в мистериите на орфиците. И от тогава тайната се предава от поколение на поколение. Градът ни е избран! Затова всеки се бута да го превземе.

– Значи познаваш орфиците? Кои са те? Къде да ги намеря?

Скитникът седна на земята, остави шишето между краката си и почна да побутва един от камъните с тоягата си.

– Много въпроси задаваш! Орфиците, та орфиците! Едно ще ти кажа – Шарения вдигна сопата си и я насочи срещу писаря. – Малко са истински посветените! Тези, които са чули реката или планините, или камъните, въздуха... Които са успели да надникнат в собственото си сърце и душа. Казвам ти истината: няма да срещнеш тези хора да танцуват нощем около реката. Другите просто искат да разказват: "Участвахме в мистериите! Ние сме посветени." Леле-мале. Въобще не се интересуват от учението на древните – мъжът надигна бутилката и изля последните капки в устата си, след което я разтръска със съжаление. – Какви орфици са те? Дори Евмолп не знаят кой е! Дай им само да пият и да търчат след разни фусти. Колкото по-млади, толкова по-добре. Но и това вече не им стига! – скитникът стана и впери поглед в писаря. – Развратници! Ето какви са! Развратници и мръсници. Не им стигат жените, взеха да налитат и на съвсем малки момичета!

– Тук на брега ли? Как ги подмамват?

Шарения избърса устата си с ръка, извади шишето от джоба си, разклати го и го върна обратно.

– Тук не може! Реката не дава! Затова са си устроили тайни бардаци. "Пробитото листо", "Скъсаната струна", "Подземен вопъл". Пак хубави имена са си избрали. Там се събират да мърсуват.

– Ами свещениците?

– Някои от тях са били посветени... Това е древен култ. И древно знание. Което дава сила и мощ! И което изкушава мнозина.

– От къде знаеш всичко това? Кой си ти всъщност? Кажи ми в името на княза! Аз съм негов пратеник! – писарят тръгна към непознатия, мечът му издрънча по камъните.

Шарения го погледна с усмивка.

– Нима мислиш, че можеш да ме уплашиш с празни титли и лъскавия си меч? Какво значат те пред безкрая? Нищо! – очите на скитника хвърляха странни искри. – Но ако някога решиш, че наистина искаш да разбереш какво има в душата ти, може да ме потърсиш тук отново.

– Ами Агоп? – бързо попита писарят. – Ами тези, които са танцували вчера по брега?

– Трябва да помолиш реката да ти каже за тях. Аз нямам повече време. Пък и виното ми свърши – старецът изтри длани в шарената си дреха и подемайки отново фалшивата песен продължи пътя си по брега.

Климент понечи да го спре, но се отказа. Едва ли щеше ли научи нещо повече. Дали в това, което говореше Шарения, имаше някаква истина? Или пияницата си измисляше?

Писарят постоя малко на брега, опитвайки се да чуе какво ще му каже реката, но колкото и да се напрягаше, не чу нищо. Накрая ядосан хвърли камък в мътната вода и изруга. Какви глупости му разказваше този пияница?

От друга страна чувстваше, че в думите на странника има нещо вярно. Някаква вътрешна сила, някакво послание, което му бе трудно да осмисли. Не се ли беше сблъсквал вече с нещо подобно?

Климент трескаво се заоглежда на всички страни, търсейки с поглед Шарения, но от него нямаше и следа. След това се втурна по брега, викайки името му. Дълго обикаля около реката, но не го намери. Беше си спомнил, кой му е разказвал за него. Багаинът Кубрат, стрелецът с лък. Бе срещнал учителя му, пък и самият той бе намекнал, че е орфик. И го бе оставил да си отиде, просто така...

Климент изруга и хвърли още един камък в реката. Единствената му утеха оставаше съветът на Шарения да го потърси, когато се почувства готов.

* * *

Невестулката извади късмет, достоен за крадец. Бе се помотал малко по пазара, оглеждайки с копнеж богатите сергии и търговци, когато забеляза, че има конкуренция. Миловидно на вид момче, с мръсна ризка, захабен панталон и преметната през рамо прокъсана торба, се буташе в тълпата, молейки за милостиня. То бе заболо кой знае от къде задигната иконка на гърдите си и докато хлипаше колко е гладно и няма къде да спи, ловко задигаше кесиите на минувачите.

Заинтригуван, Невестулката тръгна след хлапака и скоро установи две неща. Първо: момчето не беше момче, а виртуозно гримиран мъж и второ: само за около час мошеникът успя да ограби поне седмина души.

Невестулката го засърбяха ръцете. Трябваше да покаже на крадците във Филипополис, че и тези от столицата не са за изхвърляне. Пък и кой знае, джебчията можеше да му помогне и в поставената от писаря задача. Всички престъпници се познаваха помежду си и ако успееше да се сближи с някой от тях, щеше да е свършил работата си на половина.

Невестулката вдигна объл камък и го уви в парче от ризата си. След това небрежно тръгна след крадеца, изчаквайки подходящия момент.

Не му се наложи да чака дълго.

По улицата, стъпвайки важно с лъскавите си черни ботуши, се зададе мустакат багаин, облечен в нови поръбени с пух кожени дрехи. Зад него ситняха двама слуги, понесли кошници. Богаташът спираше пред сергиите, оглеждаше и опипваше стоката, дълго се пазареше и ако харесаше нещо – плащаше, а слугите му го прибираха.

Около багаина веднага се образува тълпа от просяци и сакати, които се бутаха, протегнали ръце, сочеха издраните си меса и болни крайници, молейки за милостиня, докато той ги разгонваше с ритници. Джебчията, когото следеше Невестулката, се юрна към богаташа и падна на земята заедно с останалите, а торбата му се повлече след него по каменната улица.

Без да губи и минута, помощникът на писаря също се включи в групата. Стигна до молещия за милостиня мъж, бързо отвори торбата му, извади натъпканите в нея чужди кесии и ги замени с увития камък. След това отскочи назад между сергиите и загледа какво ще стане.

Трябваше да му го признае – крадецът си знаеше работата. Мошеникът се понадигна, извисявайки пискливия си глас, което предизвика яростта на останалите просяци. Един от тях замахна с патерицата си и удари нахалника в гърба. Той само това и чакаше. Политна напред, надавайки сподавен вик и се вкопчи в дрехите на багаина. Погнусен, той го тресна с юмрук по челото.

Крадецът се строполи на земята, а от главата му кой знае как бликна кръв. Докато падаше, ръката на мошеника се стрелна към джоба на богаташа и ловко измъкна кесията му. Всичко стана за миг. В следващия раненият просяк хленчеше, притиснал разбитото си чело, а ограбеният без ни най-малко да предполага какво го е сполетяло, продължи важно по пътя си.

Джебчията изчака процесията да се отдалечи, стана, изтупа праха от дрехите си и подсвирквайки, все едно нищо не се е случило, се отдалечи. Невестулката тръгна след него.

Вървяха дълго.

По някое време мъжът спря да се измие, обърна дрехата си наопаки и прихвана косата си на плитка. От доскорошното сополиво подсмърчащо момче не остана и помен. Вместо него крачеше млад мъж с вид на работник или калфа, запътил се към покрайнините на града.

Уличките станаха тесни и криви, къщите ниски и схлупени, по ъглите бяха струпани боклуци и мръсотия. Стражи почти не се мяркаха, носеше се миризма на пушек и изгорено. Най-накрая мъжът спря, погледна през ниските прозорци на една от постройките, бутна вратата и влезе.

Невестулката побърза да го последва.

Попаднаха в ниска, до половината вкопана в земята кръчма с опушен таван и кален под, по който тук там имаше нахвърляна слама. Съдържателят – набит дребосък с два златни зъба, седеше върху стар, оплют от мухите тезгях. Насядали около грубите дървени маси, някои от посетителите лениво обърнаха глави да видят кои са новодошлите, след което се върнаха към чашите си.

– Къде се губиш, Зах? – провикна се някой от дъното на кръчмата. – Ела да хвърлим по едни зарове! Тъкмо ми е тръгнало, ще те обера до шушка!

Джебчията извика, че иска кана вино и се присъедини към играещите. Невестулката си поръча бира, седна под един от прозорците и с интерес се огледа. По масите се бяха разположили мъже с грозни лица, които мълчаливо отпиваха от чашите си, или скупчени на групички, тихо обсъждаха нещо помежду си. Невестулката знаеше за какво си говорят – планират обир или грабеж. От време на време избухваха спорове и се понасяха викове, но кръчмарят бързо въдворяваше ред. Нисък мъж с кръгло лице, бе изхвърлен, след като се разкрещя, че е бил измамен на карти. Той се върна и с крясъци се метна върху опонента си, който с един удар го просна на земята. От някъде изпълзя нисък, гърбав прислужник, който хвана поваления за единия крак и го издърпа навън. От дъното се чу женски писък, който премина в буботещ смях, разнесе се звън на счупено.

Невестулката скръсти ръце зад главата си и с наслада отпи от чашата си. Чувстваше се като у дома си.

Скоро на масата, на която бе седнал джебчията, наречен Зах, избухна спор. Крадецът явно се бе включил в играта на зарове и бе загубил, а сега не можеше да плати залога си. От съседните маси се заобръщаха глави, съдържателят отегчено се затътри към каращите се. Невестулката се надигна, взе чашата си с бира и също се запъти към дъното на помещението да види какво става.

– Няма да ми се измъкнеш по този начин, Зах! – заканваше се мъж с черна брада и вързана на главата кърпа. – Играхме за три сребърни монети и или ще ми ги дадеш, или ще ти резна гръцмуля!

– Няма да ми цапате пода! Ако имате проблеми за решаване – излезте навън – обади се кръчмарят. – Иначе повече кракът ви няма да стъпи тук!

– Моля ти се, Кита, не знам къде са ми парите! Бях сигурен, че торбата ми е пълна. Свих доста кесии на пазара. Някой ме е измамил – с плачлив глас се оправдаваше крадецът, показвайки увития камък, който беше изпаднал от торбата му.

– Давай парите или вадя ножа! – ревна брадатият и измъкна дълго ръждясало острие. – Никой не може да ме преметне по този начин!

– Казах ви вече – ако ще се колите – излизайте навън – повиши глас и кръчмарят. – Тъкмо съм сменил сламата по пода.

"Това ако е нова слама, здраве му кажи" – засмя се на ум Невестулката и доближи масата на каращите се. Опита се да се намеси в спора, но никой не му обърна внимание. Помощникът на писаря въздъхна, извади една от кесиите, които бе отмъкнал от Зах, отброи няколко монети и ги хвърли на масата. Парите се разпръснаха със звън, а скандалът тутакси спря.

– Кой си ти? Що се месиш в чужди работи? – издудна брадатият, но бързо започна да прибира монетите.

– Аз съм чичо на този нещастен младеж – обяви Невестулката. – Бедната му майчица е болна и ме прати да го намеря. Затова ако мислите, че дългът му е платен и ако приемете от мен още и кана вино, нека смятаме, че въпросът е решен!

– Щом казваш – Кита се изхили и прибра ножа. – Но по-добре го научи, че не е добре, да мами честните хора на зарове. Не всички са сговорчиви като мен. Ние да не сме му будалите на пазара дето ги обира?!

– Непременно ще го науча! Непременно! – обеща Невестулката и задърпа онемелия джебчия към масата си.

– Аз съм твой! – изграчи спасеният крадец, щом се стовари на стола и посегна към каната с бира. – Ще направя всичко, което поискаш! Още миг и оня идиот щеше да ми види сметката! Само ми кажи какво ти трябва! Мога да намеря всичко на добра цена.

Невестулката се усмихна. Всичко се подреждаше точно както искаше.

– Като за начало, искам да ми помогнеш да се отърва от един човек, който ми създава проблеми. Ако разбираш какво искам да ти кажа – той смигна на новия си приятел. – И ако не те е страх да се забъркаш в нещо такова. Но кой пък знае, може да изкараш и добри пари и повече да не трябва да крадеш по пазарите.

– Аз съм точният човек за тази работа – побърза да каже джебчията, бързо се огледа и се наведе през масата. – Познавам всички в града. А и извън него!

Невестулката се усмихна отново и вдигна чашата си в чест на Зах. Двамата щяха да се спогодят.

11

Бившият телохранител на Гостун, Теодорит беше пил много. Предния ден изкара малко пари, които побърза да обърне в делвички с вино в "Плаща", любимата му кръчма, където се събираха ветерани със съмнителна репутация. Пиха, пяха и си спомняха за отминалите славни времена, докато парите му не свършиха. Съдържателят настойчиво го кани да остане да пренощува, но наемникът само махна с ръка. Имаше железен принцип, който се бе заклел да спазва: независимо колко е пил или каква работа има, винаги да се прибира да спи у дома си. Беше дал това обещание на болната си майка преди дванайсет години и продължаваше да го спазва, независимо от това къде и в какво състояние е.

Теодорит залитна, подпря се на близката стена и спря да си почине. Наистина бе пил повече от колкото трябва. Беше му трудно да диша, сърцето му биеше силно, виеше му се свят. Черен плъх притича през краката му и той се опита да го ритне, но не улучи и залитна отново. Плъхът спря, приклекна на задните си крака, вторачи се с малките си червени очички в пияния, изцвърча сякаш му се присмива и се шмугна в близката купчина с боклуци. Някъде се отвори врата, някой извика за довиждане, отговори му женски глас.

Наемникът се отблъсна от стената, заклатушка се отново, но остана прав. Краката му затъваха в калта и мръсотията, краят на вълненото му наметало бе подгизнало, ножницата му се влачеше по земята. Теодорит разкопча панталона си и препика стената, на която се бе подпирал, пръскайки и собствените си ботуши. След това пристегна колана си, оригна се, тръсна рамене и се повлече към къщи.

Трябваше да се прибере, да избистри главата си и да помисли. Бе си спомнил нещо, което можеше да промени живота му. Точно така, както го бе променил преди дванайсет години, след злополучното нападение над Гостун. По това време Теодорит бе съвсем друг – напет и самоуверен, облечен с красиви дрехи и с пълна кесия. Силата и майсторството му в боя бяха привлекли погледите върху него и той бързо започна да се издига. Отначало го наемаха търговци, които искаха да пази сергиите им по пазарите. След това започнаха да му възлагат по-отговорни задачи – да охранява керваните им или да се грижи за безопасността на тях самите и семействата им. Скоро всички знаеха – ако искаш сигурна защита, трябва ти Теодорит!

Наемникът спря на средата на улицата и се загледа в луната. Някъде избуха бухал, закъсняла котка лениво се влачеше по улицата. Славни времена бяха! Бе участвал в смъртоносни схватки, бе се хвърлял в неравностойни битки, но винаги побеждаваше. А славата му растеше. Парите също. Ако не беше болната му майка, Теодорит щеше да е истински щастлив. Но той правеше всичко по силите си, тя да се чувства колкото се може по-добре. Настани я при себе си в просторната си къща до източната страна на виадукта, нае най-добрите лекари и билкари, които да се грижат за нея, викаше поне веднъж в месеца някой от колобарите да пречистват тялото и духа ѝ. Накрая лично боритарканът на Филипополис Гостун го покани да оглави охраната му. Всичко се нареждаше прекрасно. До онзи злощастен четвъртък!

Така и не разбра какво се обърка под стените на града. Яздеха спокойно и се смееха, а в следващия миг ужасът се стовари върху тях с цялата си сила. Господарката Косара бе мъртва, дъщеря ѝ пищеше ритайки с крака преметната през гърба на един отдалечаващ се кон, част от другарите му лежаха мъртви по земята.

Всъщност всичко започна седмица по-рано. Някой бе обрал резиденцията на Гостун, задигайки парите за похода на Борис срещу Византия. Боритарканът побесня. Теодорит отговаряше за охраната и цялата вина падна върху него. Той проведе щателно разследване, но не откри нищо. Ключалките бяха цели, никой не бе влизал в къщата. Но парите ги нямаше. Така и не разбра какво е станало. До тази вечер.

Един от разказите на другарите му по чашка бе подсетил телохранителя за нещо, което видя малко преди обира. Нещо, за чиято значимост досега не си бе давал сметка. Теодорит разказа подозренията си на пияната компания, но никой не му обърна внимание. И по-добре! Първо трябваше да се увери, че е прав, а след това да накара този, който бе станал причина за сгромолясването му, да си плати.

Наемникът се усмихна в тъмнината. Може би пак щеше да се издигне до върха. След като Гостун го изгони, репутацията му падна катастрофално. Никой вече не се доверяваше на Теодорит. Никой не искаше да го наема както преди. Наложи му се да продаде хубавата си къща, за да не гладува и да се премести с майка си в покрайнините на града. От време на време намираше малки поръчки, но те бяха дребна работа – да пази градината на някой селянин, да прибере дълг от отказващ да си плати длъжник или да се грижи за животните на някой мулетар.

Но това можеше да се промени. Скоро.

Най-накрая Теодорит се добра до дома си. Бутна паянтовата врата и влезе в приземната къща. Трябваха му няколко опита, преди да успее да запали остатъка от лоена свещ, оставен върху масата. Наемникът свали наметалото си, прозя се и го закачи на един от забитите в стената пирони. Майка му спеше обърната към стената в дъното на стаята.

Главата на телохранителя още се въртеше, коремът започна да го присвива от изпитото вино. Седна на леглото, изу единия си ботуш и се ослуша. Нещо не беше наред. В стаята цареше мъртвешка тишина. Дишането на майка му не се чуваше, дори мишките, които цвърчаха непрекъснато, бяха замлъкнали.

Теодорит се пресегна към свещта на масата, когато нещо неочаквано го жегна под лявата мишница. От ребрата му стърчеше забита тънка, желязна кама.

Наемникът се опита да стане, но краката му се оплетоха и той се строполи на земята. Последното, което видя, преди мракът да покрие завинаги очите му, бе голямата черна локва кръв под леглото на майка му.

Убиецът изчака бившия телохранител на Гостун да издъхне, след което се наведе и издърпа ножа от раната. Не искаше да оставя никакви следи. Още повече сега, когато вярното куче на княза – Климент, бе дошло да души в града.

* * *

Корсис трудно намери бившия телохранител на Гостун. Никой не помнеше Теодорит, камо ли да знае къде може да бъде открит. Накрая помощникът на писаря все пак се добра до някаква следа. Разбра, че изпаднали бивши военни се събират в страноприемница с името "Плаща" и побърза да се запъти на там.

Пристигна със закъснение. Теодорит си беше тръгнал, а другарите му лежаха пияни по пейките или повръщаха в ъглите. След дълги пазарлъци, младежът успя да убеди един от по-малко пияните да го заведе до дома на бившия телохранител.

Отдавна се бе стъмнило. Улиците бяха пусти, тук там срещаха закъснели минувачи, които бързаха да отминат, гледайки с подозрение понеслия маслен фенер Корсис и клатушкащия му се спътник.

Няколко пъти се губиха, докато намерят дома на телохранителя. Покрайнините на Филипополис съвсем не бяха толкова внушителни, колкото центърът на града. Повечето къщи представляваха просто дупки в земята с пристроени над тях ниски покриви, през калните улици притичваха бездомни кучета и котки, от камарите със смет се носеше цвърченето на плъхове.

Спътникът на Корсис започна да пее с пълно гърло неприлична песен, един от прозорците се отвори и някои лисна върху тях гърне с нечистотии.

– Още много ли остава? – попита младежът, докато изтръскваше наметката си. – Сигурен ли си, че знаеш къде живее?

– Разбира се, че знам! Почти стигнахме! – обяви пияният и разпери ръце – Хей! Внимавай къде ходиш! – извика той на внезапно появил се мъж с ниско нахлупена качулка, който почти се блъсна в тях. – Видя ли го тоя? – попита той Корсис. – Щеше да ме събори на земята! Но аз не се давам лесно! Дори и пиян. Ето! Това е мястото!

Вратата на къщата зееше отворена. Корсис извика Теодорит по име и след като никой не му отговори изтегли меча си и бавно влезе в дома на бившия телохранител.

След миг излетя навън и започна да вика за помощ.

* * *

И така, да обобщим какво имаме – писарят барабанеше по дървената маса. Настроението му беше минорно. Не стига, че бе изпуснал Шарения, ами и телохранителят на Гостун, от който се надяваше да научи толкова много, бе замлъкнал за винаги. Така нишките с едновремешното престъпление ставаха с една по-малко. На всичкото отгоре отново започна да вали. Пролетният дъжд тропаше по покрива на малката къща, по прозорците се стичаха широки струи вода. – Първо: Невестулката се запознава с джебчия на име Зах, като го спасява от скандал при игра на зарове. От него научава, че ако иска да наеме убиец, трябва да отиде на пазара и да търси касапин с прякор Кървавия. Трябва да остави предплата и името на набелязаната жертва при покупка от сергията му. Ако месарят намери изпълнител се свързва с клиента. Ако прецени, че не може да извърши поръчката, връща част от парите. Така ли е?

Помощникът му кимна.

– Зах казва и нещо друго, което е важно – преди години работата на Кървавия е вършил ковачът Блех. Джебчията не знае къде е той сега, но предполагам, че няма да е трудно да го намерим. Ако в нападението над Гостун и убийството на жена му има някакъв заговор, ковачът, а не касапинът е нашият човек – Климент помълча, заслушан в тропащия дъжд – Второ: Бившият телохранител на Гостун, Теодорит е убит в дома си. Промушен е с нож в гърдите. Убита е и майка му. Престъпникът е знаел, къде живее Теодорит и го е причакал. Никой не е чул или видял нищо. Приятелите на убития също не знаят или не искат да кажат кой може да е извършил престъплението. В джоба на убития е намерен къс пергамент, на който пише "Ques custodiet ipsos custdes?" – "Кой ще пази пазачите?" – популярна римска поговорка. Нали така?

Сега бе ред на другия му помощник да кимне с глава.

– Да тръгваме! – писарят откачи наметалото си от куката на стената. – Имаме работа за вършене и малко време.

Дъждът ги блъсна в лицата и тримата заслониха очите си с ръце, нахлупвайки ниско качулките си. Прескачайки локвите стигнаха до пазара и забързаха към северната му част, където бяха продавачите на месо. Лъхна ги смрад на мърша, кръв и смърт.

Дъждът бе отнесъл част от мръсотията и прочистил въздуха, но не бе успял да измие миризмата на смърт.

– Мога ли да ви предложа нещо, господарю? Няма да намерите никъде по-добра стока от моята – едър мъж с омазана кожена престилка поднесе към писаря агнешки бут, от който капеше кръв. Месото ми е съвсем прясно! Току-що заклано агънце, пасло на най-слънчевите склонове, хранено само с ябълки и моркови. От личното ми стопанство. С малко подправки и вино ще си оближете пръстите!

– Търсим Кървавия – безцеремонно каза Корсис и надигна качулката си. – Къде можем да го намерим?

Месарят се отдръпна назад и ги изгледа с присвити очи.

– Не трябва месо, нали? – попита той и хвърли бута обратно на дървения тезгях зад себе си. – Или поне не животинско. Заприличахте ми на почтени хора – касапинът плю на земята. – Този, които ви трябва, е в дъното. Ето го там – махна той с ръка. – И не ми благодарете за услугата.

Посредникът на наемните убийци бе нисък, пълен и с големи кръгли очи и широки устни. Само тежките му пожълтели клепачи, мазолите по ръцете и твърдостта, с която въртеше ножа, подсказваха, че месарят е човек, с когото трябва да се внимава.

– Какво искате? – попита той със стържещ глас, докато излизаше зад сергията си, триейки ръце в кожената си престилка.. – Ако това, което е изложено не ви харесва, отзад имам прясна стока. Агнета, телета и две прасета. Само ми посочете какво точно искате. Ако търсите сукалче, ще трябва да почакате няколко дни, докато го докарам. Но месото им е крехко, а цената най-добрата, която можете да намерите във Филипополис. Ако търсите кокошки...

– Не сме дошли за това – прекъсна го писарят. – Имаме нужда от друга услуга.

– Не разбирам за какво говорите – Кървавия отстъпи назад, но в очите му проблесна алчност. – Ако няма да купувате...

– Много добре знаеш за какво става дума – Невестулката раздвижи пръсти, все едно отброява монети. – Имаме работа за теб!

Касапинът опря гръб в сергията си и извади дълъг тънък нож за транжиране.

– Не знам кои сте и кой ви е пратил при мен, но поведението ви не ми харесва! – каза той. – Или купувайте нещо и се махайте или...

- Или какво? – Корсис извади кинжала си и тръгна към месаря. Като по команда зад него се появиха трима калфи. На главите си бяха нахлупили черни калпаци от нещавена кожа, в ръцете им проблясваха остриета.

– Приберете ножовете или ще ви арестувам! – нареди Климент, но никой не му обърна внимание. – Ние сме княжески пратеници! Ако не ни се подчините, значи сте предатели!

Кървавия облиза тънките си устни и леко кимна с глава. Помощниците му прибраха ножовете си и отстъпиха назад, но продължиха да хвърлят зпалашителни погледи.

– Какво искате? – попита отново касапинът. – И не мислете, че службата ви при Борис е кой знае колко голяма защита.

Писарят пропусна покрай ушите си думите на месаря.

– Наричат те Кървавия и това едва ли е само заради професията ти – Климент направи крачка напред и помирително вдигна ръка. – Но не за това сме дошли. Търсим ковача Блех и мисля, че ти си човекът, който може да ни упъти към него.

– Не знам за какво говорите! – повтори отново касапинът и устата му се разтегна в широка усмивка. – Не познавам никакъв Блех, нито който и да било ковач. Вярно, понякога ползвам услугите им, така че ножовете ми винаги да са добре наточени, но нищо повече. Няма с какво да ви бъда полезен.

– Сигурен ли си? – писарят изглеждаше разочарован. – Надявах се да ни помогнеш.

– Съвсем сигурен! – отговори Кървавия и малките му очички проблеснаха присмехулно. – А сега, ако нямате повече въпроси, моля да ме извините, но имам работа за вършене. Трябва да заколя три овци – последните думи прозвучаха заплашително, а помощниците зад гърба му се изхилиха. – Сбогом!

– И ще си тръгнем просто така?! – гласът на Корсис трепереше от възмущение. – Трябваше наистина да арестуваме този подлец, господарю!

Без да отговаря, писарят продължи да крачи по мокрите плочи. Дъждът бе спрял и навалицата между сергиите се увеличаваше. Гражданите на Филипополис бързаха да наваксат това, което бяха пропуснали заради лошото време.

Без предупреждение, Климент се промуши между двама търговци и прикривайки се в тълпата, тръгна обратно, давайки знак на спътниците си да го последват. Накрая спря зад един тезгях с купчина вдигащ пара прясно изпечен хляб и им посочи сергията на Кървавия.

– Наблюдавайте внимателно! Скоро ще се появи касапинът, или някой от помощниците му. Бъдете готови да ги проследим!

– За какво... – започна Невестулката, но писарят сложи пръст на устните си и бившият джебчия млъкна.

Не им се наложи да чакат дълго. След около пет минути месарят, свалил мърлявата си престилка и наметнал тежка вълнена пелерина, се появи иззад сергията си и неочаквано пъргаво за пълното си тяло започна да си проправя път в тълпата.

Климент и помощниците му изчакаха Кървавия да мине покрай тях, след което бързо тръгнаха след него.

Не беше трудно да го следят. Слънцето изгря и силно напече камъните, от които започна да се издига пара. Въздухът стана задушен и влажен, в небето се стрелкаха врабчета, лястовици и сойки, излезли да търсят храна след края на пороя. Няколко гарги с крясъци се гонеха между дърветата, докато накрая накацаха по клоните им като големи черни плодове. Бяха изминали едва няколко пресечки, когато месарят съблече дебелото си наметало и го метна през ръка.

Кървавия вървеше бързо, без да се обръща, сигурен, че се намира в пълна безопасност. Касапинът мина покрай амфитеатъра, спусна се по улицата до него, внимавайки да не се подхлъзне на някой от мокрите камъни, подмина Виа Милитарис и забърза към западната част на града. Влезе в пивницата "Ръкавицата на дядо" и само след миг излезе отново. Този път не беше сам. Съпровождаше го среден на ръст мъж, прикрил лицето си с качулка. Двамата разпалено обсъждаха нещо, докато бързо вървяха по павираните улици.

– Този много прилича на човека, с когото се сблъскахме пред къщата на убития Теодорит. И наметалото му е същото – възбудено каза Корсис, но Климент само кимна с глава и даде знак на помощника си да не изостава.

Кървавия и спътникът му бързаха. След като решиха спора си, двамата спряха с приказките и поеха по един от хълмовете на града. Крайната им цел се оказа тясна дървена къща, с висока небоядисана ограда и прозорци, чийто капаци бяха обковани с железни нитове. Някъде от вътрешността се носеха удари с чук, над покрива се издигаше гъст черен пушек.

Кървавия потропа няколко пъти на вратата, която се отвори и двамата посетители бързо се шмугнаха през нея. Климент и помощниците му се скриха под съседния навес, без да изпускат от поглед дома, в който бяха влезли касапинът и маскираният непознат.

- Чия е тази къща? – попита Корсис, но преди Климент да му отговори от вътре се разнесоха викове.

Без да имат нужда от подканяне, тримата изскочиха от прикритието си. Климент задумка с юмруци по вратата, викайки да му отворят в името на княза. Корсис я удари с рамо, но и тя също като прозорците бе подсилена с дебели железни пластини и не се поддаде.

– Чакайте! Чакайте! – Невестулката извади от джоба си закривено парче тел и го мушна в ключалката.

От вътрешността на къщата се разнесе дрънчене, последвано от нечии гневни гласове.

– Побързай! – настоя писарят. – Нямаме време за губене!

– Правя каквото мога – отговори му с пухтене бившият джебчии. В следващия момент ключалката изщрака, вратата се отвори и тримата влетяха в къщата.

– Ти поемаш маскирания, ние с Невестулката ще се справим с месаря – извика Климент на Корсис, докато тичаха по стълбите, вадейки оръжията си. – Не го изпускай в никакъв скучай!

Попаднаха в широка, богато обзаведена ковачница. По земята се търкаляха калаени чинии и чаши, тежък чук бе паднал и разбил на парчета глинена делва, в огъня, нажежени до червено, стояха дълги клещи, краищата на които бяха омотани с мокри парцали. От съседната стая се чу вик. Климент ритна с крак вратата и влетя в помещението.

В единия ъгъл, държащ пред себе си като щит широко медно духало, шумно поемайки си дъх, стоеше висок мъж с посивяла коса и вързана на плитка брада. Дебелата му кожена престилка бе прерязана на няколко места, от които капеше кръв.

Срещу него, с нож и къс меч в ръка, бяха застанали Кървавия и закачуленият непознат. Те също дишаха тежко и изненадано се обърнаха към връхлитащите ги нападатели.

– Това са хората на княза! – извика касапинът и се хвърли срещу писаря.

Климент отби ножа му с меча си, двете остриета се срещнаха със звънтене. Въпреки ниския си ръст и килограмите си, Кървавия ловко заобиколи писаря, опитвайки се да го откъсне от помощниците му и отново атакува, целейки с ножа си гърлото на противника си. Климент се приведе, за да избегне удара, а в точи момент закачуленият блъсна Невестулката и побягна. Корсис се метна след него, крещейки му да спре.

– По-добре се предай! Нямаш шанс срещу трима ни! – извика писарят на касапина, който се оглеждаше като хванато на тясно животно. – По-добре се предай и ти обещавам княжеската милост – повтори Климент и вдигна меча си.

Кървавия облиза устни, избърса потното си лице и без да отговаря отново се хвърли напред. Писарят парираше ударите му, опитвайки се да даде възможност на Невестулката да се включи в боя, но касапинът така ловко се въртеше из стаята, че бившият крадец не смееше да атакува, страхувайки се да не нарани господаря си.

Биейки се като див звяр, месарят се опитваше да се добере до врата. Острието на тънкия му нож проблясваше като светкавица из стаята, ударите му бяха бързи и писарят с мъка успяваше да ги парира. Страхът даваше допълнителни сили на касапина, който не спираше да мушка и ръга, търсейки начин да се измъкне.

Неочаквано мъжът до стената се включи в боя. С див вик той скочи напред и с всичка сила стовари медното си духало върху главата на Кървавия, който рухна на земята с разцепен череп. Климент насочи меча си към сърцето на убиеца, а Невестулката коленичи и го хвана за гърлото. Оказа се излишно. Касапинът бе мъртъв.

– Така му се пада! – процеди през зъби мъжът със сивата коса и бавно се свлече по стената на пода. Зад него по бялата вар остана тъмна кървава диря.

– Ти си ковачът Блех, нали? – писарят коленичи и подхвана умиращия, който кимна с глава. – Защо те нападнаха тези двамата?

Вместо отговор, раненият само се усмихна и поклати глава. По устата му се появиха кървави мехури.

– Аз съм пратеник на княза. Мога да ти помогна. Но трябва да ми кажеш кой те нае за нападението над Гостун. Помниш нали? Било е преди дванайсет години!

Ковачът кимна отново, от устните му се отрониха няколко неразбираеми думи. Писарят допря ухото си до лицето на Блех, опитвайки се да чуе какво казва той.

- Не знам кой беше... Носеше качулка, лицето му винаги бе скрито. Но плащаше добре, много добре... С истински жълтици... Като тази – ковачът извади изпод дрехите си медальон от златна монета. От едната му страна бе изсечена главата на някакъв император, от другата, седнала на трон Богиня, подаваща му глобус. Блех изхриптя, думите излизаха с мъка от устата му – Толкова добре, че след това нямаше нужда да работя повече... Никога... Беше нисък и преправяше гласа си...

– Но кой беше той, кой? – отчаяно разтърси умиращия Климент. – Как да го намеря?

– Не знам... И други питаха... Но никога не съм знаел... Кървавия... – главата на Блех се люшна и застина в страни.

Ковачът беше мъртъв.

* * *

Корсис блъскаше хората по пътя си. Отначало викаше да се пазят, но скоро започна да пази дъха си за преследването. Пред него закачуленият ловко се провираше през тълпата, рязко завиваше по малките улички, прескачаше купчините с боклуци и макар младежът да тичаше с всички сили, все повече и повече увеличаваше разстоянието помежду им.

– Дръжте го! – извика Корсис на появилия се зад един от ъглите патрули, но преди войниците да разберат какво да направят, беглецът профуча покрай тях.

Стараейки се да не изостава, помощникът на писаря се втурна с нови сили след убиеца. Страхуваше се маскираният да не свие из малките улички на града, които се пресичаха в гъста мрежа и да му избяга. За негови учудване беглецът се отправи към центъра. Прелетя като вихър през пазара, шмугна се под кафяв кон, който с цвилене се изправи на задните си крака, прекоси Хебър по един от централните мостове и се насочи към резиденцията на боритаркана Курт.

"Нима отива да се предаде?" – невярващо си помисли Корсис докато продължаваше да тича.

Мъжът прелетя като хала по мраморните стълби, изкрещя нещо на войните, застанали на пост пред вратата, и изчезна във вътрешността на къщата.

Корсис нямаше този късмет. Стражите на входа се опитаха да го спрат и се втурнаха след него, след като той продължи, без да обръща внимание на думите им. Единият от войниците го хвана за рамото, другият се хвърли в краката му.

– Глупаци! Пуснете ме! Ще го изпуснем! – изкрещя Корсис, а гласът му отекна под мраморния свод.

Тримата се затъркаляха по пода. Привлечени от шума, от помещението до вратата изскочиха още войници, които също се включиха в боя. Въпреки че се бореше като лъв, ругаейки и блъскайки противниците си, скоро Корсис бе прикован към пода. Над него се надвеси чигат с изваден меч, тънки черни мустаци и гневнен поглед.

– Тъй, тъй... – каза присмехулно военният, завъртя оръжието си и ритна поваления – Я да видим, какво имаме тук?! Кой си ти, че така нахлуваш в резиденцията на боритаркана!? За какъв се мислиш?!

– Аз съм княжески пратеник! Преследвам престъпник, който влезе тук! Курт може да е в опасност!

– Какъв престъпник? Влизал ли е някой друг? – чигатът въпросително погледна един от войниците си.

– Малко преди него се появи един мъж. Знаеше паролите, затова го пуснах. Лицето му беше скрито. Но знаеше паролите и затова... – повтори войникът, но чигатът го удари с плоската страна на меча си.

– Ах ти... – започна той, но в следващия миг от горния етаж се чу писък, последван от викове за помощ.

– Това е Курт! – извика Корсис, изтръгна се от ръцете на тези, които го държаха и затича по стълбището.

След него, сипейки ругатни, се втурнаха чигатът и подчинението му.

Боритарканът Курт беше в покоите си. В ръката си държеше меч. Паднал по гръб на пода в локва кръв, пред него лежеше непознатият. Качулката му се бе смъкнала и Корсис разпозна в него помощника на боила – Маламир.

– Чух викове, в следващия момент той нахлу в стаята ми. Беше с качулка и не можах да го разпозная. Стискаше нож. Помислих, че ме напада, затова извадих меча си и го промуших... Не знаех, че е Маламир. Не знаех... – боритарканът тежко се отпусна на стола и си наля чаша вино. – Но защо е дошъл тук въоръжен? Какво с искал от мен?

- Искал е да те убие! – мрачно каза Корсис, загледан в лицето на мъртвеца. – Точно както е убил и бившия телохранител на Гостун Теодорит!

12

– Пресвета Дево Мария! – каза Невестулката, седна на стола, прекръсти се и стана отново – Навсякъде само трупове!

– Не знаех, че си толкова набожен! – заяде го Корсис.

– Всички крадци са набожни и суеверни! Не знаеш ли? Нямаме кой друг да ни пази освен светците на небето и добрата Божия майка! Затова често ги молим за закрила. И се опитваме сами да си я осигурим – Невестулката докосна с признателност дървеното кръстче на шията си. – Човек никога не знае, нали?

Писарят остави помощниците си да се препират. Тримата се бяха прибрали в малката пристройка, която обитаваха. Имаха нужда да се подкрепят и починат, а Климент да събере мислите си след сутрешните събития.

На вратата се почука и двама слуги внесоха тава с печено и кана вино. Подарък от боритаркана Курт, за писаря и помощниците му. Боилът ги бе поканил на обяд, но Климент отказа. Искаше да обмисли всичко на спокойствие.

Щом видяха храната – гълъби с бадеми и дробчета, задушени във вино, Корсис и Невестулката забравиха спора си и се нахвърлиха върху яденето. Климент също седна пред масата, извади металната си вилица и започна да се храни, но мислите му бяха другаде.

Във Филипополис не намери отговорите, на които се надяваше. Вместо това въпросите ставаха все повече. Имаше чувството, че се движи в мъгла, че се върти в кръг като малко, заблудено в гората дете. От къде трябваше да започне? Имаше ли връзка между случилото се в града и престъпленията в Плиска?

Едно поне бе ясно, някой стоеше зад нападението над Гостун и семейството му и сега злото, посято преди дванайсет години, бе избуяло, за да вземе поредните си жертви.

Теодорит, майка му, Блех, Кървавия и Маламир, бяха намерили смъртта си, заради нещо, което се бе разиграло под стените на Филипополис.

Помощникът на боритаркана ли беше отговорен за тези престъпления? Според Корсис – да! Младежът бе категоричен, че човекът, с който се бе сблъскал пред дома на Теодорит, преди да го намери мъртъв, е бил Маламир. За това говореше и надрасканата бележка, намерена в джоба на убития телохранител. "Quis custodiet ipsos custodes? – Кой ще пази пазачите?"

Изглеждаше напълно възможно! Сигурно бе станало така: Теодорит се среща с приятелите си ветерани в "Плаща", където бившите военни пият и си разказват стари истории. Нещо казано внезапно пробужда спомените на телохранителя, който бърза да запише мисълта си. Надрасканата бележка ясно говореше за това, че убитият бе заподозрял някои от участниците във властта. След което се е върнал в дома си, а в сърцето му е забита кама. Това значи няколко неща – или убиецът е присъствал на сбирката и се е уплашил от поведението на Теодорит, или е знаел за плановете им да разследват старото нападение срещу Гостун и е решил да заличи всички следи.

Маламир идеално пасваше в този образ. Бивш военен, той спокойно е можел да присъства в "Плаща". Като помощник на Курт е знаел за плановете на писаря. И което е най-важното, Маламир бе участвал в разигралите се преди дванайсет години събития. Като подчинен на Курт, той също е отговарял за безопасността на Гостун и семейството му. Което обясняваше намерената бележка в джоба на убития Теодорит.

Нещата започваха да идват на местата си. Преди несъстоялия се поход на Пресиян Маламир се възползва от положението си и ограбва парите за похода на Борис срещу Византия. Здравите ключалки, мистерията как е проникнал крадецът ясно говореха, че става дума за вътрешен човек. Започва разследване и за да прикрие следите си, военният организира нападението над Гостун. Боритарканът е съсипан, кражбата остава неразкрита.

Дванайсет години по късно Гостун е убит и следата води Климент обратно във Филипополис. Маламир научава какви са намеренията му и уплашен да не бъде разкрит, започва да унищожава всички, свързани със случая. Убива Теодорит, който може да си е спомнил нещо. Приятелят му Кървавия, го предупреждава за интереса на писаря към ковача Блех, двамата решават да се oтърват от неудобния свидетел. Накрая, обезумял от страх Маламир, се опитва да ликвидира дори боритаркана Курт. Но тук късметът му изневерява и той е убит от боритаркана.

Някъде заби камбана и откъсна Климент от мислите му. Но улицата с дрънчене мина каруца, военни команди за смяна на стражата се чуха от резиденцията на Курт.

Писарят се огледа. Заситени, Корсис и Невестулката дремеха на столовете си. Така ли бе станало? Маламир ли беше виновен за последните убийства? Имаше чувството, че пропуска нещо. Климент махна с ръка. Вечните му съмнения във всеки и всичко, му пречеха да приеме решението. Но в крайна сметка поне тази част от загадката изглеждаше изяснена. Маламир бе виновен за много кървави дела и в крайна сметка си бе получил заслуженото.

Но с какво му помагаше това? За друго бе дошъл в града на Филип Македонски. Трябваше да разбере защо Агоп бе избягал от Филипополис.

Климент плесна с ръце и помощниците му стреснато подскочиха на местата си.

– Ставайте! – нареди им той. – Имаме работа за вършене. Трябва да потърсим Кирил, Инокентий и дори пратеника на папата Ги Демел. Може би те ще ни разкажат нещо интересно за нашия свещеник.

– Няма нужда да ги търсим – отговори му Корсис и се протегна. – След обяд има диспут в библиотеката до стадиона. На пазара само за това говореха. Всички ще бъдат там.

* * *

Централната зала на Филипополската библиотека беше разчистена. Пейките и масите, на които обикновено стояха посетителите, бяха наредени в центъра под формата на буквата "П". В средата на всяка от тях бяха поставени разпятие и шесторък меден свещник.

На централната маса се бе настанил Инокентий. Митрополитът имаше високо чело, сини очи и гърбав заострен нос, който му придаваше хищен вид. Гъста, внимателно сресана сива брада се диплеше по черното му расо. Макар да се усмихваше любезно, византиецът имаше вид на човек, свикнал да командва. От двете му страни, въртейки се на местата си, като верни кучета, бяха двамата му помощници, йеродяконите – Гаврил и Методий.

В ляво от тях, с кисели физиономии седяха пратениците на папата. Те се набиваха на очи като ярко петно сред облечените в черно свещеници. Епископ Ги Демел – едър, плешив и с топчест нос, не показваше да изпитва каквото и да било неудобство в искрящата си бяла роба, обшита със златни шевици и пурпурно червен епитрахил с големи сребърни кръстове. Той гръмогласно се оплакваше на латински, че негово право е да заеме почетното място и заплашваше, че е пратеник на папата и няма да остави това така.

Йеродяконите на Инокентий му отговаряха на гръцки, че това не е диаспорът на Рим и че тук Константинополският митрополит е с предимство.

Дали двете страни разбираха какво им говорят опонентите оставаше неясно.

Точно срещу Ги Демел и хората му, седеше Кирил. Климент бе изненадан и очарован от българския свещеник. Бе очаквал да види някой разлютен старец с библейски вид, но Кирил бе млад, с добре подрязани брада и мустаци и гъста, пригладена назад коса. Той не участваше в спора, а само гледаше гърците и римляните с тънка усмивка, разменяйки тихо по някоя дума със седналите от двете му страни свещеници.

В крайна сметка спорът бе решен по соломоновски. Договорено бе през трите дни на диспута, гостите да разменят местата си на чело на масата, така че никой да не се чувства пренебрегнат. Ги Демел се опита да протестира, искайки той пръв да седне в центъра, но бързо се отказа, махна с ръка и най-накрая срещата започна.

Климент, Корсис и Невестулката се настаниха в галерията на библиотеката. Отначало двамата му помощници с интерес разглеждаха чуждоземните свещеници и пищните им дрехи, но скоро се отегчиха и се отпуснаха на столовете си, притворили очи.

Писарят също нямаше намерение да слуша диспута. Знаеше за какво ще спорят свещениците – колко природи е имал Исус. Дали е бил само Бог или едновременно с това е бил и човек. Тези, които наричаха себе си монофизити, твърдяха че Христос е имал само Божествена природа. Противниците им – диофизитите казваха, че Исус е имал и Божествена, и човешка природа.

Климент не можеше да стигне до същината на тези твърдения и не разбираше защо те трябва да са толкова важни. За него Христос бе просто синът Божии, дошъл на земята, за да изкупи хорските грехове и да ги научи на добрина и любов. Всичко друго му се струваше безсмислено говорене и губене на време.

Диспутът продължи цял следобед без прекъсване. От време на време от залата се носеха викове, разтревожени послушници припряно тичаха напред-назад, слуги мъкнеха подноси с плодове, сирене, маслини, хляб, вода и вино.

Най-накрая, когато сенките започнаха да се удължават, от залата като хала излетя Ги Демел. Въпреки едрия си ръст, той се носеше толкова бързо, че двамата му помощници едва смогваха да го следват. Папистите профучаха покрай писаря, викайки през рамо, че утре ще докажат тезите си и си тръгнаха.

Малко след тях, пристъпяйки важно, все едно бе самият патриарх, се показа Игнатий. По лицето му бе изписано блаженство, но от сините му очи се мятаха мълнии над кривия му нос.

– Някои хора не могат да свикнат, че светът не се върти около тях – обяви надменно той и подаде ръката си за целувка на писаря, който бе приближил до него да го заговори.

След това, носейки се като галера през разбушувано море, митрополитът се оттегли.

Кирил бе останал в залата. Отецът бързо пишеше по навит на руло пергамент, като притискаше с лявата си ръка края му. Двамата свещеници, които го придружаваха, бяха изчезнали.

– Зает съм – каза Кирил, без да вдига поглед от това, което пише. – Утре трябва окончателно да покажа на тези византийски хитреци, къде им е мястото!

– Не става дума за религия, нали? – отговори му писарят и седна на един от празните столове, без да чака покана. Гласът му отекваше странно в празната зала и няколкото слуги, разчистващи масите, се обърнаха да видят кой говори. – Не става дума и за Христос. Всички искат да докажат, че са по-знаещи от другите и да ги унизят. А вероятно и да им наложат волята си. Не е ли казано, че "Онези, които искат най-малко, са най-близо до Боговете."?

- "Мнозина критикуват това, което не разбират". Учен, а? Отдавна не бях чувал някой да цитира Сократ – Кирил вдигна глава и заоглежда с интерес писаря. – И ти ли ще се включиш в спора?

- Не виждам какъв е смисълът! Аз искам да вярвам в това, което с казал и направил Христос, да следвам пътя, който е посочил, а не да разсъждавам над въпроса колко същности е имал. Как това ми помага да стана по-добър, да Го обичам повече или Го приема в сърцето си?

– Хммм – измърмори свещеникът. – Не бях разглеждал въпроса в тази светлина.

– А трябва! – писарят чувстваше как неочаквано за самия себе си започва да се разпалва. – С прекаленото си умуване и спорове, само обърквате хората. Те не знаят вече на кого да вярват.

– И на кого трябва да вярват според теб? – Кирил се облегна на стола си и се усмихна предизвикателно.

– На Господ, на княза и на сърцето си! – отсече Климент. – Това е напълно достатъчно!

– Кой си ти? И защо си тук? Да не са те пратили гърците? – недоверчиво го изгледа Кирил. – Те са способни на подобни номера.

– Аз съм Климент, писар на Борис, негов храненик и багаин – официално се представи писарят. – Тук съм във връзка с разследване, което водя в Плиска. Става дума за смъртта на двама свещеници. Единият от тях Агоп, по-рано е проповядвал тук. Имам съмнения, че убийството му, защото става дума за убийство, е свързано с нещо, което се е случило, докато е бил във Филипополис. И се надявам ти да ми помогнеш.

Свещеникът нави на руло изписания свитък, внимателно почисти перото си, запуши малката си мастилница и прибра всичко в един от джобовете на расото си.

– Агоп значи – замислено каза той. – Как са го убили?

– Простреляли са го. В ръката, корема и гърлото. Това подсказва ли ти нещо?

Кирил сви рамене.

– Освен, че стрелецът не е бил много добър – свещеникът помълча. – Много мога да ти говоря за Агоп. И то предимно неща, каквито не бива да се говорят за свещеник. Беше хитър и пресметлив. Гледаше само как да извлече полза за себе си. Но беше и доста страхлив. Вечно се съгласяваше с всички. Умилкваше се на византийците. Подмазваше се на папските легати. Пред мен хвалеше княза. Беше готов да предаде всеки, стига да има някаква изгода от това.

– Защо напусна града?

Кирил въздъхна.

– Това, което ще ти кажа, не ми е по вкуса. Но няма да те лъжа. Както сам каза, истинската вяра е в сърцето. А то ми подсказва, че мога да ти се доверя. Агоп се запали по орфизма. Предполагам, първоначално е отишъл от любопитство или с желанието да си намери нови "клиенти", които да смуче. След това му е харесало. Мистериите могат да се окажат доста интересно място. Още повече за свещеник, дал обет за целомъдрие. На повечето церемонии участниците са с маски на лицата, дари водачът им понякога не знае кой кой е. Така че е лесно да се изкушиш, вярвайки, че никой няма да разбере истинската ти самоличност. Пият вино, след което се отдават на безразборен секс, понякога се стига и до побоища. Все неща, идващи от дявола.

– И се е разбрало за участията на Агоп, което е подронило авторитета му? Затова ли е трябвало да напусне града?

– Не точно – червенина заля лицето на Кирил. – Макар мнозина от клиентите му сигурно биха се отказали от него, ако разберяха в какви вакханалии участва. Не знам какво се е случило, но на една от сбирките им нещо ужасно се е объркало. Толкова ужасно, че Агоп още на другия ден си събра набързо багажа и напусна града.

– И ти не знаеш какво е станало? – писарят се наклони през масата към събеседника си.

Кирил помълча преди да отговори, гладейки брадата си.

– Не мога да ти кажа нищо повече – обяви накрая той. – Но каквото и да е станало, то е било в "Скъсаната струна". Това е едно от местата, където се събират орфиците. Там трябва да търсиш отговорите на въпросите, които задаваш.

След това свещеникът събра разпръснатите пред него пергаменти, извини се с това, че трябва да се готви за диспута на следващия ден и си тръгна.

Писарят постоя сам в притихналата зала, обмисляйки това, което му беше казал отецът. Можеше да притисне Кирил, позовавайки се на правомощията си, дадени му от княза, но от това едва ли щеше да има особена полза. Свещеникът изглеждаше костелив орех. По-добре щеше да е да отиде в "Скъсаната струна" и да се опита на място да разбере в какво се бе забъркал Агоп. Някъде вече бе чувал името на кръчмата.

Писарят изтръпна. Шарения му бе казал за "Скъсаната струна" при срещата им на бреговете на Хебър. Като едно от местата, където "орфистите" се събират, за да развратничат с малки момичета. Писарят изруга, скочи на крака и викайки Корсис и Невестулката излезе от библиотеката.

В къщи направиха кратък съвет. Дълго се чудеха дали да потърсят помощ от Курт, но в крайна сметка решиха да се справят със собствени сили. Боритарканът със сигурност знаеше за мястото и какво става в него и щом не предприемаше нищо, може би имаше някаква изгода от това. Така че по-добре бе да действат сами.

– Освен това Курт ясно ни даде да се разбере, че иска да стои надалеч от подобни неща и да не се замесва в тях – отбеляза Невестулката, който не бе забравил как го нападна боилът.

Корсис щеше да вземе от гарнизона и да командва войниците, които бяха довели със себе си от Плиска, без да им казва къде и с каква цел отиват.

– Деца?! – младежът погнусено изкриви лицето си, след като разбра какво в действителност се случва в "Скъсаната струна". – Само бях чувал за подобни гадости. Ако се е разбрало, че Агоп ходи там, свещеникът наистина е имало за какво да бяга. Честно казано, вече не изпитвам съжаление към съдбата му! Така ще завардим това място, че никой от тези мръсници няма да може да се измъкне!

След това ролите бяха разпределени. Климент и Невестулката щяха да влязат в заведението, представяйки се за клиенти. Корсис да ги чака в предверието, след като разположи хората си около страноприемницата. По подаден от писаря знак, част от войниците щяха да нахлуят в "Скъсаната струна" и да изловят посетителите, а останалите да арестуват тези, които се опитат да се измъкнат. Писарят няколко пъти подчерта, колко е важно войниците да не влизат, преди да са чули сигнала. Показа им малка свирка, с която щеше да ги повика, когато прецени, че е дошъл моментът. Писарят и наду и тя издаде дълъг, писклив звук, който можеше да вдигне и мъртвец от гроба.

- Това сигурно се чу чак в Плиска – отбеляза Невестулката, прочиствайки ушите си, но писарят не му обърна внимание.

– Ще влезете, само когато чуете този звук! Ако се появите по-рано, може да провалите всичко! Не забравяй! – повтори той няколко пъти на Корсис, който кимаше с глава.

Климент облече нов вълнен панталон, бяла ленена риза с връзки, върху която сложи хубав везан жакет. Пристегна колан със сребърна катарама около кожената си куртка и наметна на гърба си наметало от фин памук. Обу лъснатите си до блясък ботуши от мека кожа и заприлича на истински аристократ. Корсис избърза напред, за да доведе войниците, а писарят и Невестулката бавно тръгнаха по притъмняващите улици.

Вечерта бе прекрасна. Във въздуха се носеше ухаенето на падналия дъжд, улиците бяха сухи и чисти, лек вятър се провираше между къщите, носейки спокойствие и прохлада. Сергиите бяха разчистени, купчините с боклуци, изхвърлени на сметището, от страноприемниците лъхаше аромат на печено, премесено с билки.

Писарят пое дъх с пълни гърди, усмихна се и остави спокойствието на вечерта да проникне в тялото му. Независимо какво предстоеше да стане, той си обеща да запази хладнокръвие и да не се поддава на емоциите като Корсис.

"Скъсаната струна" се намираше в центъра на града, но в страни от главните улици. Човек лесно можеше да я пропусне, ако не знаеше какво търси. Пред заведението нямаше голяма табела, нито каращи се пияници, капаците на прозорците бяха спуснати, от вътрешността на къщата не се чуваше никакъв звук. Само малък дискретен надпис известяваше посетителите за името на страноприемницата.

Корсис се появи от сенките и тихо прошепна на писаря, че всичко е готово, а войниците са обградили плътно кръчмата. Заедно с него крачеше висок мъж с оредяла коса и сериозни очи. Чигатът Барс от местния гарнизон, щеше да командва малкия отряд.

– Нямаше как да се откача от него, господарю – извинително поклати глава младежът. – Отказа да пусне хората ни, ако и той не дойде с нас. Но не знае защо сме тук и какво предстои да се случи. Мисли, че ни е изпратил боритарканът Курт. Казах му, че в никакъв случай не трябва да предприема нищо, преди да е чул сигнала.

Климент кимна и съпровождан от двамата си помощници се отправи към вратата. Дълго тропа преди да му отворят. Най-накрая вратата се открехна и в малкия процеп се показа едрото лице на гладко избръснат сресан назад бияч, който ги изгледа подозрително.

- Какво искате? Затворено е! – грубо каза той и понечи да тресна вратата в лицата им.

– Чакай малко! – Невестулката бързо сложи крак в процепа, а в ръката му се появи монета. – Господарят ми е голям почитател на орфическите мистерии и свързаните с тях вакханалии. Особено с вакханалиите. Разбрахме, че на това място се уреждат такива. Освен това е готов да се раздели с доста от жълтиците си, само и само да успее да се слее с Богинята Майка или някоя от нейните дъщери. Колкото по-млади, толкова по-добре.

– Ние сме приятели на Агоп. Той ни каза за това място – тихо добави писарят и хвърли бърз поглед в двете посоки на улицата.

Портиерът ги изгледа изпитателно, грабна монетата от ръката на Невестулката и отвори вратата.

– Влизайте бързо! – изкомандва той. – Този с меча – вратарят посочи Корсис – ще остане тук. В заведението не се допускат никакви оръжия – Климент и Невестулката вдигнаха ръце, а портиерът безочливо ги опипа и кимна с глава, че всичко с наред. – Праща ви Агоп, но бъдете внимателни, ще ви държа под око. Ако сте възпитани и имате достатъчно пари, със сигурност ще успеете да получите това, за което сте дошли. Мистериите започват след малко – раменете на главореза се затресоха беззвучно и той побутна Климент и Невестулката надолу по стълбите. – Насам!

Писарят никога не бе попадал на подобно място. Помещението бе просторно и чисто, по масите бяха наредени свещи от восък и мед, покрити с малки лилави кожени абажури, които разпръскваха мека синкава светлина. По ъглите висяха маслени фенери, а в центъра, върху опъната като на барабан животинска кожа, бяха поставени няколко медни съда, със разгорени в тях въглени, чиято светлина излизаше през специални пробити дупки като златни лъчи, хвърляйки отблясъци, подобни на безброй слънца. Стените бяха изрисувани с фрески, изобразяващи мистериите, но когато писарят се загледа по-внимателно установи, че участниците в тях са преплетени в сластни прегръдки и неприлични пози.

Някои от масите бяха прикрити зад паравани, така че гостите да могат да се уединят, а около другите на дълги лежанки се бяха отпуснали част от посетители. Всички шептяха, а между тях се носеха прислужнички, облечени като древноримски матрони, но туниките им бяха възкъси и отворени и си личеше, че под тях са голи.

Посрещна ги странно на вид същество, чийто пол Климент не можа да определи в първия момент. С вдигната ярко оранжева коса, високи дървени сандали и няколко различни разноцветни дрехи, увити около тялото, то приличаше повече на жена, но всъщност бе мъж.

– Аз съм Семел[37] и съм готов да ви осигуря всичко, което пожелаете – представи се с поверителен шепот мъжът, изкиска се закривайки начервената си уста с ръка и ги поведе към една от масите в далечния ъгъл. – Разбрах, че се интересувате от сестрите на Майката Богиня, с които да се слеете. Няма да останете разочаровани! Ще изпитате неземно удоволствие и ще докоснете дрехата на нашия повелител и господар великия Орфей.

– И да са по-младички – изграчи Климент, който не можа да познае собствения си глас. – Ето! – писарят несръчно подаде сребърна монета на Семел, който ловко я прибра.

– Само най-доброто! Само най-доброто! – зарече се той, ръкомахайки, а гривните на тънките му китки издрънчаха. – Но първо ще ви пратя вино и плодове. Отделно сепаре ли искате или ще наемете стая?

– Засега просто ще пийнем – отговори Невестулката и сръчка господаря си.

Още не се бяха настанили на лежанките, когато до масата им се появи момиче, носещо вино. То бе съвсем младо, още дете и му бе трудно да крепи тежката кана. Невестулката се протегна да помогне, а момичето веднага изтича обратно и се върна с купа грозде, ябълки, фурми, смокини и сирене.

– Аз съм Тиона[38] – представи се детето и се усмихна лъчезарно. – И ще направя всичко, което поискате от мен.

– Тогава седни и хапни от плодовете, които сама ни донесе покани го писарят и наля от виното. – Ще ни бъде приятно да си поговорим с теб.

Момичето се озърна през рамо, но Семел говореше с дебел мъж в ярко зелена роба в другата част на помещението, кимна с глава, седна на единия от столовете и се нахвърли върху подноса. Климент въздъхна докато детето тъпчеше в устата си плодовете и сиренето, които се търколиха по масата. От близо се виждаше, че под напудреното лице на Тиона, изрисувано с цветен руж, личат синини и тъмни кръгове.

– На колко години си? – попита Невестулката, който също гледаше с умиление ядящото момиче.

– Скоро ще навърша тринайсет – обяви то без да спира да се тъпче.

Много скоро подносът беше празен, а Тиона се отпусна назад на стола. Лицето ѝ излъчваше ситост и задоволство.

– Благодаря ви, господарю! Благодаря! Отдавна не се бях хранила толкова добре – каза момичето, след което гласът ѝ стана дрезгав и прелъстителен. – Ако искате можем да се усамотим в някоя стая или да си сложим параван. Бяхте толкова мили с мен, ще се постарая специално за вас. И за двама ви – момичето се усмихна с невинна усмивка, а писарят усети как в гърдите му се надига гняв.

За да го потуши, той изпразни чашата си на един дъх и си наля нова.

– Първо искам да поговорим – каза той. – Много ли са тук такива като теб?

– Бяхме десет или единайсет, но сега сме само шест. Момичета идват и си отиват. Едни са от Филипополис, други от Сердика, Плиска и Дръстър. Някои са били в сиропиталища, други идват направо от улицата. Мен ме продаде баща ми преди половин година. Каза, че няма нужда от още едно безполезно гърло. Ако бях момче... ако можех да въртя меч или копие... – момичето въздъхна. – Мислела съм да избягам, но къде ще отида? Пък и Семел е много строг – Тиона опипа лицето си и се озърна през рамо. – Всички се страхуват от него.

– Какво стана с другите? – напрегнато попита писарят.

– Някои си тръгваха, други бяха прогонени, трети... – Тиона поклати глава. – Не трябва да говоря за тези неща. Ще си имам неприятности.

Писарят се наведе напред и хвана момичето за ръката.

– Чуй ме, Тиона! Не съм тук, за да се възползвам от услугите ти. Аз съм пратеник на княза, който иска да прочисти места като това! Войниците ми чакат отвън само да им подам сигнал – писарят показа малката си дървена свирка. – Така че няма от какво да се боиш! Нито от Семел, нито от който и да било! Ако ми кажеш всичко, което знаеш, ще те изведа от това място. Ще ти намеря истински дом, където да живееш с други такива като теб.

– Можеш ли да направиш това, господарю?! – в очите на момичето се появиха сълзи. – Можеш ли?

Климент кимна.

– Ами останалите? Ще можете ли да помогнете и на тях!

– Да! Ще отърва всички ви! Стига да ми кажеш какво наистина се върши тук. Искам истината! И то на всяка цена!

Тиона примъкна стола си по-близо до масата и бързо заговори.

– Никой не знае къде изчезнаха три от момичетата. Много от тях бягат или биват изгонени, но не и тези. И трите бяха поръчани от един и същи човек. Не го бяхме виждали, но се знаеше се, че обича да бие и измъчва. Но плащаше много и Семел не му придиряше. След като изчезна първото момиче, ни каза, че е избягала. Повярвахме му, но се случи отново. Когато стана за трети път беше ясно, че нещо не е наред. Още повече, че изчезналите момичета бяха тихи и кротки и никога не бяха създавали проблеми. След това намерихме дрехите на две от тях. Бяха скрити в мазето. Изпрани, изсушени и закърпени, но се виждаше, че са били разкъсвани, а по тях все още личаха петна от кръв. След тези случай Семел много забогатя. Когато пийнеше повече почваше да се хвали, че е намерил златна мина, която ще му осигури пари за цял живот. Няколко пъти го видях с един от клиентите, който му даваше кесии с монети. Беше страшен – целият в черно, миришеше на тамян и говореше с дрезгав глас. Беше идвал и преди, но никога не се включваше във вакханалиите, а просто седеше, пиеше и гледаше. После човекът изчезна, а Семел беше много гневен. Биеше ни и разправяше, че са го измамили и ние сме виновни за това. Непрекъснато повтаря как ще ни избие всичките, ако се разприказваме.

– И наистина ще го направя! Как се осмеляваш да разкриваш тайните ми! Ти малка никаквице! – Семел, който се бе доближил неусетно до масата, зашлеви момичето, което падна от стола си. – А вие – обърна се той към Климент и Невестулката. – Вие не мислете, че ще се измъкнете от тук живи – очите на мъжа хвърляха мълнии, в ръката му като с магия се появи нож. – Бруууус! Имам нужда от помощта на всички ви!

"Всички ви?" – помисли си писарят, докато отблъскваше стола си назад – "Нима има и други? По дяволите!"

От ъглите неочаквано се появиха няколко мъже, които до сега се бяха спотайвали в сенките и без да кажат и дума се нахвърлиха върху Климент и спътника му. Писарят извади свирката си и се опита да я надуе, но един от мъжете го блъсна в ребрата, писарят се удари в стената зад себе си и я изпусна.

Тиона се сви под масата и започна да пищи. Останалите клиенти наскачаха от местата си, но бързо бяха изблъскани в задната част на заведението.

Невестулката се облегна на стената до писаря. Дрехата на рамото му бе срязана, кръв се стичаше по гърдите му. И двамата се опитваха да се защитават с чашите си, защото нямаха други оръжия.

– Помощ! На помощ! – извика писарят, но никой не отговори на виковете му. Дори и да го чуваха, войниците имаха изричната заповед да не мърдат от местата си, докато не изсвири с проклетата свирка.

Мъжете срещу тях само се ухилиха и бавно тръгнаха напред, прехвърляйки ножовете си от ръка в ръка. Дългите им черни сенки се извиха злокобно по сводестите стени. В този момент вратата на помещението се отвори и вътре нахлу огромният портиер. На земята зад него лежеше Корсис.

– Аз съм княжески пратеник! Аз съм писарят на Борис! Който ме нападне ще бъде наказан жестоко! – извика Климент и отново размаха чашата си пред себе си. – Оставете ни да излезем от тук и никой няма да пострада!

Мъжете срещу него се разколебаха за момент.

– Не го слушайте! Ако го изпуснем ще ни предаде и с всички ни е свършено! Ако го убием и изчезне никой няма да разбере какво се е случило! – Семел беше зад хората си и ги окуражаваше. – Давай Брус! Убийте ги!

Огромният портиер се хвърли напред, опитвайки се да посече Невестулката. Джебчията успя да се извие в последния момент и да избегне острието, което направи бразда на стената зад него. Якото туловище на Брус обаче се стовари върху бившия крадец и буквално го смаза под тежестта си. Невестулката се свлече в безсъзнание и остана да лежи на земята. Брус скочи ловко на крака и с широка усмивка се обърна срещу писаря.

"Нима ще загина по този нелеп начин. В някакъв долнопробен вертеп? Що за смърт е това" – отчаяно си помисли Климент и размаха отново безполезната си чаша срещу нападателите. – "Наистина прекрасен край за кариерата ми. Еспор ще има да се смее... Трябва да направя нещо!"

Писарят се отлепи от стената, блъсна изпречилия му се стол в краката на единия от нападателите си, който се препъна, но не падна на земята. Останалите го наобиколиха. Отзад Семел даваше резки команди с пискливия си глас. Климент хвърли чашата си по портиера, но тя отскочи от едрите му рамена без да му навреди. Брус му се ухили с вълча усмивка.

– Няма къде да избягаш! – изсъска той и вдигна меча си.

Писарят скочи встрани, грабна един от фенерите, закачени на стената и го завъртя пред себе си. Нападателите му за миг отстъпиха назад.

– Не го изпускайте! Не го изпускайте! – насърчаваше хората си Семел.

Един от мъжете се втурна напред. Климент го халоса по главата и той рухна на земята. Фенерът се разпадна в ръцете му, маслото заля сламата по пода и я подпали. Без да обръщат внимание на пламъците, останалите нападатели се нахвърлиха върху него. Климент избегна удара на първия, мушна се под замаха на втория, но налетя право на юмрука на Брус, който го запрати на земята. Останалите веднага се хвърлиха върху поваления си враг.

"Явно все пак това ще бъде краят. Жалко!" – успя да си помисли писарят.

В този момент, въздухът бе раздран от тънък, писклив звук. Свита под масата, Тиона надуваше с всичка сила свирката на писаря. В следващия момент войниците нахлуха в подпаленото помещение.

13

– Наистина се радвам, че си тръгвате! – боритарканът Курт бе почервенял от гняв. – За няколко дни забъркахте повече проблеми отколкото за цяла година!

Климент мрачно гледаше градоначалника. Знаеше защо Курт е недоволен. Сред заловените гости в "Скъсаната струна" се бяха оказали някои доста заможни граждани, които сега трябваше да обясняват какво са правили там.

Този път боритарканът нямаше как да си затвори очите и да се прави, че нищо не се е случило. Щеше да му се наложи и да обяснява защо е допуснал подобни неща да стават под носа му. Извиненията му за специфичното положение на Филипополис едва ли щеше да му помогне.

– Първо пиянстваш и се биеш с патрула, после заедно с помощниците си сеете трупове из целия град. Сега и това! Как можахте да не ми кажете какво мислите да правите! Ами ако нещо се беше объркало? Борис щеше да ме убие! Поставихте ме в ужасно положение! Какво да правя сега?

– Вече е късно да правиш каквото и да било! – писарят се изправи с целия си ръст и изгледа студено събеседника си. – Изпуснал си момента! Съмнявам се, че дълго ще се задържиш на поста си. Лично ще помоля княза да те смени и ще го уведомя как си оставил един толкова важен град като Филипополис да се превърне в бардак, където извратени типове могат да използват деца, за да задоволяват желанията си! Ще му кажа също така, как не си разбрал, че личният ти помощник, който толкова много цениш, е забъркан в кървави убийства и грабеж на държавната хазна!

– Какво? – боритарканът беше втрещен. – Ти заплашваш ли ме, писарю?! Знаеш ли с кого говориш?

– Много добре знам! С подлец и страхливец! – Климент доближи лицето си до това на Курт. – Ще те държа отговорен поне за три убийства. Както вероятно и за това на Агоп! И това нима нищо общо с последните престъпления, които станаха под носа ти!

– Какво убийство? Аз нямам нищо общо със смъртта на свещеника? – лицето на боритаркана пребледня. От доскорошната му самоувереност и надменност не остана нищо.

– Просто е! – щракна с пръсти Климент и му обърна гръб. – Знам, че Агоп се е забъркал в нещо в "Скъсаната струна". Толкова ужасно, че останалите свещеници не искат дори да споменат подозренията си за него. Но аз разбрах за какво точно става дума! В кръчмата са убити поне три момичета. Извършителят е човек, носещ черни дрехи, миришещ на тамян. Очевидно е, че е свещеник. Човекът е изчезнал от града по същото време, по което Агоп се е появил в Плиска. Това говори ли ти нещо? Дори ти би трябвало да можеш да съобразиш за какво става дума.

Курт преглътна.

– Нямах и представа в какво се е забъркал... Мислех, че е просто развратник...

– А е трябвало! Поставен си от княза, за да управляваш този град, да защитаваш онеправданите и раздаваш правосъдие! Вместо това се криеш в палата си и не правиш нищо от страх да не засегнеш някои от влиятелните си приятели.

– Какво да правя? Кажи ми какво да направя? – Курт почти падна на колене пред писаря и вдигна умолително ръце. – Ще сторя всичко, което ми наредиш!

Климент сви рамене.

– Вече ти казах – закъснял си. Но можеш поне малко да изкупиш вината си, като разбереш кои са били убитите момичета. Както и имали ли са близки, приятели или любими. Може пък някои от тях да се окаже убиецът на Агоп. Нищо чудно да са проследили свещеника в Плиска и да са му отмъстили за това, което е направил. Трябва да разпиташ и Симел. Възможно е след като духовникът е избягал и не е можел повече да го изнудва, сам да го е издал на роднините на убитите момичета. Или някое от момичетата да са им подшушнали нещо.

– Какво ще стане с тях? – Курт се опитваше да си върне самообладанието.

– Ще ги заведа в Плиска. Достатъчно са дали на Филипополис. Стига толкова! Знам точното място, където да ги приютя!

* * *

Връщането бе бавно и продължително.

Качиха спасените деца от "Скъсаната струна" на покрита каруца и потеглиха обратно. Пролетта настъпваше и в планината, а лекото майско слънце меко препичаше между белите облаци. Минаха през обраслите в зеленина проходи, сърни и елени пресичаха пътя им, в небето с весели крясъци се гонеха завърналите се птички.

Първоначално Тиона и другите момичета стояха под платнището, но това бързо им омръзна и скоро те се закачаха с Климент, Корсис, Невестулката и войниците. Децата се радваха на пътуването, смееха се, пееха неприлични песни и беряха букети теменужки, с които бяха осеяни склоновете на планината. Писарят бе решил да ги заведе при дякон Дориян. Беше сигурен, че свещеникът с радост ще приюти момичетата, на които малко строгост и работа на открито, щеше да се отрази добре.

Освен да се грижи за новите си питомки, Климент често мислеше за това, което беше открил във Филипополис. Убийството на Агоп бе свързано с извратения му вкус. Някой от близките на трите убити момичета го бе последвал в Плиска и си бе отмъстил. Но как тук се вписваше смъртта на Александър?

След около седмица превалиха билото на планината. Каруцата ги бавеше, на няколко пъти се налага да спират, за да сменят счупени оси на колелата ѝ. Северните склонове ги посрещнаха със студ и вятър. Скалите бяха влажни и хлъзгави, дори слънцето потъна в пелена от сиви облаци. Няколко пъти спаха на открито, запасите им привършваха, но поне краят на пътуването се виждаше.

Най-накрая се отскубнаха от прегръдките на планината, а пред тях се простря зелена равнина. Пътят стана широк и удобен, колелата ритмично потропваха по твърдата земя. Вече не им се налагаше да нощуват под небето, ядяха топла храна в страноприемниците, вечер имаше къде да измият прашните си лица след дългия път.

Нападнаха ги само на ден път от Плиска. Колоната се бе разпокъсала, в началото яздеха двама войници, следвани от каруцата с момичетата, Корсис и Невестулката. Климент и останали войници бяха изостанали назад, радвайки се на слънцето, което се бе показало отново.

Началото на групата навлезе сред група дървета, когато срещу тях се изсипаха рояк стрели. Двамата войници паднаха на земята, дебелата ризница на Корсис му спаси живота, а Невестулката се строполи в тревата с простреляна ръка. Покривалото на каруцата заприлича на игленик със забитите в него стрели. Уплашени от нападението, момичетата започнаха да пищят.

Корсис изтегли меча си, скочи от коня и издърпа ранения джебчия зад каруцата, викайки на уплашените деца да млъкнат и да не се подават навън.

– Ще умра, нали? – очите на Невестулката се бяха разширили от ужас, той стискаше рамото си, по което се стичаше кръв.

– Няма да умреш! – увери го Корсис. – Най-много да не можеш повече да мамиш на зарове.

– Още по-лошо! – отрони се от устата на бившия крадец, главата му се залюля и той припадна.

Корсис нямаше време да се занимава с ранения си другар. Между дърветата с викове се появи група разбойници, които размахвайки мечове, ножове и брадви се втурнаха към него. Корсис изчака да се приближат, изскочи от прикритието си и на свой ред, крещейки с пълно гърло, се хвърли срещу тях. Метна ножа си по най-близкия от нападателите, острието потъна в гърдите на мъжа, който разпери ръце и се свлече на земята. Това стресна за миг другарите му, които спряха, неочаквали да срещнат такава съпротива. Преди да се хвърлят отново срещу него, Корсис преброи дванайсет души.

Той не остави враговете да се опомнят, а ги атакува с вик, размахвайки меча си като светкавица. Посече първия от тях, рани друг в ръката, но останалите, виждайки, че срещу тях е само един човек, го нападнаха с гневни крясъци. Корсис отчаяно се защитаваше, вдигна счупен клон, използвайки го като щит и започна да отстъпва към каруцата, за да не го обградят. Успя да отбие няколко удара, прониза един от противниците си в крака, но силите му започнаха да се изчерпват.

Вдигнал високо тежката си ръждясала брадва, срещу него се втурна огромен мъж. Черната му мръсна и сплъстена коса се вееше около осеяното му със струпей и рани лице. Великанът яростно замахна към Корсис, който отскочи назад, за да избегне удара, но се препъна и падна. Зловещо ухилен, разбойникът скочи напред, за да нанесе решаващия удар, но бе прегазен от препускащ в галоп кон. Климент и войниците му най-после бяха пристигнали.

Някои от разбойниците станаха жертви на връхлитащите ги ездачи. Други се втурнаха обратно към гората, надявайки се да намерят спасения между дърветата, но станаха лесна плячка на преследващите ги войници.

Никой не успя да се спаси. Само след миг пътеката бе осеяна с трупове, към небето се понесоха стонове и вопли, които бързо заглъхнаха. Оцеляха само двама. Единият бе раненият в началото на битката от Корсис, другият – великанът с топора, който някак си бе оцелял под копитата на конете.

Скоро те бяха завързани и изправени пред писаря.

– Кои сте вие? – попита ги той, докато триеше челото си. – Защо ни нападнахте?

Грамадният разбойник се изплю на земята и не каза нищо.

– Извадихте късмет, че другарите ни ги няма – каза другият и изгледа с презрение Климент. – Иначе досега всички щяхте да сте мъртви!

– Вие сте от хората на Батой, нали? – тихо попита писарят. – Той ли ви изпраща?

– Да, негови хора сме! – гордо обяви мъжът и се огледа. – Той ще отмъсти за нас! Можеш да си сигурен! – разбойникът се опита да се отскубне, но войниците го стискаха здраво. – И какво ще правите сега? Ще трябва да ни заведете в Плиска! А нищо не се знае какво ви чака по пътя до там, нали?

– Всъщност не! – твърдо каза Климент. – Убили сте двама от хората ми! Ранили сте помощника ми! Искахте да избиете всички ни и да ни ограбите! Затова с правомощията, дадени ми от княза, ви осъждам на смърт! Обесете ги!

Писарят се обърна, за да не гледа повече разбойниците, които го засипаха с викове и ругатни.

– Господарю! – един от войниците се приближи до писаря и го хвана за лакета. – Господарю, струва ми се, че по-ниският е Николай, слугата на убития свещеник Агоп. Разпознах по описанието, което ни бяха дали докато го търсехме.

Климент трепна и се обърна. Разбойникът не спираше да се мята в ръцете на войниците, които го водеха към дърво, през един от клоните на което бе преметнато въже с клуп на края. На съседния вече се полюшваше тялото на обесения великан.

– Чакайте! – извика писарят и доближи до осъдения. Ти си Николай, слугата на Агоп, нали?

Разбойникът облиза устни.

– И какво ако съм аз?

– Ти ли уби свещеника?

– Какво значение има? – присмя му се мъжът. – Така или иначе ще увисна на въжето!

– Кажи ми истината и може да размисля! Ти ли уби Агоп?

Спазъм премина през тялото на Николай, в очите му проблесна надежда.

– Да, аз съм Николай. Но не съм го убивал! Макар че, честен кръст, много пъти са ме сърбели ръцете да го направя. След като разбрах, че е мъртъв задигнах някои от финтифлюшките му, но кой би могъл да ме укори за това? Искаш истината – ето ти я: Сред мъртвите ми другари имаше много по-почтени хора от тази свиня! Извратеняк, мръсник и крадец! И този човек твърдеше, че се грижи за душите на хората?! Заслужаваше да умре! Който го е убил, е направил добра услуга на света. Но не бях аз. Но те всички.... не, не, всички вие – задъхан от възбуда крещеше Николай – всички вие с нищо не сте по-добри от мен и Батой. Князът избива собствените си поданици. Поповете му насилват деца. Боилите му крадат! Всички са един дол дренки! Знаеш ли, че прехваленият ви Александър, оня дето строеше църквата в Плиска, навремето е причаквал като мен хора по пътищата? – разбойникът се изсмя на слисаната физиономия на писаря. – О-о-о, да! Вие сте същите като нас, само че се криете зад гръмките си титли и скъпите си дрехи. Но всички до един сте убийци и крадци!

– Александър е бил разбойник? – невярващо попита писарят. – Вярно ли е това?

– Разбира се, че е вярно! Било е отдавна, но има хора, които още помнят! – неочаквано Николай се дръпна от ръцете на войниците, които го държаха и побягна към гората.

Преди писарят да успее да извика, няколко стрели полетяха във въздуха и се забиха в гърба на беглеца. Той залитна смешно, направи още няколко крачки и се строполи между храстите.

* * *

Дориян c радост прие момичетата. Климент дръпна призвитера на страна и набързо му разказа какво се е случило във Филипополис. Свещеникът го изслуша сериозно и кимна с глава.

– Ще се грижа добре за тях. Преживели са ужасни неща, да се надяваме, че бързо ще ги забравят. При мен ще се чувстват добре, а и аз имам нужда от малко женска помощ. Работата в градината скоро ще ги накара да не си спомнят преживяванията си. След две седмици ще метат двора, пеейки, все едно нищо не им се е случило.

– Вярвам ти! Затова ги доведох при теб. Благодаря, че си готов да помогнеш.

– Аз самият имах тежко детство – въздъхна свещеникът и поведе писаря из двора. – Знам какво е да си малък, сам, наранен и да няма кой да ти подаде ръка. Затова съм готов да направя всичко за децата си – очите на призвитера заблестяха.

Климент благодари още веднъж и се сбогува с Тиона и останалите. Близо до изхода, седнала върху купчина дърва, сърдито го наблюдаваше момичето, което бе срещнал при едно от предишните си идвания в приюта.

– Ти беше Лема, нали? – писарят спря за миг и се усмихна. – Довел съм ти нови приятелки. Бъди любезна с тях, защото са сами и уплашени.

– Аз винаги съм мила и любезна! – сопна му се момичето. – Няма нужда някой като теб да ми го казва!

– Сърдита ли си, Лема? Може би трябва да отидеш при приятелите си. Хрис и Бан. Не се ли казваха така?

Лема махна с ръка.

– Не ми говори за тези негодници! Избягаха! Представяш ли си? Без да ме вземат с тях! Дори не ми казаха какво смятат да правят! А мислех, че сме приятели! Какво ще правя сега без тях? – очите ѝ се напълниха със сълзи.

– Сигурно ще се върнат. Може просто нещо да ги е забавило в града – Климент не знаеше как да утеши малката си приятелка.

– Няма да се върнат! В началото и аз мислех така, защото бяха оставили нещата си тук, но после и те изчезнаха. Както и да е, все ще се оправя някак си! – момичето скочи от купчината дърва, на които седеше и тръгна през двора.

Климент искаше да каже нещо на Лема, да я утеши, но не знаеше какво. Погледна към сиропиталището, на прага на което бе застанал Дориян. Писарят вдигна ръка, махна на свещеника, който му отговори и си тръгна.

* * *

– Клименте! Клименте! Радвам се, че се върна! – варнехът Самуил хвана писаря под ръка и го поведе по един от коридорите на замъка. – Трябва да поговорим. Докато те нямаше се случиха някой неща и не искам вината за тях да падне върху мен. Направих всичко по силите си, за да не се случи нищо на момичето, но се страхувам, че ми е нужна твоята помощ.

– Кое момиче? – не съобрази в първия момент писарят. Мислите му още бяха при децата, настанени при Дориян и той не схвана каква е връзката им с останалия в Плиска Самуил.

– Как кое момиче? – учудено махна с ръка варнехът, стисна Климент за лакета и го поведе по коридора. – Аврора, разбира се! Тази, която донесе жълтата кутия с отрязаната глава.

– И какво за нея? – Климент дръпна ръката си от тази на варнеха. Само това оставаше, Самуил да почне да го води напред-назад като маймуна. – да не се е случило нещо с нея?!

– Не, не! – побърза да отговори военният и се огледа в двете посоки на коридора, сякаш се страхуваше, че някой може да ги подслушва. Освен застаналите на пост войници, които с интерес ги наблюдаваха, не се виждаше никой друг. Това не попречи на варнеха да снижи гласа си до шепот. – Засега всичко е наред.

– Засега! Какво значи "засега" – попита писарят, спря и се взря в събеседника си. – И защо трябва да шептим?

– Предателство! – отново едва доловимо отговори военният и пак го задърпа за ръката, но този път Климент не се възпротиви. – Както ти казах, трябва да поговорим. Но нека намерим по-подходящо място за това.

Самуил почти набута писаря в една от празните стаи. Преди да затвори вратата той отново огледа коридора в двете посоки.

– Ако някой се появи, веднага трябва да ме известиш – заповяда той на патрулиращия войник, след което промени намерението си. Я по-добре застани пред вратата и не пускай никой да влиза. Не бива да ни прекъсват по никакъв повод. Разбра ли?

Стражът почтително кимна, след което застана като изтукан на мястото, показано от варнеха.

Стаята бе малка, пълна със сандъци, ракли и кутии, потънали и прах. Миришеше на застояло.

– За какво е цялата тази тайнственост? – попита писарят, но Самуил не му отговори. Вместо това военният го сграбчи отново за ръката и го поведе към най-отдалечения край. Отвори капаците на прозорците, през които веднага нахлу гълчавата от града и застана съвсем близо до стената.

– Никой не идва тук, откак Борис замина, а Гостун беше убит – каза варнехът и се огледа отново, сякаш очакваше да намери някой да се крие между сандъците. Очите му се въртяха трескаво, ръцете му махаха в страни. – Страх ги е! Всъщност не – поправи се веднага Самуил. – Виждал съм тук някои от поповете, онези константинополските. Архиепископ Йоан само обикаля коридорите и си вре носа където не му е работа.

– От него ли те е страх? Какво става, Самуиле? Защо ме довлече в тази прашна стая?

– Предател! – викна варнехът, след което отново сниши глас. – Сред нас има предател!

– Предател ли? Какъв предател? – объркано попита писарят.

– Не знам! Но някой се опитва да убие момичето. Аврора! – поясни за всеки случай той.

– Да я убие ли? – повтори Климент, облегна се на стената и притвори за миг очи. – Как така да я убие? Нали я пазим в замъка?

– Пазим я! Затова е жива. – Самуил прекара пръсти през посивялата си коса. – Но както ти нареди, я оставяме да излиза. Съпровождат я Мария и един войник. Аврора купува разни неща, едни взима, други и пращат в замъка. Дадох ѝ малко пари, тя някак си се разбира с продавачите какво иска да купи. След това Мария се пазари вместо нея. Огън е това момиче! Огън! – очите на варнеха за миг проблеснаха. – Прислужницата имам предвид. Не знам как щяхме да се оправяме без нея. Само тя успява да общува с Аврора. Не знам как го прави, но двете се разбираха чудесно.

– Разбираха?

– Чакай – махна с ръка Самуил. – Всяко нещо по реда си. И без друго съм объркан. Та както казах, Аврора ходеше на пазара или просто излизаше да се поразтъпче. Няколко дни след като тръгнахте за Филипополис двете с Мария отново излезли. Помотали се между сергиите, купили това онова. Наредили да им донесат покупките в двореца, както и станало. Сред тях имало и делвичка с вино. Всъщност никой не знае какво точно пазарува момичето, така че никой и за миг не се е усъмнил, че може да има нещо нередно. За щастие, войникът, който носил виното, се спънал. Делвата паднала на земята и се разбила. От начало се уплашил от това, което направил, но след това се оказало, че всичко се наредило по възможно най-добрия начин. Две кучета и една котка дошли да ближат виното. Знаеш какви са животните в двореца – разглезени, без страх и мярка. И след малко паднали мъртви. Един от лечителите изследва питието. В него имаше отрова! – варнехът сграбчи Климент за дрехата и го дръпна към себе си. – Разбираш ли? Някой е сложил настойка от беладона във виното, след което го е пратил в двореца, за да отрови момичето!

– И то е било за Аврора? – Климент се измъкна от хватката на Симеон и приглади измачканите си дрехи.

– Нали това ти казвам! Момичето вече се държи доста по цивилизовано. Още не му се разбира какво приказва, но е мило и любезно. Важното е, че започна да пие и разредено вино, както е модерно напоследък. Така че делвичката със сигурност е била за нея.

– Но кой ще иска да я отрови? И защо?

– Не знам! – варнехът се хвана за главата. – Но това далече не е всичко. След случката с виното, наредих всяко нещо, което купува Аврора, да бъде проверявано. Назначих ѝ по-голяма стража, както и специален човек, който да следи покупките и домакинството ѝ. Въпреки това, преди няколко дни, докато се разхождала покрай стената на Вътрешния град, някой се опитал да я прониже със стрела. За щастие не я уцелил, а веднага след нападението войниците я довели обратно в двореца. От тогава не я пускам повече да излиза. Не искам да рискувам да ѝ се случи нещо лошо.

– Отново неумел стрелец? – Климент изглеждаше съвсем объркан. – Мислех, че той има сметки за разчистване само със свещениците.

– И за да стане кашата съвсем пълна – не спираше Самуил преди два дни Мария изчезна. Вечерта си тръгнала както обикновено от двореца, за да отиде при господарката си, вдовицата на Гостун, но така и не се прибрала при нея.

– Не може да бъде! – Климент бе истински ядосан. – Какво става тук, Самуиле? Не може във Вътрешния град, най-пазеното място в държавата, някой да избива свещеници и чигати, да праща отровно вино, да стреля по когото си иска и млади момичета да изчезват безследно! Какво е това зло, което действа тук?

– Ти ми кажи! – варнехът, неумело се прекръсти. – Ти си княжеският писар, ти си човекът, който намира отговорите!

Климент реши да проведе собствено разследване. Нямаше как да разбере кой е пратил отровното вино или стрела на Аврора, но можеше да опита да намери прислужницата. Може би тя просто беше избягала.

Писарят разпита войниците, били на пост в деня, в който бе изчезнала прислужницата. От разказите има научи, че Мария си тръгнала малко преди да се стъмни. Подхвърлила си няколко закачки с постовите, след което поела по улиците на Вътрешния град. И със сигурност не бе излизала през никоя от портите.

– Такава като нея няма как да мине незабелязано – цинично обясни един от войниците, а другарите му се захилиха зад гърба му.

Климент им нареди да го чакат пред задната порта на двореца и се запъти към дома на Гостун. Може би там щеше да разбере нещо повече.

Господарката Евдокия не можа да му бъде от помощ. Във въпросната вечер чакала Мария до късно, а когато тя не се появила, решила че е останала да спи в двореца както правела и друг път.

– Много се беше разхайтило напоследък това момиче – тъжно констатира Евдокия – Правеше си каквото иска. Особено след като мъжът ми... – вдовицата скри лицето си в шепи.

Тя не знаеше дали Мария е имала приятел, с който да избяга, макар покрай нея непрекъснато да се въртели различни мъже. Климент благодари на Евдокия и си тръгна.

Имаше намерение да претърси Вътрешния град. След като момичето не го беше напуснало, трябваше да е някъде там. Или се криеше, или... Писарят предпочиташе да не мисли за другите възможности.

Раздели войниците на четири отряда и ги накара да претърсят всички къщи около двореца, макар да не хранеше големи надежди. Къща след къща, двор след двор, писарят и хората му проверяваха мазета, тавани и градини, разпитваха слугите и господарите им, отнесоха куп ругатни и закани, но не намериха нищо.

Накрая потен, ядосан и уморен, той седна до близкия покри i кладенец и поиска вода. Един от войниците вдигна капака, друг бутна кофата в тъмния отвор, която с дрънчене се понесе надолу преди да падне с плисък във водата.

Климент отпи с благодарност от поднесения му черпак, макар водата да му се видя застояла и миризлива.

"Кой знае какви неща плуват в нея. Въпреки капаците" – ядно си помисли писарят и върна черпака на войника.

Къде се бе дянала проклетата прислужница? Не беше излизала от Вътрешния град, не бе в никоя от къщите, беше си тръгнала от замъка. Дали не се търкаляше в някоя пристройка с поредния си любовник? Но защо ще се крие? Нямаше смисъл в това. Най-вероятно Мария беше убита. Но къде тогава бе трупът ѝ?

Писарят стана и припряно заобикаля около кладенеца. Представи си, че е на мястото на убиеца. Привечер е, между къщите тегне полумрак, войниците започват да палят факлите по ъглите, гражданите бързат да се приберат по домовете си. Непознатият причаква Мария, убива я и бърза да се освободи от трупа. Дори и да е примамил прислужницата в дома си, пак трябва да постъпи по същия начин. Но как би могъл да се отърве от тялото?

Погледът на писаря падна върху зеещия черен отвор на кладенеца. Почувства как почва да му се гади, а току-що изпитата вода да се надига в стомаха му.

Откриха тялото на Мария в третия кладенец. Трупът се беше подул от водата, лицето беше неузнаваемо, с удебелени черти и безжизнени очи. Ребрата, краката и ръцете бяха в синини, там където се бяха удряли в каменната стена, падайки към дъното. Дрехите на прислужницата бяха мръсни и мокри, но здрави, едната ѝ обувка липсваше.

Опитвайки се да овладее гаденето, писарят внимателно огледа трупа. Задната част на главата бе хлътнала. Ако косата не се бе слегнала от водата, раната можеше да остане и незабелязана. Някой бе ударил Мария по тила, след което я бе бутнал в кладенеца. Това бе всичко.

Климент нареди да отнесат тялото на брат Дориян. Мария бе християнка. Той щеше да я опее, да я помаже и да се моли за нея. Както и да ѝ осигури ковчег и скромно, но прилично погребение.

Накрая писарят остана сам до отворения кладенец.

Свечеряваше се. Слънцето лениво потъваше зад стените на града, лъчите му багреха в червено и розово коремите на облаците. Писарят излезе от Вътрешния град през източната порта и тръгна по главната улица, свързваща двореца с мястото, където щеше да се издига базиликата на Борис. Застлано с тежки каменни плочи, плътно прилепнали една до друга, с високи колони от двете страни и малки зелени кипариси между тях, мястото успокояваше Климент и избистряше мислите му.

Не само той се бе възползвал от хубавото време, за да се поразходи. Разминаваше се с боили, пристегнати с копринени пояси над фините вълнени дрехи и високи кожени калпаци, търговци с къси везани елеци и сетрета, жени с дебели плитки и деца с меки ботуши и сополиви носове. Над него се носеше глъчка и врява, смях, закачки и песни, но писарят се движеше бавно и премисляше това, което знаеше.

Разходката не му помогна. Мислите му летяха на всички страни, объркани и без връзка помежду си, нито умът, нито душата му можеха да намерят така желания покой. А имаше и още толкова други въпрос. На първо място непознатото момиче. Кое е то? Чия е главата в кутията? Кой се опитва да убие Аврора?

Ами обирите на златарите? Как престъпниците се бяха промъкнали в трезорите без да отключват вратите? Къде беше отмъкнатото злато? Обирите бяха ли свързани с Батой? Това на свой ред водеше до още неизвестни. Кой беше разбойникът? Как влизаше и излизаше от града без да го заловят? Защо винаги успяваше да се изплъзне на Самуил и Варнех?

Климент усети как му се завива свят.

А свещениците? Кой ги убиваше? И защо стрелите му летяха толкова несигурно? Имаха ли престъпленията нещо общо с византийците и желанието им да командват Българската църква? Бе забравил съвсем за тях. Беше ли замесен архиепископ Йоан в убийствата? Гъркът имаше голяма изгода от отстраняването на Александър, който всячески му пречеше да приведе желанията на император Михаил в действие. Затова ли бе убит свещеникът? Или заради разбойническото си минало? Някое от поруганите във Филипополис момичета ли бе простреляло Агоп?

Седна на една от каменните пейки между колоните, откъсна стрък трева и го завъртя между пръстите си. От къде трябваше да тръгне? Борис се интересуваше от убийствата на свещениците. Князът се опасяваше от заговор и макар в началото писарят да преписа това на страха му, предизвикан от последния бунт, сега си даде сметка, че в подозренията на владетеля може да има и голяма доза истина.

Климент стана и хвърли тревата на камъните. Защо князът не му бе казал, че Александър е бил престъпник? Може би миналото на свещеника го бе застигнало в най-неподходящия момент. Там трябваше да се разрови. А Невестулката щеше да е неговият водач в света на крадците. Джебчията се възстанови неочавано бързо след нападението в гората, а раната му се оказала повърхностна и лека. Бе дошло времето да докаже, че наистина има полза от него.

14

Кръчмата "Вълшебната подкова" беше грозно място. Кривата къща, с килнат на една страна покрив, покрит с дъски и мръсна слама, изглеждаше така, все едно всеки момент ще се срути. Страноприемницата бе притисната от всички страни от подобни разкривени постройки, образуващи плътна маса, която заливаше всичко чак до Външната стена като огромно дървено море.

Между купчините боклуци и нечистотии пред страноприемницата се въртяха няколко дрипави просяка, които молеха за милостиня с гъгниви гласове, но в ръцете си стискаха къси ножове, които не се притесняваха да пуснат в действие при нужда.

Случайни пътници не се отбиваха тук, а ако все пак го направеха, горчиво съжаляваха за това. В "Подковата", както беше известно заведението сред просветените му посетители, се събираха закоравели убийци, джебчии, които не се притесняваха да счупят нечия глава, разбойници и избягали от армията войници, готови на всичко за някоя монета. Кръчмата бе любимо място на всякакви мошеници, просяци и крадци, които пропиваха измъкнатото през деня, играеха комар и се биеха, а след свадите им често оставаше по някой труп.

"Вълшебната подкова" бе мястото, където никой не се интересуваше от никого, но знаеше всичко за всеки и къде се планираха дръзки грабежи, жестоки убийства и безмилостни нападения. Заведението предлагаше кисело вино и разредена бира, храната бе стара и гранясала, но никой не се оплакваше. Ако все пак това се случеше, огромният кръчмар – бивш войник от армията на Пресиян, отговаряше с юмрук на претенциите, а ако клиентът бе особено настойчив, го изхвърляше от заведението си, често с прерязано гърло.

Късно привечер, вратата на "Подковата" се отвори и в мръсното помещение влезе прегърбена, закачулена фигура на просяк.

Подрънкващото звънче подсказваше, че става дума за прокажен, а осеяната със струпеи ръка, хванала дебела дървена тояга, потвърждаваше това.

Прокаженият седна в най-отдалечения ъгъл, поръча си кана вино, хляб и сирене и кротко задъвка.

С напредването на вечерта кръчмата започна бавно да се пълни, но очите на просяка, скрити под качулката, бяха вторачени в малка, почти незабележима врата в дъното на помещението. Застанал до нея, белокос старец подрънкваше на дълга лютня, а гласът му – висок и писклив, се смесваше с виковете и ругатните на останалите посетители.

Няколко джебчии, които не можеха да разделят спечеленото през деня, се сбиха с крясъци, но кръчмарят бързо прекрати разправията, като блъсна главата на единия в стената, на друг стовари юмрук в лицето, а останалите веднага се усмириха и седнаха на местата си.

Малко преди полунощ, малката врата в ъгъла се отвори и през нея в кръчмата се вмъкнаха двама здравеняци. След тях, държейки в ръка тояжка на слепец, се появи гологлав мъж, с черна превръзка на очите. Въпреки че не виждаше, той вървеше твърдо, без да залита, използвайки пръчката си повече като бастун, отколкото да опипва с нея пътя пред себе си.

Старецът седна на маса, близо до вратата, здравеняците се настаниха от двете му страни. Без да чака покана, кръчмарят лично им занесе калаена кана с вино и чаши.

Настроението веднага се промени. Разговорите, станаха по-приглушени, нервност обхвана част от посетителите, повечето от които час по час поглеждаха към масата на новодошлите. Накрая жилав, почернял от слънцето мъж с къса куртка и златна обица на ухото, седна на масата на стареца и му подаде мърляв вързоп, в който нещо издрънча. Двамата поговориха десетина минути, след което мъжът кимна с глава, стана и мястото му веднага бе заето от друг.

Слепият, към който се обръщаха с името Лаца, издаваше кратки заповеди с лаещ глас, докато двамата здравеняци до него не проронваха и дума, без да изпускат нищо от поглед. Те се размърдваха само когато трябваше да приберат предаваните торби, кесии и фишеци, с които се отчитаха крадците. Старецът безцеремонно прибираше плячката и въпреки че беше сляп, отмяташе нещо в списък пред себе си с дълго паче перо.

След около час се случи малък инцидент. Нисък мъж с грозно лице и продупчени уши, внезапно извади от ботуша си нож и замахна към гърлото на Лаца. Въпреки че всичко стана много бързо, а кръчмата да тънеше в полумрак, слепият се дръпна, за да избегне удара, след което с учудваща точност стовари върху главата на нападателя тояжката си, чийто край се оказа обкована с желязо. Мъжът се люшна назад, падна по гръб на пода с отворена уста, изпускайки ножа си, а от разбитата му глава рукна кръв. Единият от пазачите на Лаца скочи към него, наведе се и бързо му преряза гърлото. След това се изправи, изплю се върху трупа и се върна обратно на мястото си.

С напредването на нощта, помещението се пълнеше все повече. Някои заспиваха на масите си, други падаха от столовете на земята, където продължаваха да си хъркат. В единия от ъглите няколко души разгорещено играеха на зарове, придружавайки всяко хвърляне с възклицания и ругатни, свирецът на лютна бе климнал над инструмента си.

Прокаженият все така стоеше в своя ъгъл, преживяше бавно сухия хляб и надигаше от време на време чашата си с вино. Този път погледът му бе насочен към вратата на входа. Малко преди третия час, тя се отвори и пропусна двама войници. Единият беше омотал главата си с мръсна превръзка, другият носеше ниско нахлупена шапка с липсващи метални пластини. Новодошлите поискаха бира и седнаха на една от пейките до стената.

С появата им поведението на прокажения се промени. Той спря да дъвче и да пие, наведе се напред, сякаш се опитваше да чуе какво си говорят войниците и се напрегна като струна.

– Ей, чумавият! – скастри го едрият кръчмар, внезапно изпълзял от сенките. – Свирай се обратно в кьошето си, да не те изхвърля. И без друго мразя болни! Само пръскат зарази!

– Моля ви, господарю! – прокаженият захленчи и се сви на мястото си. – Навън е тъмно и студено.

Кръчмарят замахна сякаш да удари, след което размисли, ядно изруга и тръгна да обикаля масите.

Двамата новодошли войници отпиха от донесената бира, изплюха я с отвращение на земята и треснаха чашите си в масата.

– Ей, кръчмарю! – провикна се единият от тях. – да ни отровиш ли се опитваш? Бях чувал, че в тая дупка пробутват всякакви гадости, но не предполагах, че са чак такива.

– Ако не ти харесва, иди в двореца да ти сервира князът! - отвърна кръчмарят, а част от посетителите се изсмяха. Тук не е за чувствителни.

– Казаха ми също, че на това място човек може да си намери работа, стига да не е много придирчив – обади се вторият войник, избърса устата си с ръка и плю на земята.

– Ти какво предлагаш? – кръчмарят подпря двете си ръце на масата и надвеси огромното си тяло над нея. – Както казах, тук не е за чувствителни!

– Тогава, вероятно нямаш нищо против това – войникът внезапно скочи от мястото си и опря нож в брадичката на събеседника си. – Приятелят ми каза, че не сме придирчиви!

– Смелчага, а? – кръчмарят не изглеждаше впечатлен от опряното в гърлото му острие. – Може и да не излезеш жив от тук.

– Ти пък може да не доживееш да го видиш! – заяде се нападателят му. – Нали трябва да се докажем по някакъв начин! – войникът натисна ножа и под острието се процеди капка кръв. – Пък и няма какво да губим. Вече са ни произнесли смъртните присъди.

Разговорите в кръчмата замряха. От масите започнаха да се надигат мъже. Чу се дрънчене на оръжие.

– Какво точно искате? Последни думи, така да се каже – кръчмарят трескаво завъртя очи.

– Да се срещнем с Лаца – Паяка! Искаме да му предложим нещо, от което всички ще забогатеем – вторият войник също се изправи и извади меча си. – Най-добре да се разберем с добро. Но ако не стане, нямам нищо против да пробваме и с лошо.

В този момент поведението на прокажения в ъгъла се промени отново. Надавайки силен вик, той се хвърли в краката на войника с ножа и го събори на земята.

– Това са писарят на княза и помощникът му! Дошли са да ни шпионират – развика се просякът. – Аз съм Невестулката! Невестулката! Всички ме познавате – честен крадец съм! Аз ги примамих тук! Главатарят Батой дава награда за главите им. Сега тя е моя!

– Подлец! – извика Корсис и замахна с меча си към крадеца. Кръчмарят сграбчи китката му, изви я и оръжието издрънча на пода. От масите наскачаха мъже с извадени мечове, ками и кинжали и се нахвърлиха върху тях.

Невестулката, захвърлил дрипите си на прокажен, застана пред масата на Лаца.

– Господарю! Господарю! Аз разкрих княжеските хора! Не искам друга награда освен живота си. Мога да разкажа и много важни неща. Аз ги подмамих тук и помогнах да ги заловят! Батой ще бъде доволен, че сте ги пипнали, само не ме забравяйте – не спираше да нарежда джебчията.

– Не ги убивайте! Доведете ги! – гласът на слепеца се извиси над шума от битката. – Това се отнася и за теб, кръчмарю!

Двамата здравеняци се отлепиха от пейката, разбутаха останалите и огледаха заловените Климент и Корсис. От носа на писаря течеше кръв, окото на помощника му бе затворено и подуто. Ръцете на двамата бързо бяха вързани зад гърбовете им, двамата бяха грубо изблъскани на пейката пред Лаца.

– Какво искате? – попита той, а пръстите му започнаха да барабанят по мръсната маса.

– Нещо, което не е за ушите на всички – веднага отговори писарят. Той мислеше за скритата в ботуша му кама и как тя ще му помогне, ако нещата загрубеят още повече. – Исках да се срещнем без много шум, но не се получи. Все едно. Това, което искам да обсъдим, още е в сила. И ще донесе огромно богатство и на двама ни. Знам тайни от двореца, каквито не си и сънувал! Ти решаваш. Но няма да говорим тук – писарят се облегна на стола си.

Дебела бръчка проряза и без друго набръчканото чело на Лаца. Водачът на крадците повъртя перото в ръцете си, след което цъкна с език. Двамата му помощници изправиха Климент и Корсис на крака, Паяка също се изправи.

– Хайде разотивайте се! – нареди той. – Няма нищо интересно за гледане.

– А за слушане? – обади се висок мъж с липсващи предни зъби. – И ние искаме да чуем тайните на княза.

Тълпата около него се разшумя одобрително.

– Казах де се махате! – гласът на Лаца звучеше тихо, но заплашително. Двамата му помощници извадиха дълги тънки ножове, които пробляснаха на светлината на факлите. Тълпата се люшна назад. Мърморейки един пред друг клиентите на "Вълшебната подкова" се върнаха по местата си.

– Ако има нещо, което трябва да знаете, ще ви уведомя – насмешливо добави слепецът и тръгна към вратата в ъгъла. Помощниците му избутаха двамата си пленници след него. Невестулката успя да се шмугне в последния момент през отвора, преди вратата да хлопне зад гърбовете им.

Вървяха дълго.

Минаваха от къща в къща, спускаха се и се изкачваха, врати се отваряха и затваряха, катинари и ключалки щракаха зад гърбовете им. Цялата част на града бе превърната в дървен лабиринт, в който хора като Лаца – Паяка и помощниците му да могат да се скрият, ако има нужда.

– Всеки ден ли минавате по този път? Сигурно е страшна досада! – обади се Корсис, но вместо отговор получи удар в гърба. Повече никой не проговори.

Макар и сляп, Лаца вървеше бързо. Тъмнината не му пречеше и той не се препъна нито веднъж през целия път. Писарят отчаяно се опитваше да измисли какво да прави, но не му хрумваше нищо. Слепоочието му пулсираше там, където го бяха ударили, в главата му се въртеше само една мисъл: Невестулката ги бе предал! След всичко, което бяха преживяли, след доверието, което мислеше, че съществува помежду им, крадецът в крайна сметка ги бе изоставил, за да спаси собствения си живот. Климент въздъхна. Май трябваше да послуша Корсис, когато го съветваше да не се доверява на джебчията.

Най-накрая стигнаха.

Минаха през дебел капак в пода и се озоваха в квадратна, добре обзаведена стая. Лаца даде кратки нареждания с лаещия си глас и писарят и помощникът му се оказаха здраво овързани за два стола. Пазачите на слепеца застанаха зад тях. Невестулката се сви в един от ъглите, чакайки с притаен дъх какво ще се случи.

Паяка придърпа широк, уплътнен с кожи стол, наля си чаша вино и седна срещу пленниците.

– Казвай сега каквото имаш да казваш и гледай наистина да си заслужава – грубо попита той и отпи от чашата си.

– Аз съм Климент, личен писар на княза... – започна писарят, но Лаца го прекъсна.

– Въобще не ме интересува кой си и чий си! – Паяка сбърчи лицето си в грозна гримаса. – Тук въпросите задавам аз и вярвай ми, ханът, князът или както е решил да се нарича днес Борис, няма да ти помогне. Искаше да говориш с мен, е говори.

– Първо ни освободи! – настоя писарят. – От къде да знам, че след като ти кажа това, което знам, няма да ни заколиш?

Лаца се изсмя.

– Да ви освободя казваш – повтори той. – Може и да съм сляп, но не съм глупав. Кой знае какво сте намислили с помощника ти. Така че казвай за какво става дума. Освен ако не предпочиташ да си поиграем преди това!

– Внимавай, как говориш с господаря ми! – Корсис задърпа въжетата. – Това няма да ти се размине!

Слепецът се разсмя.

– Много скачаш, пале! Не виждате ли, че сте в ръцете ми? Сами сте си виновни! Няма да ви лъжа – до сутринта ще бъдете мъртви. Ако отговаряте на въпросите ми, може да стане бързо и безболезнено, ако не... – Лаца остави думите си да висят във въздуха. – Може би пък не е зле първо да направим малка демонстрация – той кимна на двамата мъже. – Пуснете им малко кръв. Отрежете им ушите! Но внимателно. Искам да останат живи. Засега.

Климент се сви на стола, затвори очи и стисна зъби. Колко болка можеше да издържи?

Вместо острието на ножа до лицето си, писарят усети как въздухът около него се раздвижи, зад гърба му се чуха няколко глухи удара, но той не усети болка. В следващия момент въжетата, които стягаха ръцете и краката му, започнаха да се разхлабват.

Климент рязко отвори очи. Клекнал до стола му, Невестулката бързо режеше ремъците с ножа си.

– Помогнете ми, господарю! Така и не се научих да убивам. Тези двамата скоро ще се свестят. Трябва да ги вържем преди да се освободят, а да не забравяме и за старчето.

Въжетата на Корсис също бяха свалени, но вместо да помогне на писаря, той сграбчи Невестулката.

– Сега ще си платиш за всичко, мръсен предател! – разкрещя се той, стискайки крадеца за гърлото.

Използвал създалата се суматоха, Паяка скочи пъргаво от стола си, плъзна се като сянка по пода и се опита да избяга през скритата в една от стените врата.

– Остави го, Корсис! Той ни спаси живота! – извика писарят и се хвърли към бягащия. Успя да го хване за края на дрехата и да го препъне.

Паяка ловко скочи на крака и замахна с тоягата си. Този път обаче точността му изневери, той удари стената, а Климент успя да го повали на пода, затискайки го с тялото си. Слепецът започна да се дърпа, тънките му старчески ръце и крака се замитаха в мрака съвсем като пипалата на паяк.

Скоро Лаца и двамата му помощници бяха здраво завързани, а устите им запушени. Задъхани, Климент, Корсис и Невестулката седнаха да си поемат дъх.

– Как можахте да се държите толкова безразсъдно, господарю! – упрекна ги крадецът. – Разбрахме се да се поперчите, за да привлечете внимание върху себе си, не да нападате с нож кръчмаря. Това беше лудост! Истинска лудост!

– А ти можеше да ни помогнеш, вместо да ни предаваш – нападна го Корсис. – Всичко щеше да е наред, ако не беше разкрил кои сме!

– Може да си добър с меча, но определено не си добър с главата – сопна му се Невестулката. – Това беше единственият начин да ви измъкна от кашата, в която се бяхте забъркали. Само още миг и щяхте да бъдете мъртви. Или щеше да накълцаш всички на парчета с меча си?

Корсис отвори уста да възрази, но премисли и не каза нищо.

– Спасих ви кожите, рискувайки собствения си живот – не млъкваше джебчията. – Спокойно можех да си стоя в ъгъла, да си пия виното и да гледам как ще ви светят маслото. И какво получавам? Вместо похвала, само грубости и ругатни! Нали искахте да се срещнете с Лаца – Паяка. Ето ви го – Невестулката посочи овързания слепец. – Сам и на ваше разположение. Можете да го питате каквото си искате! И то благодарение на мен – не можа да се сдържи крадецът.

Скоро Паяка бе настанен на един от столовете, на който доскоро бяха седели собствените му пленници. Двамата му телохранители, омотани от главите до петите и със запушени усти, бяха изтикани в ъгъла. Зад Лаца, с изваден нож, бе застанал Корсис. Помощникът на писаря държеше в другата си ръка дебел вълнен парцал, който да набута в устата на престъпника, ако започне да вика. Точно сега не им трябваха свидетели.

– Както сам каза, може да стане по лесния и по трудния начин – писарят се настани в кожения стол. – Не искаме от теб да предаваш своите, по-скоро ни интересуват неща от миналото. Невестулката твърди, че си ходеща хроника на престъпленията. Ако отговориш на въпросите ни, ще си тръгнем тихо и мирно. Ако ли не, можем да продължим разговора в подземията на двореца.

- Питайте! – каза Лаца и се ослуша. Слепецът се бе успокоил и само накланяше глава сякаш се опитва да чуе нещо. – Ще ви кажа всичко, което поискате!

– Разкажи ми за Александър. Този, който убиха на изкопа на базиликата. Искам да знам наистина ли е бил разбойник като теб.

Лаца се разсмя и хрипливият му глас изпълни помещението.

– Спомням си го много добре – млад и наперен, светът му е до колене. Всички бяхме такива тогава. Но ти бъркаш, писарю! Аз не съм като Александър. Защото той е мъртъв, а аз съм жив – слепецът се озъби с гротескна усмивка, показвайки беззъбото си чене. – Но рано или късно това ни чака всички, нали?

– Аз казвам, по-добре късно – обади се Невестулката и се скри зад стола на писаря. Макар и вързан, слепецът продължаваше да му вдъхва респект и той гледаше да стои по-далеч от него.

– Всички така казват. Но никой не знае как ще се обърнат нещата – Лаца махна с ръка и се ослуша отново.

– Питах те за Александър – подсети го Климент.

– Нали за него говоря! – тросна се старецът. – Беше чудесен другар. Още съвсем млад даваше големи надежди. Не се страхуваше от нищо, негови бяха най-грандиозните планове. Направи някои наистина незабравими удара. И после един ден всичко се обърна. Бяха нападнали малък керван търговци, но се оказа капан. Войниците избиха всички от шайката му. Самият него прободоха с копие и хвърлиха в реката. Но Александър оцеля. О, да – вдигна пръст към тавана Лаца– Паяка – Сам Господ Бог Исус Христос му се явил и го спасил. Поне така разправяше. След което скъса с миналото си и се отдаде на религията, където се хвърли със същия плам. И постигна много, нали?

– И това е всичко? – разочаровано попита писарят – Няма нищо повече?

– Че какво да има? – изсмя се Лаца – Господ го спаси докато беше разбойник и го прибра при себе си като свещеник. Сигурно има някакви специални планове за него.

– И все пак трябва да има нещо – писарят не искаше да се предаде толкова лесно – Имаше ли нещо в миналото му, което да е подтикнало някой да му отмъсти след толкова много години? Някой имаше ли му зъб?

– Нищо! И никой! – злобно се изхили слепецът– Няколко обира, няколко кражби, наистина с размах, но нищо кой знае какво. О-о-о, наистина ви съжалявам. Толкова усилия, толкова риск и в крайна сметка – нищо!

– Ами Батой?

Слепецът сбърчи вежди.

– Той не е лъжица за вашата уста. Нито дори за моята. Това, което му се върти в главата, надхвърля и най-смелите ми мечти. Може да е дребен, но е като великан. Нито ще го хванете, нито ще го спрете. Същото казвах и на Крисп, но той не ме послуша. Затова му прерязаха гърлото.

– Къде се крие? Казвай! – Корсис разтърси пленника за рамото.

– Не знам! А и да знаех, нямаше да ви кажа. По добре в подземията на замъка, отколкото в бърлогата на Батой. – Слепецът потрепери. – Пък и както виждате, напоследък съм зле с очите. Не съм виждал Батой от години. Дори когато идва, чувам само гласа му и стъпките му. Макар винаги да шепне.

– Господарю, да се махаме от тук – примоли се Невестулката. – Вече научихте това, което искахте. Имам лошо предчувствие.

– Не и преди да отговори на още няколко въпроса – Климент се обърна към слепеца. – Може и да не знаеш къде се крие Батой, но все ти е извесно къде са някои от хората му. Кажи ми как да ги намерим и ще си тръгнем. Ако не, ще си тръгнем пак, но ти ще дойдеш с нас.

Старецът, облиза устни, дръпна въжетата и отвори уста, но не успя да отговори.

В стената се отвори малко прозорче, от него се показа върхът на стрела, която полетя и се заби в Корсис. Със стон помощникът на писаря изпусна ножа си и се строполи на земята.

Климент и Невестулката се хвърлиха на пода, за да са извън обсега на стрелеца. Едновременно с това се случиха три неща.

Първо – Чу се жуженето на още няколко стрели

Второ – Паяка започна да се смее пронизително, след което рязко замлъкна.

Трето – дупката на стената се затвори.

– Добре ли си? – извика писарят и запълзя към помощника си.

– Улучиха ме в рамото! Също като Невестулката, проклет да е! Можеше и да е по-зле, но много ме боли – отвърна Корсис и се опита да се надигна на коляно, но се преви от болка и падна отново на земята.

Движейки се извън обсега на тайната бойница Климент придърпа помощника си близо до стената и му помогна да седне. Трябваше да е много предпазлив. Не се знаеше дали стрелецът или стрелците не се спотайват още зад дървената стена. Пъшкайки, през стиснатите си зъби, Корсис се опитваше да достигне стрелата. Накрая успя, дръпна я силно и от рамото му бликна кръв. Младежът с вик се строполи на земята.

Забравяйки предпазните мерки, Климент скочи на крака, откъсна част от ризата си и притисна кървящото рамо. След това отпра още една ивица и направи стегната превръзка. Ръцете му се изцапаха с кръв.

– Невестулке! – извика писарят. – Тичай при варнеха Самуил! Кажи му къде сме и че имаме нужда от помощ. И от лекар. Занеси му и това – Климент подхвърли пръстена си на крадеца. – Бягай толкова бързо, колкото можеш. Ще намериш ли пътя навън?

Невестулката кимна, сграбчи пръстена на писаря и побягна.

В страни от тях, все още завързан за стола си седеше Лаца-Паяка. Главата му бе килната на една страна, в тялото му имаше забити няколко стрели. Ризата и коженият му жакет бавно потъмняваха от кръвта. Старецът бе мъртъв.

Мъртви бяха и двамата му помощници, които лежаха в ъгъла със забити във вратовете стрели.

Галейки главата на Корсис, Климент огледа стената от където бяха дошли фаталните изстрели. Малката бойница с капак, бе толкова изкусно монтирана, че оставаше почти незабележима. През нея можеше да се подслушва какво става в стаята, а при нужда дори един стрелец да държи под обсада всички в помещението.

Явно това бе причината макар и заловен, Лаца да не се притеснява от положението си. Слепецът се бе ослушвал и чакал някой да му дойде на помощ. Но си бе направил грешно сметката. Вместо Климент и помощниците му, стрелецът бе избил своите. Най-вероятно, за да не може слепецът да разкрие някоя от тайните си. Корсис бе ударен, защото стоеше между убиеца и целта му.

– Всичко беше безсмислено, нали? – изохка Корсис и Климент с тревога отбеляза колко бледо е лицето му – Не научихме нищо съществено.

– Напротив! – отговори му писарят. – Разбрах някои много важни неща, макар не точно тези, които очаквах. Вече знам кой е Батой. И имам представа къде би трябвало да го търся. Както и защо и как винаги се измъква от преследвачите си. Мисля, че знам също така и с каква цел Гостун е дал фаталната вечеря.

Младежът го погледна объркано.

* * *

Беше време Корсис да пази леглото. Макар още на следващия ден след съмнителната им операция, той да твърдеше, че му няма нищо, Климент категорично забрани на помощника си да става докато не се възстанови напълно. Сутрин и вечер през къщата минаваше лекар, който промиваше раната на Корсис, сменяше превръзката му, даваше му отвара за намаляване на болката и редица съвети как да води здравословен начин на живот. За късмет, раната не се възпали, което всъщност бе най-опасното. Инфекцията, получена от мръсното острие на стрелата, попаднала в плътта, бе много по-смъртоносна от самото нараняване. Няколко пъти намина и презвитер Дориян, който се осведомяваше за здравето на ранения, даваше му на свой ред нова порция морални напътствия и съвети и ги уведомяваше как вървят работите в сиропиталището му. Точно както бе предполагал свещеникът, момичетата от Филипополис бързо бяха намерили общ език с останалите сираци и бяха забравили ужасните издевателства, на които бяха станали жертва.

– Чиста е детската душа – казваше Дориян, докато седеше до леглото на ранения. – Тя е светла, неопетнена, непрекъснато търси доброто и бързо забравя злото. Тя е като бяло ленено платно, по което за жалост животът година след година оставя своите кални стъпки, докато накрая и тя загрубее и се превърне в грапав кафяв брезент. Де да можеше да запазим поне част от нея или да си спомняме, че и ние сме били деца. Тогава на света щеше да има много по-малко зло и много повече добро. Аз често се моля, но най-близо до Бог се чувствам когато гледам децата как играят по двора.

Климент не чу много от тези разсъждения. През следващите дни се опита да потвърди изводите, до които бе стигнал в леговището на убития слепец. Обикаляше пазара, срещаше се и говореше с различни хора, посети на няколко пъти варнеха Самуил, чигатите Винех и Симеон.

Късметът му се усмихна на пазара. Там на един от ъглите стоеше одърпан свещеник, който обясняваше с писклив глас, как му се явил Свети Йов, който му разказал за страданията, изпратени му от Господ, за да го изпита. Около свещеника се бе събрала тълпа от вярващи, които слушаха с интерес историята, а някои от тях дори му подхвърляха монети.

Старецът твърдеше, че докато живеел в пещера близо до Плиска, светецът го предупредил, че и него го чакат тежки дни, които не закъснели. Зорас, така се казваше монахът, скоро бил прокуден от убежището си и му се наложило да живее в пълния с грехове и изпитания град.

– Но Бог вижда! – не спираше да повтаря отшелникът. – Той вижда какви страдания съм принуден да търпя заради Него и ще накаже тези, които ми се подиграха и ме прогониха от убежището ми! Вижда и ще ги накаже – обяви свещеникът, след което започна проповед за изпитанията на които Господ поставя дори и най-верните си последователи.

Заинтригуван от историята на монаха, Климент изчака края на проповедта, хвана отеца за ръка, заведе го в близката страноприемница и го нагости и напои богато. След което поиска да чуе отначало историята за явяването на свети Йов с пълни подробности. Заситен и опиянен от виното, Зорас нямаше нищо против да разкаже скръбната нишка на живота си на благородния набожен непознат.

Историята се оказа проста и прозаична. Преди години отшелникът избягал в гората, гонен от войниците на Пресиян. Дълго скитал между дървета, засищайки глада си с корени и плодове, а жаждата с водите от потоците, а горските животни били единствените му приятели.

– Страшни времена бяха! – каза Зорас, оригна се и изтри уста с ръка. – Християните бяха преследвани, горени, бесени и съсичани. Някои ги режеха на части или сипваха в устите им нажежен метал – монахът потръпна. – Много мъченици прати на небето този дявол Пресиян, докато беше по-млад. Страх ме беше да се върна в Плиска. Не знаех дали ще издържа на мъченията. Ами ако тялото ми се окажеше по-слабо от душата и болката ме накараше да се откажа от Исуса Христа? Какво щях да правя тогава? Как щях да се спася? – Зорас бързо се прекръсти.

В крайна сметка му провървяло. Намерил голяма пещера, а под нея друга – малка и сравнително уютна и се заселил в нея Започнал да обработва малката полянка пред новия си дом и ycтановил, че в планината е тихо и спокойно, войниците са далеч, а Бог по-близо.

След това, преди около година и половина, му се явил Свети Йоан, който го предупредил в съня му да се готви за изпитания и разочарования, защото волята и вярата му ще бъдат изпитани. Отначало Зорас не обръщал внимание на съня, но когато Светията го посетил за трети път, разбрал, че нещо наистина предстои да се случи.

– На другия ден, господарю – каза отшелникът и надигна полупразната си чаша. – На другия ден в пещерата ми влезе странник. Отначало му се зарадвах – не бях чувал човешки глас от години, но скоро разбрах, че това е началото на бедите, за които ме предупреждаваше светецът.

Мъжът бил ранен, премръзнал, болен и едва се държал на краката си. Поискал храна и вода и се строполил на плъстения под. Зорас го настанил в леглото си и се грижил за него докато непознатият оздравее. Той се представил като Андрей и за благодарност започнал да носи на монаха част от улова си – зайци, яребици, пъдпъдъци, а понякога и бутове от елен или кошута.

След време заедно с него в пещерата започнали да идват и други мъже. Харесвало им да имат място, където да се подслонят от дъжда и снега през зимата, място, където да държат оръжията и капаните си. Предвождал ги мъж с маска на лицето, който монахът никога не видял ясно.

– Харесаха си голямата пещера – обясни Зорас и махна с ръка. – Настаниха се в нея, по-отровни и от скакалците, нападнали Египет. Пееха, караха се и се биеха. Бяха ужасни!

Свещеникът бързо осъзнал, че новите му съседи всъщност са разбойници. След което дошъл разривът. Отшелникът не можел да преглътне факта, че съжителства с хора, които живеят, грабейки другите. Опитал се да ги вразуми, дори да ги обърне към праведния живот със словото Божие, но не сполучил. Един ден те просто му казали да се маха, ако не иска да си изпати. Дори Андрей се обърнал срещу него.

Огорчен и отчаян от човешката неблагодарност, Зорас напуснал пещерата, която през последните години се била превърнала в негов дом. За щастие моментът се оказал подходящ – новият хан, Борис, вече не преследвал християните. Нещо повече, в Плиска имало нужда от хора като Зорас, доказали се във вярата.

И така монахът се върнал в града, от където навремето бил прогонен като герой. Някои хора си спомнили за него, оказало се, че има дарба да проповядва.

– Гърците обаче ме мразят! – обяви монахът и доволно се изпъчи. – Не могат да преглътнат, че не проповядвам на гръцки и латински. Кой разбира фарисейските им езици? Да си ходят в Константинопол и там да си четат Евангелието колкото си искат – войнствено тропна по масата монахът. – Но не са само те! И нашите свещеници не могат да ме понасят! Не могат да се примирят с мисълта, че аз, за разлика от тях съм истински Божи човек. Много е лесно да си верен на Христос сега! – лицето на Зорас се сгърчи в гневна гримаса. – Къде бяха, когато ни преследваха и избиваха? Когато трябваше да ям корени и шума? Защо не ми дават на мен и на други като мен да служим литургии в църкви? Защото ги е страх! Ето защо! – тържествуващо обяви отшелникът и надигна чашата си, но тя се оказа празна. – Александър, онзи дето го убиха, той беше най-лошият! Искаше да промени нещата из основи. Все повтаряше, че трябва да разрушим всичко старо и да издигнем наново църквата си. Лесно му е на него! Никой не скърби за смъртта му, така да знаеш!

Климент не успя да измъкне нищо повече от Зорас за убития. Монахът или не знаеше или не искаше да говори повече за Александър. А Батой не бе виждал никога от близо.

Накрая писарят благодари на отеца, помоли го да му каже как се стига до пещерата, в която е живял, поръча му нова кана с вино и го остави. Вече бе напълно сигурен в изводите си. Парчетата от мозайката се бяха подредили в ясна картина и всички въпроси бяха намерили отговори. Климент не се съмняваше, че знае къде да намери Батой, но трябваше да действа много внимателно, ако иска да го залови. Ако сбъркаше, престъпникът не само щеше да се изплъзне от ръцете му, но и да предизвика и доста сериозни неприятности.

15

"Как да различиш добрия от лошия? Дали няма някаква черта на лицето например, която да издава злодея?"

Такива мисли се въртяха в главата на Климент, докато бавно се подрусваше на сивия си кон зад гърбовете на Винех и Симеон по горската пътека. Варнехът Самуил, комитът Еспор и Невестулката яздеха близо до писаря. Макар да не бе напълно възстановен, Корсис категорично отказа да остане в леглото и след дълги препирни, писарят се съгласи да дойде и той.

Зад тях, в стегнат боен ред се извиваше дълга колона войници. Някои бяха от охраната на крепостта, други от отряда на Еспор. Писарят бе помолил комитът да се включи заедно с хората си в рискованото начинание. Всеки човек можеше да се окаже необходим, още повече, че не бе ясно с колко точно хора разполага Батой.

От начало отрядът се бе разделил. Писарят поиска войниците да напуснат крепостта на групи и да се съберат едва в подножието на платото. Ако излезеха всички заедно от Плиска, действията им можеше да бъдат забелязани и някой ще предупреди разбойника. Климент се страхуваше най-много именно от това – преследваният да не предугади действията му и да се изплъзне. Войниците не знаеха къде и защо отиват. Бе им съобщено, че тръгват на поход само час по рано. Така и да искаха да предупредят Батой нямаше да имат възможност да го направят. За всеки случай Климент забрани на който и да било да излиза от казармите и зачисли към всяка от групите по един човек на когото вярваше безусловно.

– Много умислен изглеждаш, писарю! – Самуил изравни коня си с този на Климент. Варнехът разтълкува погрешно физиономията на спътника си и се опита да го окуражи. – Няма от какво да се боиш! Ако ни заведеш до скривалището на разбойника, лесно ще се справим с него! Не е нужно да участваш в боя.

Климент обидено изгледа събеседника си. Нима Самуил го мислеше за страхливец?

- Не ме е страх от Батой и шайката му! – сдържано каза той. – Размишлявах за това дали такъв злодей не може да бъде открит преди да започне да безчинства.

– В какъв смисъл?

– Ето например Агоп – писарят се намести по-удобно на седлото. – Срещал съм го няколко пъти, разговаряли сме. Беше начетен, беше интересен събеседник. Не го харесвах, но човек не може да харесва всички, с които се среща. Стоял е близо до мен, разхождали сме се, даже сме се хранили заедно. По нищо не личеше, че душата му е изкривена, че е погълната от мрака, а сърцето му е пълно с тъмнина. Имаше ли начин да разпозная по някакъв начин истинската му същност? Нещо, което да го издаде като убиец и изнасилвач? Тези пороци не може да не оставят белези в душата, което значи, че рано или късно ще избият и на вън. Като ходиш по пазара, лесно можеш да отгатнеш кой какъв е. Касапинът, хлебарят, дърводелецът, войникът си личат от далеч. И не само по облеклото, а по това как говорят, как гледат, как се движат, дори очите им са различни. Трябва да има начин, по който да може да бъде различен истинският злодей! – писарят се люшна на седлото.

– Разбирам за какво говориш – Самуил повдигна шлема си и почеса потната си глава. – Срещал съм много престъпници през живота си. Достатъчно е да погледнеш в очите им и ти е ясно, що за стока са. Но има и такива, които по нищо не се различават от останалите. Гледат нормално, говорят нормално, обличат се и се движат нормално. Такива, които не можеш да предположиш какви са.

Климент кимна.

– Колко по-лесно би било – каза той – ако можехме да разпознаваме такива хора само по някаква черта, по някакъв белег, който да го различава от другите. Ти си прав. Те наистина изглеждат като другите – усмихват се, говорят, хранят се, вървят, но душите им са проядени и кухи, в сърцата им не е останал и лъч светлина и любов. Такива хора трябва да се научим да разпознаваме, Самуиле! Да открием как недъгът на душата, който те така старателно прикриват, се е отразил на тялото, лицето и очите им!

– С такъв човек ли предстои да се срещнем, Клименте? – варнехът присви очи.

– He! – поклати глава писарят. – В нашия случай става дума за нещо съвсем банално – алчност, находчивост, късмет и изобретателен ум.

Скоро гората се сгъсти, пътят се превърна в тясна, криволичеща пътека, която се виеше между дърветата. Наложи се да слязат от конете и да ги водят, за да могат да се промушат през израсналите шубраци.

– Знаеш ли къде ни водиш, писарю?! – провикна се Еспор, чието лице се бе зачервило от изкачването, а гърдите му се надигаха учестено.

– Остана още малко – отговори Климент, надявайки се да не се е объркал. – Скоро ще стигнем, затова пазете тишина! Нали не искате да предупредите Батой и шайката му? – попита той и изкачването продължи.

Най-накрая излязоха на малка поляна, в подножието на висок хълм. По разпореждане на Климент войниците от крепостта се разпръснаха наоколо, за да завардят всички пътища за бягство. Хората на Еспор щяха да чакат в засада на поляната, ако някой все пак успее да се изплъзне.

Стараейки се да не вдигат шум, писарят, Самуил, Винех, Симеон, Корсис, Еспор и Невестулката поеха по пътеката, която се виеше към върха. Климент бе категоричен, че шестимата ще успеят да се справят и сами, а ако се наложи, ще подадат сигнал и войниците веднага ще им дойдат на помощ.

– Изненадата е на наша страна! Те дори няма да се съпротивляват. Ще се разбягат във всички посочи, веднага щом ни видят. Не искам да рискувам някой да се измъкне – аргументира се той. – Кой знае колко тайни ходове има това място. Нашата цел е проста – да заловим Батой. Останалите не ни интересуват.

– Не знам какво точно си намислил, но ти се доверявам – тихо прошепна Симеон, който вървеше зад писаря. – Но се съмнявам да намерим някой. Ако бяха тук, разбойниците щяха да са поставили постове още долу, на поляната.

Климент повдигна рамена, извади мача си и поведе останалите. Войниците се разпръснаха около хълма, другите се прикриха на поляната.

Пътят бе дълъг и труден. Дърветата скоро оредяха и накрая съвсем изчезнаха, за да отстъпят мястото си на ръбати камъни и напукани скали. Ботушите им се покриха с прах, токовете им чаткаха и се хлъзгаха по криволящата пътека. Дали разбойниците наистина нямаше да ги усетят? Или Симеон бе прав и тук нямаше никого?

Климент отпъди съмненията като досадни мухи. Ако беше сбъркал, скоро щяха да го разберат.

Пътят се разклони. Тясна пътечка завиваше в страни, към входа на малка пещера, пред която личаха остатъци от стара градина. Климент я подмина, сложи пръст на устните си и даде знак на останалите да го последват нагоре. Щяха да стигнат до леговището на Батой всеки момент.

Най-накрая входът на пещерата се очерта пред очите им. Мястото изглеждаше пусто и изоставено, на малката площадка отпред нямаше никой. Нима се беше излъгал? Или това бе капан? Възможно бе разбойниците да са ги усетили в последния момент и сега да се крият.

Придвижвайки се един след друг, нападателите доближиха тъмния вход. По даден от писаря сигнал, малкият отряд се втурна в атака, надавайки гръмогласни викове и влетя в пещерата.

Посрещна ги тъмнина, миризма на гнило и няколко подплашени прилепа, които излетяха в небето, надавайки гневни звуци.

Пещерата бе празна.

Около входа се търкаляха парчета от глинени съдове, личеше си къде разбойниците са палили огън, из под прахта на пода се подаваха парчета животински кости.

– Хахаха! За това ли бе всичко? За едно счупено гърне? – застанал до входа, Еспор се бе облегнал на меча си, смееше се с пълно гърло и бършеше потното си чело. – За това ли ни доведе тук, писарю? За това ли беше цялата ти конспирация и тайно промъкване? За това ли катерихме като планински кози? За нищо! Хаха! Само чакай да чуеш как ще се смее князът като му разкажа!

– Още не сме огледали всичко – отговори Климент, извади от торбата си факла, запали я и тръгна навътре в пещерата. – Сигурен съм, че ще намерим това, което търсим.

– Вече дори не е смешно! По-добре си признай, когато си загубил. Напразно се разкарвахме до тук – Еспор не се смееше, малките му очи гледаха студено.

Без да му отговори, писарят тръгна напред в тъмнината. С неохота, останалите го последваха.

Малко след входа пещерата се разширяваше. Лъхна ги миризма на мърша. Вдигнал високо факлата си, Климент стигна до средата на каменната зала и насочи огъня ниско към пода. След това внезапно се наведе и вдигна нещо от земята.

– Е, мисля, че намерихме това, което търсихме – каза той и се изправи. В ръцете си държеше череп, от който се полюшваше висяща кожена маска. – Позволете ми да представя на вашето внимание разбойника Батой! Или поне това, което е останало от него.

Думите му бяха посрещнати от водопад от възклицания и въпроси. Всички викаха един през друг, питаха какво става и какво значат думите на писаря. Бяха запалени още факли и скоро пещерата бе ярко осветена.

Пред очите им се разкри ужасяваща гледка.

Подът бе осеян с разхвърляни безразборно човешки скелети, някои от костите им бяха пробили дрехите и стърчаха като страшни бели цветя от земята. Около тях се въргаляха назъбени оръжия, части от щитове и няколко шлема, потънали в паяжина.

– Но какво.... какво е това? – варнехът Самуил се окопити пръв.

– Това – каза писарят – са останките на Батой и бандата му!

Останалите го изгледаха изумено.

– На как? – не разбиращо попита Винех, а другите закимаха с глави. – Ако това са Батой и хората му, кой тогава е нападал пътниците?

– Точно така! Кой? – Климент изгледа всички един по един. Огънят на факлите хвърляше странни сенки върху лицата им. – Още в самото начало на тази история няколко неща ми направиха впечатление. Първо – писарят сви единия от пръстите си. – Нападенията на Батой бяха прекалено добре организирани. Разбойникът знаеше точно кой, къде и кога да нападне. Второ – въпреки усилията на Самуил и Винех, всеки път когато излизаха да го преследват, той сякаш потъвал вдън земя. Трето – нито веднъж, когато търговците плащали на войници за охрана, Батой не ги бе нападнал. Четвърто – Разбойникът свободно влизаше и излизаше от града, без никой дори да успее да го спре или види. Как ставаше това, при положение, че всички входове уж трябваше да бъдат завардени?

– На къде биеш? – Самуил не изглеждаше никак доволен.

Писарят вдигна рамене.

– Очевидно е! В града има предател! Батой, който и да беше той, получаваше сведения за това какво става в крепостта. Никога не правеше погрешна стъпка и знаеше всичко за плановете срещу него. Това значеше две неща – или бе подкупил някой или самият той бе от военните в крепостта. И то с достатъчно висок пост, за да има достъп да сведенията, които разбойникът използваше – Климент огледа лицата на събеседниците си. – След това срещнах Невестулката. От него разбрах, че интересите на Батой са се прехвърлили и в самата столица. Разбойникът бе подчинил всички престъпни гилдии в Плиска. Беше създал организация в самата столица. От къде бе намерил хора за това? Как го бе организирал. И как толкова често влизаше и излизаше от града без да направи впечатление на никого?

– Искаш да кажеш, че е бил някой от нас? – факлата в ръката на Симеон потрепна.

– Да! Точно това искам да кажа! – гласът на Климент прогърмя под разлюляния от сенките таван. – Не ме мислете за толкова глупав. Беше ми ясно, че Батой не се крие в тази пещера. Ако беше тук, както правилно забеляза Симеон, щеше да има постове още долу на поляната. Нарочно ви доведох на това място. Сами, далеч от тези, които могат да ви помогнат. В бандата на Батой е имало и други войници. Затова ви отделих от тях. Още не знаем кои и колко са предателите. Те със сигурност ще защитят предводителя, ако го бях разкрил пред всички. Затова викнах и Еспор с отряда му. Той не беше в Плиска по време на нападенията, което значеше, че войниците му не са в бандата на този, който се нарича Батой.

– Но как... – започна Еспор, но писарят му махна с ръка да замълчи.

– Ако теорията ми беше вярна, а тя е вярна, всичко получава съвсем лесно обяснение. Батой, нека продължим да го наричаме така засега, е разполагал с всички отчети. Знаел е къде ще минават търговски кервани, къде ще има разположени войски, които да пазят пътищата и лесно е можел да нападне на друго място. Пак по същия начин разбойникът е знаел за предстоящите хайки и е предупреждавал хората си. Това обяснява и начина на извършване на нападенията – бързи и перфектно организирани, така че нито един свидетел да не успее да се измъкне. Точно както би го направил някой военен. Ако бе вербувал подчинените си, това обясняваше как е успял бързо и лесно да подчини престъпниците в града. Батой и хората му са знаели точно кой и как да ударят. Разполага ли са с оръжия, организация и са били достатъчно дисциплинирани, за да ги осъществят. За войниците от крепостта, това не би представлявало проблем. Още повече, че никой не би ги заподозрял. А дори и да ги заловят, винаги могат да кажат, че просто си вършат работата. Наистина брилянтно измислено.

– Но кой? Кой е предателят? – Климент различи гласът на Самуил.

– Наистина. Кой? Възможностите не бяха много. Батой трябва да е или чигат или някой с още по-висок пост. Бе нападал докато Борис и повечето от хората му ги нямаше в града, което стесняваше кръга изключително много. Разбойническият главатар трябваше да бъде търсен измежду боритаркана Гостун, заместника му Чака, варнеха Самуил и чигатите Симеон и Варнех. Гостун и Чака бяха убити, така че оставаха само трима.

– Какво?! Твърдиш, че съм разбойник! – очите на Самуил се наляха с кръв. – Вземи си думите назад!

– Нищо не твърдя – отговори му писарят без да трепне. – Все още.

– Ами Еспор? Той също е военен, защо го изключваш от сметките?

Климент махна с ръка.

– Както вече казах, комитът беше далеч от Плиска, докато се извършваха нападенията. Няма как той да е престъпникът.

– Не разбирам – каза Симеон. – Ако Батой е някой от нас, то какво е станало с истинския престъпник?

– Мисля, че не е трудно да се досетиш и сам-отговори му писарят. – Още повече, че седиш над останките му. Той и цялата му банда са били избити – Климент замълча. – Имаше няколко странни моменти в тази история. Първо – никой не бе виждал лицето му. Разбойникът го криеше от всички, дори и от помощниците си. Второ, отначало се бе държал като обикновен крадец, след което изведнъж се бе превърнал в страшилище. Защо се бе променил Батой? Тогава си зададох въпроса: "Ами ако не поведението на разбойника, а самият разбойник е бил подменен?" Всичко говореше в тази посока. Никой не е виждал лицето на Батой, така че всеки, който сложи кожена маска, може да се представи за него. Такива мисли ми се въртяха в главата, когато дойде потвърждението. И то от едно съвсем неочаквано място – водача на гилдията на крадците Лаца – Паяка, който Батой ослепил. Първоначално мислех, че го е направил с цел да сплаши останалите, но след това осъзнах, че не е било така. Лаца беше виждал Батой в миналото, имам предвид истинския разбойник. Когато говорих с Паяка, той го описа като дребен, подвижен човек. Самият аз имах възможността да се срещна очи в очи с Батой, на път за Плиска. И със сигурност мога да кажа, че не беше никак дребен. По-скоро е висок, едър и набит. Точно като Винех!

– Какво? – чигатът скочи напред и насочи меча си към писаря – Мен ли обвиняваш?

– Да! – потвърди Климент. – И трябва да се сърдиш само на себе си. Станал си толкова самонадеян и уверен, че ти и подчинените ти сте забравили всякаква предпазливост. Ти си амбициозен, пробивен и готов на всичко, за да се издигнеш. Вървял си нагоре по стълбицата на успеха, но не достатъчно бързо. Не си от влиятелно семейство и е трябвало с всичко да се справяш сам. Бил си приятел с Чака – неотразимият любовник и веселяк, който винаги има пари за жени, пиене и скъпи дрънкулки. Били сте приятели, но не сте били равни. Сам призна, че си му завиждал. От там е тръгнало всичко, нали? Искал си да докажеш, че не си по-лош от Чака, а дори го превъзхождаш. Отначало ти и хората ти сте се задоволявали с дребни грабежи и нападения във Външния град. Някой пребит и ограбен търговец, закъснял след вечеря, разбит склад в покрайнините. Кой би заподозрял чигата Винех и подчинените му? Но това са били дребни удари. Нищо, което да ти даде да разгърнеш истинския си потенциал. Като военен в крепостта, много добре си знаел за Батой и шайката му. И тогава късметът ти неочаквано е проработил. Срещнал си монаха Зорас малко след като е дошъл в Плиска. Разказал ти е как е бил прогонен от убежището си. В това си видял своя шанс. Никой не знае кой всъщност е Батой, никой не е виждал лицето му. Издебнали сте го, заедно с хората му и сте ги избили – Климент посочи с ръка осеяния с кости под. – След което се е появил новият Батой – дързък и безпощаден, неуловим и страховит. Това е истината, нали?

– Това са пълни глупости! – отсече Винех и размаха предизвикателно меча си. – Мъгливи теории и догадки. Няма как да докажеш нищо от това, което каза!

– Преди време на пазара чух една приказка – продължи Климент без да му обръща внимание. – За магьосника Балан, който можел да променя облика си. Той се скрил от преследвачите си в стадо с овце. И те всички приели неговия образ. Това си направил и ти. Скрил си се под чужда маска, за да не може никой да види истинското ти лице! – писарят се наведе напред. – Но накрая се издаде сам. Ти и хората ти сте станали непредпазливи. Повярвали сте си, че всичко ще ви се разминава. Видях войниците ти. От кога обикновените надзиратели се разхождат с нови ризници, златни верижки и кинжали с дръжки от слонова кост?

– Това не доказва нищо! – Винех облиза устни.

Зад него Корсис дръпна Невестулката и двамата запречиха изхода на пещерата.

– Напротив, доказва! – писарят вървеше с насочен пред себе си меч към чигата, който бавно отстъпи назад. – Сигурен съм, че ако претърсим къщата ти, ще намерим неща, които няма как да си позволиш със заплата на чигат. Ще разпитаме подчинените ти един по един. Все някой ще се пречупи. Но има и още! Нощта, когато бях нападнат. Само ти знаеше, че ще ходя при вдовицата на Гостун. Чу ме докато бях в кулата ти да давам нарежданията си на Корсис. И прати убийците си да ме причакат в уличката. За малко да успееш!

– Ти нищо не разбираш! – мечът трепереше в ръката на чигата. – Нищо!

– Напротив, разбирам много добре! Боритарканът Гостун те е разкрил. Жена му каза, че двамата сте прекарвали доста време напоследък заедно, докато тя се забавлявала с Чака. Какво поиска от теб Гостун? Да го подкрепиш в бунта, който е смятал да вдигне? Щяло е да стане лесно, нали? Борис го няма, ти командваш част от войниците, останали в Плиска, престъпниците във и извън града. Боритарканът пък може да поведе след себе си аристократите. Той е на висок пост, хората са свикнали да му се подчиняват, да не говорим, че мнозина роптаят срещу покръстването – писарят замълча за миг. – Но е имало и още. Получили сте подкрепа от византийците.

– Каквоооо!? – изрева Еспор и се хвърли към чигата, но Климент му препречи пътя.

– Архимандрит Йоан просто е искал да се подсигури. Борис се покръсти, но Гостун е известен като ревностен християнин. И послушен последовател на Патриаршията. Какво по-хубаво от това той да седне на престола? Борис е изпълнил ролята си и е трябвало да си върви. Владиката е замислил план, който както и да се развие, все е щял да му донесе изгода. "Разделяй и владей!" – любимата имперска тактика. Дори и бунтът да се провали, князът е щял да бъде отслабен и лесен за подчиняване. Просто е нямало начин да се провалите. Ходих при Йоан. На една от стените му виси ценна икона, открадната от атонски поклоници. Архиепископът не успя да ми обясни как се е сдобил с нея. Всъщност е съвсем просто – ти си му я дал. Йоан сам ми каза, как иска всички да са като Гостун и теб, да са ревностни християни като вас двамата. От къде толкова високопоставен свещеник знаеше за обикновен чигат като теб? Още повече, че ти самият твърдеше, че никога не сте се срещали и мразиш византийците? За да финансира бунта си, Гостун е изтеглил всичките си спестявания. Те повече не са му били нужни, след като веднъж седне на трона. Това е била истинската му цел, а не както предполагах отначало, че има нещо общо с обирите. Самуил е чул неясни слухове за заговора. Войниците шушукали, някой раздавал пари, оръжие влизало и излизало през стените на крепостта, но нямало нищо конкретно. След това всичко изведнъж приключило. След като Чака убил боритаркана. Това е искал да съобщи Гостун на гостите си по време на вечерята. Да ги прикани да се присъединят към него. Към вас. Тези, които откажели, си щял да избиеш с хората си. Вечерята е била охранявана от отрядите, които ти командваш! Това е замислял Гостун. А ти си щял да му помогнеш. Йоан веднага е щял да го признае за нов български владетел и да го миропомаже. Войската, църквата, че и разбойниците на една страна. Какъв шанс е имал въобще Борис? Но плановете ви са били осуетени от неочакваната поява на момичето с жълтата кутия. А после нещата са се развили още по-зле. Чака е убил Гостун. И всичко се е провалило!

С внезапен вик, Винех се хвърли напред, опитвайки се да посече писаря с меча си. Климент отскочи встрани, завъртя се и се приготви да отбие следващата атака. Оказа се, че такава няма да има.

Залитайки в тъмното, чигатът се препъна и повлечен от устрема си, падна по очи на земята. Останалите наскачаха около него готови да го обезоръжат, но Винех повече не се надигна.

Накрая писарят приклекна и внимателно обърна лежащия на земята мъж. От гърдите му стърчеше острието на стар, ръждясал меч.

Батой все пак си бе отмъстил.

16

През следващите дни писарят беше много зает.

След станалото в пещерата, Климент изпрати Еспор, комита, заедно с хората си да арестуват разпръснатите около хълма войници от крепостта. Писарят не случайно ги бе поставил да дебнат за възможното бягство на Батой. Войниците, подбрани в по-голямата част лично от Винех, най-вероятно бяха от бандата му. Разпръснати и разделени, те нямаше да могат да се организират и дадат отпор, а щяха да бъдат залавяни един по един.

Варнехът Самуил се върна в Плиска, да арестува всички войници, служили под командването на Винех. Те щяха да бъдат разследвани, за да се установи участвали ли са в бандата на чигата или не.

След това останалите бавно поеха по пътя назад.

Връщането им към Плиска представляваше странна гледа. Пред основния отряд вървеше глашатай, който викаше с пълно гърло, че разбойникът Батой е убит по волята на княза, пътищата вече са спокойни и жителите на столицата и около нея няма от какво да се боят. Зад него, натоварени на волска каруца, бяха трупът на Винех, както и останките, намерени в пещерата.

Следваха Климент, Симеон и Корсис, а зад тях, вързани върху конете, се клатеха войниците от крепостта. Бяха ги заловили лесно един по един, разпръснати около хълма и макар в началото някои от тях да се съпротивляваха, бързо бяха усмирени.

От където и да минеше процесията будеше интерес, а влизането им в Плиска бе приветсвано от насъбралата се тълпа. Улиците бързо се изпълниха с хора, които викаха, дюдюкаха, освиркваха и замеряха с боклуци вързаните войници. От някъде изскочи едноок просяк с патерица, хвана един от заловените за крака и докато се опитваше да го смъкне от коня, не спираше да крещи как Батой го е ограбил, ослепил и избил цялото му семейство. Тълпата започваше да се държи все по-настървено. Мнозина започнаха да призовават за саморазправа със заловените. Хвърлен камък удари един от войниците в лицето и разби носа и устата му.

Осъзнал, че може и да не удържи разбеснялата се тълпа, Климент поведе отряда в галоп и успя да се добере до стените на Вътрешния град. Едва когато вратите на крепостта се хлопнаха и зад последния конник, а заловените бяха предадени на стражите на двореца, писарят си отдъхна.

Следващите дни бяха изпълнени с разпити и обиски. Куриери, сновящи между Сердика и Плиска. Борис бе уведомен за ставащото в столицата както от Климент, така и от Еспор. Комитът вече не се държеше надменно и подигравателно и търсеше компанията на писаря, осъзнал колко важна работа е свършил той.

Отговорите на Борис бяха изпълнени с ярост и гняв. Князът не можеше да повярва, че един от най-верните му хора, за какъвто минаваше приживе Гостун му е изневерил и е бил само на крачка да заграби властта. Подкрепян от войниците и разбойниците на Винех, а признат от византийците, Гостун лесно щеше да овладее Плиска. Какво щеше да стане след това, трудно можеше да се предвиди.

Борис искаше участвалите в заговора да бъдат наказани по най-строгия начин, като едновременно с това се проведе и разследване кои от градските първенци са знаели за заговора и са участвали в него. На епископ Йоан бе наредено да не напуска дома си, а помощникът му Филотей бе арестуван. Борис изгони личния си изповедник Аркадий, признавайки, че писарят е бил прав да го подозира, че е византийски шпионин. Климент получи похвала за добре свършената работа и заповед незабавно да установи кое е момичето с жълтата кутия, превърнало се в неволен спасител на владетеля. Самият Борис съобщаваше, че тръгва при първа възможност към Плиска, за да поеме властта в собствените си ръце.

Осъзнал каква важна роля бяха изиграли разбойниците в готвения метеж, князът издаде няколко декрета, с които към всеки град се сформираха специални отряди, чиято задача бе да залавят и унищожават всички престъпници и техните помагачи. "Законът за изтребление на разбойниците"[39] бе посрещнат с одобрение и от жителите на страната, които бяха основни жертви на злосторниците.

В северната част на града, която се бе превърнала в свърталище на всякакви отрепки, бе извършено прочистване. Водачите на престъпни гилдии бяха заловени или убити, малцина успяха да се спасят с бягство. В това начинание особено полезен се оказа Невестулката, който насочваше войниците към скривалищата на водачите на разбойниците, макар да не бе склонен да издава дребните крадци и джебчии.

Бе образуван военен съд, председателстван от Еспор и включваш варнеха Самуил, хазнатаря Драгомир и Пацик. След проведените обиски, разпити и претърсвания, бе установено, че в бандата на Винех-Батой са участвали сто двайсет и трима войници. Трийсет и пет от тях бяха съставлявали ядрото на бандата, другите бяха използвани епизодично като добре платена охрана на предварително заплашваните търговци или в случаите, когато бандата имала нужда от повече хора.

В дома на самия Винех, бе открито голямо количество злато и сребро, кожи, оръжия и скъпи дрехи. В специален тайник, изграден в една от вътрешните стени, бе скрито малко ковчеже, пълно със скъпоценни камъни.

Бе разкрита и една друга мистерия. Сред вещите на трима от най-близките помощници на Винех бяха открити еднакви кожени маски – от червена щавена кожа, каквато бе използвал главатарят им. След разпит в подземията на замъка, няколко човека признаха, че освен чигатът и други от тях са се представяли за Батой. Така стана ясно как разбойникът е бил виждан на няколко места едновременно по едно и също време.

Процесът срещу престъпниците бе бърз и безмилостен. Доказателствата срещу тях бяха неоспорими, самопризнанията им само потвърждаваха вината. Самите обвиняеми се държаха по различен начин. Едни плачеха и обясняваха, че не са знаели в какво се замесват и на Климент му беше тъжно за тези мъже, които щяха да загинат заради алчността и лъжите на други хора. Други заплашваха съдиите и се заканваха, че ще бъдат отмъстени. Имаше и такива, които твърдяха, че са невинни, дори когато доказателствата срещу тях бяха очевидни, но след като прекараха известно време в подземията на крепостта, ставаха хрисими и paзговорливи.

В крайна сметка всички заловени бяха обявени за виновни и осъдени на смърт чрез обесване от стените на крепостта. След изпълнението на присъдата разбойниците щяха да останат да висят няколко дни за назидание, след което да бъдат свалени, телата им нарязани на парчета, полети с катран и закопани в обща яма.

В деня на екзекуцията Климент напусна града. Бе се нагледал на достатъчно смърт. Макар да бяха предали княза си, да бяха заговорничили с чужденци и да бяха нападали, грабили и убивали невинните пътници, той предпочиташе да не става свидетел на смъртта на войниците-разбойници, някои от които познаваше.

Последван от Невестулката, привързал денк с провизии за седлото си, писарят напусна Плиска и заедно с джебчията цял ден препуска между из близките хълмове. Когато късно вечерта се прибраха в града, тълпите се бяха разотишли и само зловещо поклащащите се под стените на крепостта трупове показваха, че княжеското правосъдие е било въздадено.

Близо до източната порта ги пресрещна чигатът Симеон. Лицето му бе бледо и осеяно с капки пот.

– Момичето, Аврора е изчезнало! – извика той и хвана коня на Климент за сбруята. – Войниците са я загубили на пазара късно след обяд. Беше пълно с народ. Всички искаха да присъстват на екзекуцията. Игла да пуснеш, нямаше къде да падне. Стражите се разсеяли за миг, в следващия момичето вече го нямало. Колкото и да я търсили не могли да я намерят. Пратих всички свободни войници да помагат в издирването, но от девойката нямаше и следа. Какво ще правим сега?

Климент изгледа лъсналото от пот лице на военния. Беше ли свързан Симеон с изчезналата? След предателството на Винех, Климент бе започнал да се съмнява във всеки. Не беше ли Симеон изпуснал вече един заподозрян. Сега бе допуснал да се случи отново.

– Прибирам се вкъщи – каза накрая писарят. – Уморен съм, гладен съм и съм мръсен. Ако искаш ела заедно с мен. Може да тичаш след коня на Невестулката – Климент ядно сръга животното си с пети и препусна по улицата.

Корсис се бе прибрал преди тях. На масата бе поставен шесторък свещник, чинии, чаши, кана с вино и остатъци от печено. Помощникът на писаря явно не бе успял да дочака господаря си за вечеря.

– Тук ли е? – попита писарят. Корсис кимна с пълна уста и посочи към горния етаж.

– Сложих я във вашето легло! Беше в безсъзнание, но вече е добре. Спи и диша ритмично. Залостил съм всички прозорци и врати както ми наредихте. Не съм се отделял от нея от как я донесох. Слязох само за минутка да хапна. От сутринта не съм ял нищо.

Без да чака повече обяснения, Климент кимна с глава и се затича по стълбите. На леглото му, обърната към стената, спеше Аврора. Момичето изглеждаше чудно красиво в съня си и писарят го гледа няколко дълги мига, преди пухтенето на Симеон да огласи цялата къща.

Военният беше капнал. Подпираше се с едната си ръка на вратата, другата висеше безпомощно отпусната пред него. Лицето му бе зачервено и плувнало в пот, гърдите му се вдигаха учестено.

– Не биваше да ме карате да тичам така! – оплака се той и с благодарност пое подадената му чаша с разредено вино.

– Ти пък не трябваше да оставяш момичето да изчезне! – сряза го Климент. – Ако си гладен, седни да похапнеш.

Симеон объркано завъртя очи.

– Ами момичето!? Какво ще стане с него? Не ви ли е грижа за Аврора?

– Грижа ме е! Но нямам намерение да гладувам, заради грешките на другите – отговори му писарят и си отряза парче месо. След което погледна тресящия се от притеснение и възбуда Симеон и му стана жал за него. – Успокой се! Момичето е в безопасност. В момента спи в леглото ми на горния етаж, а Невестулката го пази!

– Тя е тук?! – чигатът скочи и разплиска вино по дрехите си, но не му обърна внимание. По лицето му се разля облекчение, вмесено с недоверие. – Как така?

– Първо седни, успокой се и се нахрани – Климент подаде на Симеон чиния с месо. – Печеното е изстинало, но е вкусно. А що се отнася до Аврора, обяснението е просто. Ясно е, че някой иска да я убие. Днешният ден бе много удобен за това. Градът е пълен с хора, навсякъде цари бъркотия и напрежение заради предстоящите екзекуции. Патрулите не са по обичайните си места, войниците имат нови задачи. Затова оставих Корсис със задача да я следи. Не че нямах доверие на войниците ти, Симеоне, но помощникът ми е по-добър от тях.

– Ще ги накажа! – зарече се чигатът. – Ще ги пратя за два месеца да копаят дигата на Външния град. Не! За три! Да се изложат и да ме злепоставят по този начин! След това ще обикалят улиците на Плиска като обикновен патрул! Но какво всъщност се е случило?

Климент кимна и посочи младежа.

– Предполагам, че сега ще разберем.

* * *

Корсис лесно следваше момичето. Макар заради екзекуциите навсякъде да бе пълно с хора, които коментираха залавянето на Батой и бандата му, смъртта на Винех и как властта покварява служителите си, помощникът на писаря нямаше особени проблеми. Облечена в ярка жълта дреха, Аврора се открояваше дори в бутаницата пред сергиите. Търговци, доволни от насъбралата се тълпа, бързаха да продадат стоките си, джебчии и крадци шареха в тълпата и младежът здраво стисна кесията си.

За да му е по-интересно Корсис превърна следенето в игра, чиито правила сам си измисли. Целта беше без да изпуска момичето от поглед, да не се блъсне в никой от тълпата на площада. Това не беше лесно, защото в желанието си да видят по-добре кървавото зрелище, всички се бутаха напред.

На Корсис на няколко пъти му се налага да се отдръпва от юмруците на тези, които бяха превърнали караницата в бой, веднъж за малко щеше да падне, докато покрай него се шмугна крадец, прегърнал овнешки бут, но това само изостряше интереса му.

Момичето също го улесняваше. Аврора не бързаше за никъде, пробиваше си път сред тълпата като принцеса и рядко спираше пред някоя от сергиите, за да разгледа изложената стока. Помощникът на писаря с удоволствие не сваляше поглед от нея. Слънчевите лъчи си играеха с косата на девойката, карайки я да блести, движенията ѝ бяха плавни и грациозни, лицето ѝ или поне това, което виждаше от него Корсис, бе чудно хубаво. Младежът се усмихна. Задачата бе лесна и приятна.

Аврора не купи нищо, а само клатеше глава и подминаваше нататък, обикаляйки няколко пъти площада, въртейки глава, все едно търси нещо. Зад нея, мързеливо се влачеха няколко войници, които обръщаха повече внимание на търсещите клиенти проститутки, отколкото на повереницата си.

Внезапно поведението на момичето се промени. Аврора се огледа през рамо, видя, че стражите не ѝ обръщат внимание, плъзна се като сянка между две от сергиите и изчезна в уличката зад тях. Войниците, които я следваха, полузаспали под следобедното слънце, въобще не забелязаха какво се случва. В първия момент Корсис също не разбра, че Аврора я няма. След това се хвърли напред, разблъсквайки хората се втурна след бегълката.

Помощникът на писаря бързо огледа малката уличка, на която се озова. След шумотевицата на площада, тя му се стори пуста и празна. Жълтата дреха на Аврора се мерна за миг, преди да изчезне зад ъгъла. Корсис се затича, за да не я изпусне.

Момичето беше спряло и се взираше в парче пергамент, което стискаше в ръка, след което решително продължи напред. Аврора подмина източната порта, вървейки покрай стената, докато не стигна до стар, изоставен кладенец, закован с дъски. Мястото бе самотно и усойно. Купчини с плевели бяха избоили покрай стената, високи храсти и няколко дървета правеха мястото идеално за засада.

Момичето спря, огледа се отново и след като не видя никой бавно накъса пергамента, който държеше в ръката си на парчета.

"Нищо" – помисли си Корсис. – "След това ще ги събера и ще ги дам на господаря. Той със сигурност ще успее да разчете какво е написано на тях."

За негово разочарование, Аврора повдигна една от летвите, с които бе запушен кладенецът и започна да хвърля в него накъсаната карта.

Стиснал ядно устни, Корсис се притисна още по-плътно до ствола на дървото, зад което се криеше. Явно нямаше да има какво да занесе на господаря си.

Нападението го свари неподготвен.

Преди Аврора да успее да изхвърли последното парче пергамент, от близкия храсталак изскочиха трима души. С високо вдигнати над главите дървени палки, те се насочиха към стоящото до кладенеца момиче.

Корсис извика задавено, изскочи от прикритието си и вадейки меча си се хвърли напред. Знаеше, че няма как да стигне до нея преди нападателите ѝ. Не носеше и лък или арбалет, защото не мислеше, че задачата му ще го изисква.

– Аврора! Внимавай! – извика Корсис, забравил че момичето не разбира и дума български. Как можеше да му помогне?

Оказа се, че няма нужда от помощ.

Момичето бръкна в гънките на дрехата си, извади от там къс нож, който проблесна за миг в ръката ѝ, преди да полети и да се забие в гърдите на единия от нападателите. Мъжът с вик падна на земята, загърчи се и бързо замря. Без да изчака да види резултата от атаката си, Аврора се хвърли с дрезгав вик към нападателите си.

"Наистина е дива! И много смела! И красива" – стрелна се през ума на тичащия Корсис, който неочаквано усети как в сърцето му освен страх, се появява и някакво друго чувство.

Атаката на момичето стресна убийците и те спряха стъписани за миг. Това бе достатъчно на Аврора, която скочи с двата крака напред и удари единия от мъжете в гърдите.

В този момент иззад близките дървета се показа ниска закачулена фигура, която изпищя:

– Убийте я! Убийте я веднага!

Окуражен от виковете, последният нападател замахна с палката си към главата на момичето. Аврора успя да отклони глава, но палката я удари от страни и момичето се свлече на земята.

Убиецът вдигна оръжието си за втори удар, но в този момент Корсис най-после го достигна и заби меча си в гърлото му. Мъжът се свлече на земята, а помощникът на писаря се хвърли към поваления нападател. Удареният в гърдите мъж се изправяше с пухтене, закачуленият беше изчезнал.

Мъжът се огледа замаяно, видя труповете на двамата си другари, хвърли палката си към Корсис и побягна.

Помощникът на писаря не знаеше какво да прави. От една страна му се искаше да преследва убийците, от друга не можеше да изостави раненото момиче.

– Стой! Предайте се в името на княза! – изкрещя Корсис след бягащите, прекрасно съзнаващ, че те няма да спрат. След миг нападателите вече ги нямаше.

Помощникът на писаря се надвеси над момичето и сложи пръст върху вената на врата ѝ. Пулсът на Аврора бе силен и постоянен. Една къдрица бе паднала на челото ѝ придавайки му буен и непокорен вид. Устата на Аврора бе отворена и на младежа внезапно му се прииска да се наведе и да я целуне.

Вместо това приклекна и я подхвана през кръста. Трябваше да я отнесе на безопасно място. Докато я вдигаше, видя под нея последното парче от накъсания пергамент. На него, очертани в кръг, ясно се виждаха руните

– Анищар! Знакът на Юпитер! – Климент гледаше ту положеното на леглото му момиче, ту парчето, което държеше в ръката си – Какво може да значи това?

Корсис вдигна рамене. Той също познаваше символа, с който се бе сблъсквал в катакомбите на Плиска, докато преследваха ловеца на глави Шун, но нямаше представа защо и как е попаднал в ръцете на Аврора.

Помощникът на писаря бе донесъл припадналото момиче направо в къщата. Натоварени на каруци бяха пристигнали и труповете на двамата убити нападатели. Климент, Корсис и Симеон огледаха телата, но не откриха нищо, което да им помогне. Мъжете бяха облечени в обикновени кожени панталони, на краката си имаха ботуши, ленените им ризи бяха пристегнати с широки колани. Оръжията им също не издаваха нищо – обикновени дървени палки, които можеха да се намерят навсякъде. Това, което привлече вниманието на писаря, бе татуировка върху ръката на единия от убитите. Между палеца и показалеца си мъжът имаше нарисуван малък паяк.

– Обикновени наемници – отсече писарят. – Лесно могат да се намерят във всяка кръчма в северната част на града. Предполагам, че този е бил от хората на покойния Лаца Паяка. Чувал съм, че много престъпници си правят една и съща татуировка, като принадлежност към бандата, в която се числят – Невестулката кимна. – Този, който им е платил, е искал нападението да изглежда като нещастен случай. Затова не са използвали лъкове или мечове, а палки. Ако не ги беше спрял, сигурно щяхме да намерим момичето смазано под някоя каруца, без да знаем какво точно се е случило.

– Не ги спрях аз – поклати с уважение глава Корсис. – Тя се справи сама! Само да я бяхте видели как метна ножа и тресна втория нападател с крака в гърдите, господарю! Не съм виждал такова изпълнение! Камо ли от жена. Къде ли се е научила? Ще трябва да я питам как точно го направи. Може да знае и други номера, на които да ме научи. Как мислите, дали ще се съгласи да ме тренира?

Климент озадачено изгледа помощника си. Не беше виждал Корсис толкова ентусиазиран. Дали зад интереса му към раненото момиче се криеше само желанието да подобри уменията си или имаше и нещо друго?

– Ще трябва сам да я попиташ. Ако намериш начин да се разбереш с нея. Но преди това трябва да помислим за друго – какво свързва Аврора със знака на Юпитер-Анищар?

– И двете са над нас – бързо отговори Корсис. – Аврора е Богинята на зората, Юпитер е римският Бог на небето! Може това да е връзката.

– Не забравяй, че не знаем как се казва момичето – напомни му Климент и помощникът му помръкна. – Аврора получи името си от стражите в затвора. Но явно руната значи много за нея. Иначе едва ли би поела подобни рискове. А и става дума за планета, не за римския Бог. Но това едва ли има значение.

Корсис погледна господаря си неразбиращо.

– Помисли! Аврора знае, че някой се опитва да ѝ навреди. Въпреки това рискува да отиде на тайна среща. Вероятно се е надявала, че ще разбере или види нещо много важно.

– Но как са я подмамили? Тя не говори никой от познатите езици. Как убиецът се е свързал с нея.

– Именно! – Климент щракна с пръсти. – Предполагам, че се е случило следното: По някакъв начин Аврора е получила карта с мястото, където трябва да отиде. Било е нещо просто и ясно, така че да може да го намери лесно. Както и сам се убеди, дори близо до двореца има достатъчно подходящи места, където да устроиш засада.

Корсис кимна.

– Това е бил пергаментът, който си видял да гледа и който е унищожила. Бил е подписан със знака на Юпитер – единственото нещо, от което сме сигурни, че се интересува момичето. Ако си спомняш, Аврора е повтаряла думата, когато се е опитвала да влезе при Гостун. Явно е решила, че рискът си струва. Взела е предпазни мерки, като се е въоръжила.

Корсис замислено кимна. Явно бе станало така, както казваше господарят му. Затова убийците не успяха да изненадат момичето.

Писарят остави Симеон да обсъжда с помощниците му как могат да разберат кой е бил закачуленият човек в храстите и забърза към двореца. Може би убиецът също като Аврора търси нещо и сега е моментът да го вземе? Климент се прокле за глупостта си. Ако не се бе правил на важен пред чигата, карайки го да тича след него до дома му, тази мисъл може би щеше да му хрумне и по-рано. Нищо чудно убиецът да го бе изпреварил.

Нищо в стаята на момичето не подсказваше, че тя е била претърсвана. Стаята бе чиста, подредена и скромно обзаведена. Леглото под прозореца бе застлано с тънка кожена покривка без орнаменти, до него имаше дървена кофа, по куките на стената висяха обикновено наметало и кожен панталон. На масата стоеше празна кана за вино, оловна чаша и няколко нащърбени чинии.

Климент вдигна капака на сандъка в ъгъла, но единственото нещо, което откри в него, бе жълтата кожена кутия, в която Аврора бе донесла зловещия си товар.

Писарят я занесе до масата и дълго я разглежда, но не откри нищо интересно. Кутията бе почти като куб, изработена от дебела свинска кожа, боядисана в жълто. Вътрешните страни миришеха на гнилоч, на няколко места имаше тъмни петна, които писарят предположи, че са следи от кръв.

Климент вдигна кутията срещу светлината, завъртя я от всички страни, но не видя нищо интересно. Внимателно опипа всичките ѝ страни, нагря ги на пламъка на свещ, опита се да пъхне ножа си в някой от ъглите, но резултатът бе същият. Накрая върна кутията на мястото ѝ. Напразно се беше надявал, че поне тя ще му подскаже нещо или ще намери в нея връзка със символа на Юпитер – Анищар.

Легна на леглото, загледа се в дървения таван и остави мислите му да се реят из стаята.

Трябваше да подхване нещата от друга страна. Трудно щеше да разбере кое е момичето и от къде идва, но очевидно в Плиска имаше някой, който се страхуваше от него. Някой, който знаеше коя е Аврора и защо е в Плиска. И се опита да я убие, преди да е проговорила.

Писарят остана загледан в нащърбения таван и дълго обмисля възможните варианти и хипотези. Накрая скочи на крака, грабна жълтата кутия и без да се обръща напусна стаята. Бе решил какво да прави.

Въпреки чистките, малко неща се бяха променили във "Вълшебната подкова". Подът бе все така мръсен, стените обвити в сенки, из въздуха се носеше миризма на вкиснато. Около масите бяха насядали съмнителни типове, които си шепнеха, кръчмарят зад тезгяха беше нов, но и той гледаше подозрително всеки новодошъл. На масата в дъното, където навремето бе седял Лаца Паяка се бе разположил друг човек. Той бе висок, с едър кокал, гладко обръсната глава и жестоки дръпнати очи. По издуващите се жили на врата му бяха татуирани знаци, които трудно се различаваха под костената му огърлица. Мъжът бе облечен с проста кожена дреха, на пояса му висеше меч. Много по-заплашително изглеждаше железният боздуган с остри шипове, поставен на масата пред него.

Климент бутна дървената врата и с широки крачки влезе в помещението. Този път не правеше опити да скрие истинската си самоличност, нито меча и камата си, закачени на бойния му колан.

Писарят спря в средата на помещението, примижа докато очите му свикнат с тъмнината и бавно се огледа. Забеляза великана, седнал на мястото на Лаца, кимна с глава сякаш на себе си, прекоси стаята и без да обръща внимание на внезапно настаналата тишина се настани срещу него.

– Ти си Аспар, нали? – попита той и постави меча си на масата. – Симеон ми каза, че засега няма в какво да те обвини. Което може би е комплимент.

Бандитът погледна недоверчиво писаря, след което се разсмя:

– Трябва да си много смел или много глупав, за да идваш тук и да говориш подобни неща. Вероятността да си тръгнеш жив не изглежда много голяма.

– Съмнявам се! Ако направиш това, което искам, мога да спра гоненията, на които сте подложени през последните дни. Кръчмата е обградена от войници – писарят извади малка свирка, а мъжът срещу него завъртя очи. – Няма как да се измъкнете, Аспар! Ако не отговориш на въпросите ми, трябва само да я надуя и ти заедно с останалата паплач в тази дупка ще бъдете оковани във вериги и предадени на княжеския съд. Както може би сте чули, Борис не е много сговорчив напоследък – писарят изчака всички да осъзнаят добре думите му. – Аз съм Климент, писар на княза. От теб зависи какво ще се случи

– И така да е, Клименте, писарю на княза! Преди хората ти да дойдат, ти отдавна ще си мъртъв! – Аспар хвърли бърз поглед към тайната врата, през която навремето се бе измъкнал Лаца.

– Знам за тайния изход – сряза го Климент. – Там също има войници, така че не се надявай да избягаш! Ти решаваш – да ми отговаряш на няколко въпроса или всички да умрем. И не бъди сигурен, че ще успеете да ме убиете преди войниците да дойдат – писарят извади меча си. – Какво да бъде?

Аспар се облегна назад на стола си, скръсти ръце пред широките си гърди и се загледа в Климент. След това се наведе напред, махна с длан, разсмя се отново и извика:

– Кръчмарю! Кана от най-доброто ти вино за мен и моя нов приятел! Двамата имаме да си поговорим. Какво искаш да знаеш, писарю? Питай и ще ти отговоря.

Без да прибира меча си, Климент също се приведе напред.

– Вчера близо до пазара е била нападната Аврора – чужденка, която живее в двореца...

– Знам коя е – прекъсна го Аспар.

– Тогава трябва да знаеш и кои са наемниците, които са се опитали да я убият. Един от тях носи същия знак, който и ти имаш до палеца си – паяк! Като теб са били хората на Лаца.

Бандитът вдигна ръката си и я заразглежда сякаш я вижда за първи път.

– Казвах му на стареца, че татуировката ще ни издава – въздъхна той. – Но старият глупак много държеше всички да имаме един и същи знак. Твърдеше, че той ще ни обединява и дава сила. Няма да отричам. Чух за нападението и не крия, че става дума за трима от хората ни. За жалост последният е избягал. Страх го е да се появи пред очите ми или се срамува, че едно момиче се е справило с трима мъже, наричащи себе си майстори на меча.

– Кой ги нае?

– Не знам – Аспар вдигна помирително ръка. – Наистина не знам. Сега ще ти кажа как точно стана. С мен се свърза посредник. Той ни обясни за какво става дума. След като уговорихме сумата, ми донесе кесия с предплата и каза къде и кога можем да намерим жертвата.

– Не може да не си бил любопитен кой е поръчителят.

– Вярно е. Бях. Но посредникът не знаеше или не искаше да ми каже. Единственото, което успях да изтръгна от него, е, че този, който иска да убие Аврора, е нисък и слаб. Ходел загърнат с наметало и ниско нахлупена качулка, така че да не се вижда лицето му. Имал много красиви ботуши – от еленова кожа с червени маниста.

– И къде мога да намеря сега този посредник – Климент се надигна от мястото си.

– Не можеш! – засмя се Аспар. – Сделката бе толкова изгодна, че той сам поиска да се включи в нападението. След което помощникът ти го е убил.

17

Облечен в скъпа кожена куртка, кръстосал небрежно краката си, обути с чисти кафяви ботуши с посребрени кантове, Еспор мълчаливо се взираше в писаря. На кръста на комита висеше украсена със зелени камъни закривена ножница, боилът замислено въртеше лъскавия кинжал в ръцете си.

След станалото в пещерата отношението на боила към писаря се промени. Впечатлен от разкритията той стана любезен и внимателен и вече не го възприемаше като безобиден книжен плъх, а като конкурент за вниманието и обичта на княза.

Писарят тихо въздъхна. Въртейки скъпия си нож, вперил в него студените си, пресметливи очи, боилът най-вероятно обмисляше как да отстрани от пътя си новопоявилия се съперник. Комитът не се спираше пред нищо и Климент внезапно осъзна, че може да се окаже не само въвлечен в интригите на Еспор, но и да трябва да внимава за живота си. И което бе по-лошото, боилът щеше да следи из късо действията му и да пречи на разследването.

– Борис се връща след три дни – обяви Еспор и изгледа лениво писаря, като човек, който знае повече от него. – Вчера са минали проходите, но напредват бавно, защото князът ловува. Изпратил е Руф да подготви идването му.

Писарят сви рамене.

– И би целия този път, само за да ми кажеш това?

Еспор пъргаво скочи на крака и се протегна.

– Няма да си кривя душата. Яд ме е че ти, а не аз разри заговора на Гостун, Йоан и Винех! – на един дъх изсъска комитът и заби кинжала си в масата. Ножът зловещо изсвистя и потрепери от удара. Еспор изгледа Корсис и Невестулката и мръдна глава като знак, че не иска да говори в тяхно присъствие, но Климент се направи, че не го разбира. Нямаше какво да крие от помощниците си. Ако Еспор имаше някакви притеснения, това си бе негов проблем.

– Ако те бях изпреварил, щях да се издигна неимоверно – продължи недоволно боилът. – А сега ми е отредена само ролята на куриер. Което не ми харесва.

Писарят сви рамена.

– Работа ми е да служа на княза, не да мисля за награди – сухо каза той.

– Стига, Клименте! – Еспор махна с ръка, все едно гони досадно насекомо. – Нима искаш да ми кажеш, че прекрасната ти вълнена наметка, закачена до вратата, тази къща, че дори и възможността да имаш двама помощници, единият от които ми се струва, че не може да бъде причислен към честните граждани, че всички тези неща не са твои, заради благоволението на княза? Хайде да си говорим честно – боилът седна отново на мястото си и се взря в писаря. – Всички искаме да живеем добре, да имаме красиви неща и да разполагаме с влияние. Само че аз честно си признавам, докато ти се правиш на света вода ненапита. Колкото и да го увърташ истината е проста! И тя е, че дължиш положението си на княза. Не! Не! Не ме разбирай погрешно! – той продължи да маха с ръце – Ти напълно си заслужил всичко и според мен то дори е малко. Обичам дейните и мислещи хора като теб! Аз самият съм такъв! Ти си по-умен, но аз съм по-смел, по-решителен и по-дързък. Не се колебая да поискам това, което ми се полага и да избутам от пътя си тези, които ми пречат, дори ако за това се наложи да прережа нечие гърло. Родът ми е добър, и максимално се възползвах от това. Я ме виж сега, колко далеч съм стигнал! – Еспор замълча за миг и се изпъчи. – И нямам намерение да го изгубя!

Климент кимна.

– Какво точно искаш? – попита той.

– Да си помагаме! – Еспор разпери широко ръце сякаш иска да прегърне писаря, който се дръпна назад, а лицето му се разтопи в усмивка. – да си помагаме и да си сътрудничим. Ти ще бъдеш умът, аз ще бъда силата. Заедно можем да постигнем всичко! Да обърнем планини, да преминем реки, да отидем навсякъде, където пожелаем. Нищо няма да ни се опре, никой няма да може да ни спре! Винаги в помощ на Борис, разбира се – побърза да уточни комитът и протегна ръка. – Какво ще кажеш? Приемаш ли?

– Ще ти кажа честно, Еспор – сега бе ред на писаря да се изправи. – Не те харесвам! Не харесвам нрава ти, не харесвам начина ти на действие, не харесвам стремежа ти да се издигнеш на всяка цена. Не харесвам дори натруфените ти дрехи и глупавия нож, с който не си спрял да си играеш, от както дойде. Но ще ти кажа и друго – ако искаш да си сътрудничим, за да се борим с враговете на Борис и държавата, имаш моята подкрепа. Стига да знам, че няма да заговорничиш зад гърба ми и да ми пречиш. Това ми е достатъчно. Аз не гоня успехи, не искам награди и ако мислиш, че ще имаш полза от помощта ми, нямам нищо против – възползвай се, както ти е угодно. Не мога да отрека – твоята смелост и преданост, безпощадността, с която преследваш враговете на Борис, е път, който аз не мога да следвам.

– Хубава реч! – присмехулно каза комитът, но все пак прибра кинжала си в ножницата. – Хубава реч, но ме устройва напълно. Нека бъдем съюзници, които не се харесват. Нека бъдем двама мъже, които забравят различията си, за да служат на своя господар! Нека бъдем неговите поразяващи ръка и ум. Нека... Направо не мога да повярвам какви ги говоря! – изсмя се Еспор, макар очите му да останаха сериозни. – Започнал съм да приказвам като теб! Още малко и ще се превърна в книжен плъх, който вместо в битките, се хвърля смело само към мастилницата. – боилът се изсмя отново. – да бъде както искаш! Ето ти ръката ми! А вие двамата можете да донесете чаши и вино да полеем споразумението – провикна се комитът.

– Беше ли нужно това, господарю? Да се съюзяваме с този... – Корсис не довърши, а само мрачно изгледа стола, на който до скоро бе седял Еспор.

Писарят поклати глава и закопча бойния си колан. Младежът не разбираше, че ако не бе приел предложението на боила, той щеше да се превърне в ненужна заплаха. Кой знае какво щеше да измисли комитът, за да им подлее вода. Вече бе започнал да прави намеци за миналото на Невестулката. И това сигурно щеше да е най-малкият им проблем.

– Ще се подготвим за връщането на княза и ще продължим работата си. Невестулката ще остане да наглежда момичето, а ти ще се върнеш на мястото, където е била нападната. Огледай чии са къщите наоколо. Това може да ни подскаже нещо.

– Не може ли Невестулката да отиде, а аз да остана при момичето? – с надежда в гласа попита младежът.

– Корсис! Само ти знаеш къде точно е станало нападението. Невестулката може да се обърка и да пропуснем нещо важно. Искам да поговоря с Аврора, след което ще те потърся и заедно ще огледаме мястото – писарят сложи ръка на рамото на помощника си. – Не се сърди, но така трябва да направим.

– Добре де, добре! – отговори Корсис, закопча бойния си колан и спря пред вратата. – Само не се бави много. Няма да има какво толкова да правя там.

Климент се загледа в гърба на отдалечаващия се помощник. Какво ставаше в младежа? Дали само обещанието, което бе дал на Еспор да работят заедно, го бе ядосало или имаше и нещо друго? Писарят си припомни колко пламенно Корсис бе описвал действията на момичето, как бе искал да остане при него, вместо да търси нови заподозрени, усмихна се, завъртя глава и тръгна към стаята.

Аврора седеше пред масата, с интерес оглеждаше недовършените документи и нежно галеше с ръка един от изписаните свитъци. Бе сплела косата си на плитка, която се виеше по гърба ѝ като змия, ясните ѝ сини очи искряха, устните ѝ бяха извити в усмивка.

Момичето не се стресна от появата на писаря, само гъстите му вежди се повдигнаха в знак на учудване. Аврора заговори на непонятния си език, жестикулирайки с ръце, като сочеше през прозореца и дори повдигна края на туниката и долната си риза. От страни, нежната и златиста кожа бе загрозена от дълго мораво – синьо петно, мястото където я бе ударил последният от убийците.

Писарят кимна с глава, сложи ръката си на рамото на Аврора и я натисна обратно на стола. След това се настани срещу нея, вдигна двете си ръце като знак, че иска да запази тишина и когато момичето го разбра, заби пръст в гърдите си и каза:

– Климент! Климент!

Момичето закима с глава, след което посочи първо писаря, след това себе си и каза:

– Климент. Ава!

"Нима е толкова просто?" – помисли си писарят и изгледа с нов интерес непознатата. Как можеше да бъде толкова глупав? Трябваше още от самото начало да се заеме по-сериозно с Аврора. Бяха се срещнали само веднъж, което съвсем не беше достатъчно. Може би все пак щеше да разбере нещо?

Обърна се към вратата и извика на Невестулката да донесе жълтата кутия. При вида ѝ Аврора скочи и започна бързо да говори, сочейки ту кутията, ту отново навън през прозореца. Писарят не успя да разбере нищо от несвързаната ѝ реч, а единствената дума, която му се стори, че разпознава, бе "Gubilar". Славяните наричаха така Дявола, но какво общо имаше той с цялата история, не ставаше ясно.

Накрая, отчаяна, че не я разбират, Аврора седна на стола и преди Климент да успее да я спре, натопи перото в мастилницата и надраска на един от празните пергаменти руната

– Анищар?! Какво общо има Юпитер с цялата история, момиче?

– Анищар! Анищар! – закима бързо Аврора и го заля с нов поток от неразбираеми звуци.

– Чакай! Чакай! – писарят седна срещу момичето, хвана ръцете му в своите и почака докато се успокои. След което посочи жълтата кутия и попита? – Анищар? Gubilar?

Момичето поклати глава, за да потвърди, че разбира и бавно каза:

– Gubilar, Lup, Peretouri, Killiggans – и се посочи с пръст.

– Какво? Какво трябва да значи това? Дяволът какво? Нещо ти е направил?

Момичето нетърпеливо махна с главата и отново повтори думите.

– Нищо не разбирам! – писарят разочаровано поклати глава – Какво се опитваш да ми кажеш, момиче?

Аврора скочи отново на крака, посочи кутията, после прозореца и отново, и отново заповтаря неразбираемите си думи.

Не постигнаха нищо повече. Климент прекара почти час в стаята, но напразно. Накрая извика Невестулката, нареди му да донесе храна, а след това да не се откъсва от момичето и тръгна да търси Корсис. По целия път си повтаряше думите, които Аврора му бе казала. Сигурен беше, че някъде вече е чувал нещо подобно, но макар отговорът да бе на върха на езика му, не искаше и не искаше да се появи.

Лесно намери мястото, което беше описал помощникът му. Завари младежа намусен да седи върху ръба на кладенеца, в очакване на господаря си. Корсис не бе открил нищо, което да им помогне, освен обикновен нож и парче колан, които посочи на писаря, но за сметка на това го засипа с въпроси. Младежът искаше да знае какво ще стане сега с момичето, трябва ли да ѝ донесе нови дрехи и най-вече колко дълго ще остане при тях. Младежът бе силно притеснен, че след като пристигне, Борис ще поиска да му предадат Аврора.

– Няма да им я дадем, нали господарю? – почти умолявайки попита Корсис. – Нито на него, нито на онзи грубиян Руф.

Климент отвори уста да отговори, че няма как да не изпълнят волята на княза, но не каза нищо. Споменът го озари неочаквано, толкова очевиден и ясен, че го досрамя как не се е досетил по-рано.

Споменаването на Руф отприщи в главата му поредица от картини, пълни със звуци и образи, в които готът ругаеше подчинените си, наричайки ги "Gubilar", тоест дяволи и маскари. Нямаше никакво съмнение – момичето говореше на готски, което значеше, че вероятно е от някое от тамошните пламена. Как се наричаха – Тервинги или Вестготи, което значеше нещо от сорта на "знатните хора от горите" и Гревтунги или Остготи, както се наричаха "знатните хора от реката". Наименованията имаха общо с това дали първоначално готите са се заселили по поречието на Дунав или в горите, но точно в този момент, Климент не се интересуваше от тези подробности.

Значи Аврора беше от този народ. Но какво правеше в Плиска, толкова далеч от земите им? Но и това нямаше значение! По-важното бе, че съвсем скоро, може би дори още днес щяха да имат на разположение човек, който да може да преведе думите на Аврора.

– Кога идва Руф? – развълнуван попита писарят, но Корсис само повдигна рамена. Помощникът му нямаше как да знае кога пристига телохранителят на Борис.

Въпреки протестите му, че трябва да се прибира, за да провери дали момичето е добре, Климент прати младежа да намери Еспор и да разбере от него кога пристига Руф.

– Какво да му кажа, когато ме попита защо се интересувам? Само ще се издадем, господарю и ще поставим Аврора в опасност! По-добре да питам някой друг – развълнувано каза Корсис и писарят нямаше как да не признае, че в думите му има истина. Макар да бяха сключили съюз с комита, Климент нямаше никакво намерение да му разкрива какво е разбрал. Бе сигурен, че боилът ще използва информацията за собствените си цели, за да блесне пред княза. Ако му кажеше за какво търси гота, Еспор просто щеше да намери пръв Руф и да се възползва от познанията му.

– Прави си! По добре иди при Самуил. Той също трябва да знае кога пристига князът. Нали в края на краищата той сега управлява Плиска.

Корсис хукна, окрилен от новината, че след като приключи може да се прибере в къщи и да се грижи за раненото момиче.

"Което впрочем е съвсем добре – помисли си Климент. – Сякаш самите небеса ни пратиха Аврора. Появата ѝ стана причина за толкова много промени. Ако не беше тя, Гостун щеше да започне бунта си, Винех да му осигури необходимите сили, а архиепископ Йоан да го признае за владетел. Кой знае какво щеше да стане с Борис тогава. Кой знае какво щеше да стане и с мен. Еспор е прав. Съдбата на всички ни е свързана с тази на Борис. От друга страна Агоп, Александър, Чага и Гостун може би щяха все още да са живи, да няма обрани златари и момичетата от Филипополис да продължават да страдат в гнусния вертеп. Корсис нямаше да се влюби, сигурно нямаше да съм срещнал и Невестулката, който се оказа добър помощник. Толкова много неща щяха да поемат по съвсем друг път, ако не беше Аврора и жълтата ѝ кутия. Но Боговете обичат да си играят с нас и да променят плановете ни с незначителни на пръв поглед неща.

Климент бавно огледа земята около кладенеца. Може би все пак щеше да намери нещо? Мястото бе много добре избрано. До него се стигаше лесно, но в същото време бе пусто, обрасло в шубраци и дървета, които го правеха идеално за засада.

По земята около кладенеца още личаха петна кръв, там където бяха паднали убитите, под един от храстите се търкаляше къс нож и парче от стар колан. Писарят ги вдигна, повъртя ги в ръцете си, но те не му подсказаха нищо. Такъв нож можеше да се купи навсякъде в града, а парчето колан бе по-старо. Кожата бе почнала да мухлясва и се прокъсва, но писарят все пак прибра и двете находки в кесията си. Може би по-късно щяха да му кажат повече.

Климент седна на ръба на кладенеца. Гълчавата от пазара и съседните улици достигаше до него като далечен неясен шум. Единственото, което успяваше да различи, бяха откъслечните думи от някаква песен.

" Ти ме изостави,

Замени ме с друг,

Винаги ще проклинам

Тази неделя, тази черна неделя,

Когато си отиде от мен... "

"Дали пък не става въпрос просто за убийство от ревност?" – помисли си писарят. – "Гостун разбира, че жена му изневерява с Чака и иска да си отмъсти на прелюбодейците. Решава първо да се справи с помощника си, но удря на камък – Чака го посича." Климент поклати глава.

Това не обясняваше защо заместникът на Гостун е бил обесен и от кого. Нито и каква е връзката на непознатото момиче с цялата тази работа. Както и кой, и защо искаше да я убие. Къде тук се вписваше смъртта на слугинята Мария? Ами изпадналата от кутията глава?

Не беше толкова просто. Историята имаше друго обяснение и той трябваше да го намери. Прекалено много хора бяха замесени в престъпленията, а той нямаше време да провери всичко. Например Пацик и хазнатаря Драгомир. Въобще беше забравил за тези двамата. Ами Йоан и останалите свещеници? Те как се вписваха в цялата картина. Ако убийството беше от страст, нямаше да повлече след себе си така лавина от събития.

Писарят се протегна, изруга и тръгна обратно към двореца. Май трябваше отново да разпита жената на Гостун – Евдокия. Заедно щяха да направят списък на всички любовници на прислужницата, след което да ги провери един по един. Може би така щеше да стигне до някъде. Трябваше да говори отново и със стария слуга. Как му беше името? Май че се казваше Сеп. Дали пък той нямаше да разкрие още някоя от тайните на господаря си? Или може би първо трябваше да намине покрай брат Дориян? Щеше да занесе храна на Тиона и да види как се справя заедно с останалите момичета.

Писарят мина през пазара и разсеяно поръча няколко питки с масло, маслини и бадеми, кана кумис и топъл козунак. Плати без да се пазари и зачака продавачът да опакова поръчката му. Мислите му бяха някъде съвсем другаде. Носеха се в полето около Филипополис, минаваха през стените на града, за да се озоват на бреговете на Хебър, където тъмни сенки танцуваха в нощта, от там прескачаха в тройната зала на Плиска, в пещерата на Батой и жълтата кожена кутия. Песента, която бе чул, се бе загнездила в мозъка му.

"Винаги ще проклинам

Тази неделя, тази черна неделя,

Когато си отиде от мен... "

се въртеше непрекъснато в ума му, пречейки му да се съсредоточи.

Климент тръсна глава. Чувстваше, че е съвсем близо, че му трябва още съвсем малко, за да намери отговора. Дали не изпускаше нещо важно? Например Симеон? Чигатът бе казал, че мрази Чака и няколко пъти бе допускал непростими грешки. Какво още знаеше за военния? Нямаше ли някаква история за това как сестра му се е самоубила, скачайки в рова на крепостта. Дали тя не е била една от любовниците на Чака, които той след това е изоставил? За това ли се бе хвърлила сестрата на чигата в мръсната вода? Климент се закова на място, все така стискащ в ръце пакетите си. Наистина бе забравил за Симеон.

" Винаги ще проклинам

Тази неделя, тази черна неделя,

Когато си отиде от мен... "

Проклетата песен не искаше и не искаше да излезе от главата му. Трябваше да започне да мисли за нещо друго, защото иначе тази черна неделя нямаше да престане да го преследва. Защото иначе...

Писарят изпусна стомната с кумис, която падна и се разби на земята. Най-неочаквано всичко дойде на мястото си. Подреди се само за миг и картината – кървава, грозна и ужасна, се очерта ясно в съзнанието му.

Писарят премигна и заслони за миг очите си с ръце.

Сигурен бе, че знае кой и как е убил Чака и Мария. Знаеше и нещо повече – защо го е направил и каква е ролята на Аврора във всичко това. Както и чия е отрязаната глава от жълтата кутия. И какво се бе опитвало да му каже момичето.

18

Презвитер Дориян внимателно сгъна едно от избелелите одеала и го прибра в дървената ракла. Свещеникът остана, коленичил на пода, загледан в разпятието на стената. Колко бе страдал Христос, за да изкупи греховете на хората. Колко се бе мъчил, а накрая дори най-верните му се бяха отрекли от него и го бяха предали. Дориян знаеше какво е да бъдеш предаден. Да бъдеш ударен от тези, от които очакваш помощ и подкрепа.

– Прости ми, Господи! – презвитерът сведе глава като за молитва. – Прости ми, защото съгреших. Аз съм слаб и грешен и не мога да прощавам предателствата на другите като теб! – една сълза се търколи по бузата на Дориян. – Прости ми, защото не мога да отворя сърцето си еднакво за всички, не мога да обичам враговете си и да оставя да унищожат това, в което вярвам.

Дориян се прекръсти, избърса лицето си с юмрук и бавно се изправи. Докато ставаше, погледна през прозореца. Понесъл няколко пакета от насмолена хартия, в двора тъкмо влизаше писарят на княза.

Презвитерът изсумтя и се прекръсти отново. Харесваше Климент, но точно сега не искаше да се среща с него. Бе прекалено разстроен.

Дворът беше празен. Само няколко котки лениво гонеха кокошките, които бягаха с кудкудякане. Писарят спря до вратата и се огледа. Не бе свикнал да намира сиропиталището толкова пусто. Под навесите на спретнати купчинки бяха подредени нацепени дърва. Лехите бяха прекопани, тревата грижливо подрязана. Разцъфналите покрай оградата лалета изпълваха въздуха с ухание.

Писарят не бързаше да намери презвитера. Сигурно Дориян бе зает да преподава на питомците си или се молеше. След вихъра от мисли и изводи, които го връхлетяха преди малко, мястото му действаше успокояващо.

Климент бавно се разходи между закачените мишени, огледа струпаните в единия край дървени мечове, усмихна се като видя колко малки са някои от щитовете и лъковете, с които тренираше децата си Дориян. Мина през оборите, замислено потупа по носа  преживяща крава, не посмя да приближи завързната с въже коза. Почувства как спокойствието на мястото го изпълва и постепенно бушуващите му мисли се успокоиха Нещо привлече вниманието му. Зад една от купчините с нарязани дърва, бе мушната виолетова перелина с качулка.

На кой ли беше? И защо се намираше между дърветата? Някъде вече беше виждал дрехата. Носеше я Лема, която го закачаше при предишните му посещения. Писарят завъртя качулката в ръцете си. Какво значеше това? Защо момичето бе захвърлило перелината си?

Презвитерът може би щеше да му отговори на този въпрос. Както и да му каже какво се бе случило с двете изчезнали момчета. Как се казваха? Климент напрегна паметта си – Бан и Хрис. Писарят се завъртя на пети и с широки крачки тръгна към къщата в дъното на двора. Трябваше сериозно да си поговори със свещеника.

За негово разочарование не можа да намери Дориян. Брат Марк го осведоми, че презвитерът се моли и не може да бъде обезпокояван. Монахът не знаеше нищо за изчезналите момчета и Лема.

– Сигурно са избягали. Случва се често. Момичето е тук някъде. Видях я вчера вечерта.

Писарят не остана доволен от отговорите и поиска да види стаите, където бяха живели Бан и Хрис. Може би там щеше да намери нещо, което да му подскаже къде да ги търси. Монахът се усмихна, опитвайки се да прикрие досадата си и махна с ръка да го последва.

Минаха през просторна столова с дълга, очукана маса. По рафтовете около нея бяха подредени паници и купи, на стените висяха тигани, тенджери и връзки с подправки.

– Задоволяваме се с каквото успеем да намерим – обясни монахът и поведе госта си към горния етаж. – Това – Марк посочи лявата врата в началото на дълъг коридор, от където се понесоха викове и глъчка, е спалнята на момчетата. Точно срещу тях е тази на момичетата. В дъното са килерите, две стаи за обучение, под тях са кухните и складовете. В мазето има още една стая за учене. Там не се допуска всеки, а само тези, които показват определени заложби в някоя област. Дориян лично ги обучава. Много малко деца успяват да стигнат до този клас. Смята се за един вид привилегия. Бан и Хрис бяха в групата му. Жалко, че избягаха. Наистина е полезно за децата, макар че някои от тях да решават, че са нещо повече от останалите и това понякога създава проблеми. От друга страна така си личи кой от какво тесто е замесен. Както казва Дориян – "Няма по-добър начин да разбереш какъв е човек, като го отлъчиш от останалите." – без да спира да бърбори, монахът отвори вратата на момчешката спалня и се опита да надвика шума. – Тишина! Всички по леглата! Имаме гости!

Момчетата погледнаха за миг новодошлите, след което отново се впуснаха в игрите си.

– Опитваме се да ги възпитаваме в послушание, но на техните години е много трудно да седят мирни – въздъхна Марк и поведе Климент. – Внимавайте къде стъпвате.

Писарят кимна с глава.

– Леглата на Бан и Хрис бяха ей там, в левия ъгъл – посочи монахът. – Но се съмнявам, че ще намериш нещо интересно. Тук всички сме бедни като църковни мишки. За сметка на това поддържаме чистота. Одеалата се сменят и перат на всеки две седмици, сламениците се изнасят поне веднъж на десет дни и се опушват срещу паразити. Всяко лято боядисваме стените с вар.

Климент кимна и прекоси помещението с широка крачка. Прескочи захвърлените на пода стари обувки и дрехи, отмести се, за да пропусне няколко гонещи се с викове момчета и накрая стигна до леглата на Бан и Хрис.

Легла бе твърде силно казано. На пода върху няколко дъски бяха хвърлени два стари сламеника, покрити с парче захабен плат. До стената, свити на топка, се гушеха сиви, многократно кърпени одеала. Възглавници нямаше.

– Чудя се, как още не са им отмъкнали завивките – брат Марк бе последвал писаря. – Сигурно ги е страх. Бан и Хрис не се даваха лесно. Но и това ще стане след някой друг ден, когато окончателно се убедят, че са избягали и повече няма да се върнат. Толкова много усилия, хвърлени напразно...

Без да обръща внимание на мърморенето на монаха, Климент се наведе и внимателно огледа двете "легла". Свали импровизираните чаршафи, повдигна сламениците, огледа дъските под тях, сгъна старите одеала, но не намери нищо интересно.

– Това ли е всичко, което са имали? – попита той, след като привърши огледа си.

– Както вече казах, общността ни е бедна. Нямаме какво друго да дадем на децата освен покрив, храна и да ги научим на обич към Бога, труд и учение. На едни им харесва и остават, други си тръгват без дори да се обадят. Обикновено преди това отмъкват каквото могат, най-често храна – монахът се почеса по бръсната глава. – Честно казано не очаквах Хрис и Бан да избягат. Тук са вече втора година, мислех, че им харесва. А и бяха любимци на Дориян. Често ги толерираше за сметка на останалите. Сигурно са имали сериозна причина да си тръгнат. Или са ги подмамили с обещания. След което са ги излъгали, разбира се. Винаги става така, но колкото и да повтаряме на малките нехранимайковци да внимават, се появява някой, който да им завърти главата.

Климент кимна, слушайки разсеяно обясненията. След това се наведе и започна да опипва педя по педя мръсните сламеници. Бе се върнал назад в годините. Когато на самия него се налагаше да спи в подобни "легла" и да крие в тях скъпоценностите си. Писарят внимателно опипа ъглите. Ако имаше скри предмети, щяха да са тук.

Тъкмо реши, че Бан и Хрис не са имали нищо, на което особено да държат, когато ръката му напипа нещо твърдо. В сплъстената слама бе скрита малка кожена кесийка. Климент я измъкна с камата си и изсипа съдържанието ѝ върху дланта си. В шепата му паднаха няколко кокалени топчета.

Монахът с ахване се надвеси над рамото му.

Писарят благодари на монаха и без да отговаря на въпросите му забърза навън. Чак когато завиваше покрай портата, се сети, че така и не попита как е Тиона.

* * *

Съдържателят на "Тримата влъхви" мразеше неприятностите. Предпочиташе да решава проблемите си сам, без да търси помощ от никого. Времето го бе научило, че властта ще му донесе повече проблеми, отколкото помощ и затова кръчмарят, който се кичеше с древното име Нестор[40], смяташе, че е много по-мъдро да се оправя сам, без да вдига много шум.

Ако в кръчмата му оберяха или набиеха някой, ако играещите на зарове се скараха помежду си, ако дори се случеше някой от клиентите да наръга друг с нож, да му строши главата с халба бира или стол, Нестор бързо оправяше работата. Кръчмарят имаше нюх за тези неща и обикновено след намесата му, крадецът биваше намерен, боят спираше, а скандалджиите се успокояваха. След това Нестор черпеше всички с чаша от най-евтиното си и разредено вино, което държеше специално за подобни случаи близо до тезгяха.

Ако все пак се случеше нещо по-сериозно, например убийство, Нестор търсеше предствителите на властта. Но и това правеше по свой собствен начин. Всеки месец плащаше на двама от патрулите – Кормес и Виталии, които в случай на неприятности, бързо го отърваваха от тях. Ако клиент прережеше гърлото на друг или го намушкаше с нож, двамата войници арестуваха извършителя, след което пренасяха трупа някъде по-далеч от "Тримата влъхви", та Нестор да си няма неприятности. Така никой не губеше, а справедливостта все пак възтържествуваше.

Но когато рано сутринта Нестор тръгна да премита помещението и случайно погледна под стълбите, сърцето му се качи в гърлото и кръчмарят разбра, че този път няма да се размине толкова лесно.

Сгушени едно до друго, все едно спят, под стълбите лежаха две момчета, а между тях лежеше нахапан геврек. Нестор не бе видял кога децата са се шмугнали на топло в кръчмата му, но и да бе видял нямаше да има нищо против. Това, което накара по челото му да избият ситни капки студена пот, бе позите, в които момчетата лежаха – сгърчени и с извити гърбове и побелели лица, а гърдите им не се повдигаха. И двете деца бяха мъртви.

Кръчмарят припряно изтърча до горния етаж, където бяха стаите, които даваше под наем, издърпа чаршафа на първото изпречило му се легло и побърза да завие с него труповете. След което си наля чаша вино, изпи я на един дъх, обърса устата си с ръкав и хукна да търси Кормес и Виталии. Трябваше да се свърши много работа.

* * *

– Намерихме ги преди около седмица – войникът топна коричка хляб в яхнията си и я изяде. – Лежаха в една от страничните улици. Мъртви. Опитахме се да научим нещо за тях, но никой не ги потърси и след няколко дни ги погребаха. Мисля, че ги заровиха в общ гроб до една от новите църкви. Така като ви слушам, става дума за същите момчета.

Климент се облегна назад на стола и загледа двамата войници. Трудно бе открил Кормес и Виталии. Наложи му се да обикаля един по един всички градски гарнизони, да разпитва чигатите и войниците, докато попадне на тези двамата. Писарят внимателно изгледа събеседниците си. Имаше чувството, че крият нещо от него. Но защо биха го лъгали за смъртта на две сирачета? От друга страна Кормес носеше златна гривна, а Виталии имаше ново наметало. Дали пък не бяха от хората на Батой, измъкнали се между капките? Климент поклати глава. Всички, свързани с предателя Винех, бяха издирени и заловени. Тук се криеше нещо друго.

Още щом видя торбичката с топчетата, писарят разбра, че с Бан и Хрис се е случило нещо лошо. Никое момче не би изоставило такова съкровище като кокалените си топчета. Това можеше да значи само едно – момчетата не са избягали. Климент не можеше да си представи какво би могло да стане с двамата братя. Те изглеждаха достатъчно оправни и обиграни. Може би бяха попаднали под копитата на някой бясно препускащ кон? Или някоя от паянтовите сгради във Външния град се бе срутила върху тях и ги бе затрупала? Войниците срещу него трябваше да му дадат отговори на тези въпроси.

– Просто си лежаха в една от уличките – Кормес вдигна ръка да се почеше по главата и гривната му проблесна. – Все едно са заспали. Но не бяха.

– Гадна работа! – добави и Виталии. – Но такива работи се случват постоянно в Плиска.

– От какво бяха умрели? – Климент не сваляше поглед от двамата мъже.

Войниците се спогледаха преди да отговорят.

– Вероятно са замръзнали – вдигна накрая рамене към тавана Кормес и се върна към яхнията си. – Поне видимо не личаха следи от насилие.

– Замръзнали? В края на април? Времето е доста топло, ако не сте забелязали!

– Обвинявате ли ни в нещо? – Виталии се наведе напред през масата и побутна в страни чашата си с бира. – Какво можехме да направим? Това бяха просто две безпризорни момчета. Никой няма да забележи липсата им. Бяха умрели, нямаше следи от насилие.

Писарят усети как лицето му се налива с кръв. Вътре в него се надигна гореща вълна, която заля цялото му тяло, ръцете му се свиха в юмруци, краката му се напрегнаха. Искаше да удари мъжа срещу себе си. Как можеше да е толкова бездушен! Все пак ставаше въпрос за две умрели деца!

Климент стисна зъби и се опита да се успокои. Гневът нямаше да му помогне. А тези двамата, колкото и цинично да говореха, всъщност бяха прави. Никой не се интересуваше какво бе станало с Бан и Хрис. Както многократно вече му бяха казали, такива неща се случваха постоянно.

И въпреки това, писарят нямаше да остави нещата. Сираци или не, безпризорни или не, той бе видял двете момчета, пламъка в очите им, гордостта, с която показваха малката си градина и изпълняваха поръченията на Дориян.

– Разкажете ми точно какво се случи.

Кормес и Виталии отново се спогледаха. Виталии облиза устни и надигна чашата си "Тези определено крият нещо" – помисли си Климент.

– Дежурството ни бе към приключване – започна Кормес, като внимателно подбираше думите си. – Правехме последна обиколка, когато в едната от уличките видяхме нещо.

– До една от стените нещо лежеше на земята – продължи Виталии. – Отидохме да проверим какво е. Мислехме, че е пияница, който не е успял да се прибере. Може би имаше нужда от помощ.

– Като приближихме, видяхме че всъщност са двама души, не един – Кормес бе поел щафетата. – Момчетата лежаха до стената, обърнати на една страна. Отначало помислих, че са просячета. Извиках им да се разкарат от там, даже раздрънкахме мечовете, но те не помръднаха.

– Тогава разбрах, че нещо не е наред – каза Виталии. – Приклекнах до децата и ги огледах. Бяха мъртви. Лицата им бяха бледи, телата им се бяха вцепенили.

– Свалих си плаща, положихме ги върху него и така ги занесохме в гарнизона – това отново бе Кормес. – Докладвахме на дежурния, оставихме телата до вратата, ако някой ги разпознае. Никой не ги потърси три дни, както е по устав, след което викнахме свещеник, който ги прибра и обеща да ги погребе. Това е.

– Все пак направихме оглед на труповете – добави Виталии. – По тях нямаше нищо съмнително. Никакви признаци на насилствена смърт.

Климент внимателно изгледа събеседниците си. Нещо не му се харесваше в разказа на тази двуглава Ехидна.

– Добре сте се справили! – похвали ги писарят. – Предполагам, че познавате добре района си?

– Като петте си пръста! – уверено отговори Кормес. – Обикаляме по един и същ маршрут вече четири години. Знаем всяка керемида и бездомно куче.

– Защо тогава ме лъжете? Да лъжете мен, значи да лъжете княза! Това е държавна измама! Която се наказва със смърт!

– Не лъжем! – този път дуото отговори в един глас. – Това е самата истина!

– Кълна се в Христос! – каза Кормес.

– Кълна се в Тангра! – каза Виталии.

Климент се наведе рязко напред и силно удари кинжала си в масата. Игричките на войниците му бяха омръзнали.

– Лъжете! – повтори отново той и този път тонът му режеше като бръснач. – Казахте, че познавате района си и винаги минавате по един и същи път. Как тогава ще ми обясните, че не сте видели труповете при предишните си обиколки? Нали когато сте ги открили вече са се били вкочанили? Как е станало това? Сам съм правил маршрутите и разписанията на стражите и във Вътрешния и във Външния град. Много добре знам, че една обиколка се прави максимум за петдесет минути. Ако телата са били изстинали, значи момчетата са били умрели преди няколко часа. И вие е трябвало да ги забележите много преди това!

– Може някой да ги е завлякъл до там по-късно – плахо се опита да противоречи Виталии.

– Може и аз даже знам кой е бил това. Вие! – писарят се чудеше как точно да постъпи. – Няма да ви създавам неприятности. Не искам да знам даже от къде сте намерили пари за златна гривна и нов плащ. Но искам да знам истината! Веднага! И ако отново ме излъжете – ще ви арестувам и ще ви предам на палача в подземието на двореца! Там няма да се церемонят с вас!

Двамата войници се спогледаха отново и накрая кимнаха едновременно.

Докато Нестор се суетеше около него, писарят огледа мястото, където кръчмарят бе намерил двете момчета. Под стълбите бе топло, скрито и уютно. Климент разбираше защо Бан и Хрис бяха дошли тук. Но как бяха умрели? И защо?

– Какво е това? – писарят посочи няколко кокала, които се валяха в ъгъла.

Нестор ужасено вдигна рамене.

– Това са остатъци, които котката носи. Казах ви всичко, което знам. Не искам неприятности. Ако трябва ще платя. Не съм направил нищо лошо! Сутринта станах, отидох да премета помещението и ги намерих. Викнах двамата войници, с тях се разбирам добре. Давам им по някоя монета, за да си затварят очите за някои неща. Нищо сериозно, само дреболии, които пречат на работата – замаха с ръце кръчмарят, оправдавайки се.

Климент кимна. Това обясняваше как Кормес и Виталии се бяха замогнали. Нестор едва ли бе единственият, който им плащаше.

– Лежаха там милите, все едно спяха. Аз така си и помислих отначало и им извиках да стават, но те не помръднаха. Кой ги знае кога са се промъкнали – в очите на Нестор се появиха сълзи – Между тях имаше полуизяден геврек, сигурно са го гризали преди да заспят.

– Нахапан геврек?

Кръчмарят кимна.

– Защо не ми каза за това веднага? И си спести сълзите, ако обичаш, няма да ме разчувстваш с тях! По-добре ми кажи как изглеждаха момчетата, когато ги откри?

– Ужасно! Направо ужасно! Горките деца – започна да кърши ръце отново стопанинът, но Климент му хвърли свиреп поглед и Нестор веднага заговори по същество. – Както казах, мислех, че спят, но всъщност очите им бяха широко отворени. Гледаха ме, все едно... – кръчмарят бързо се прекръсти – Кожата им бе бледа, но с червени петна. По устните имаха трохи от геврека...

– Трудно са преглъщали – измърмори Климент и махна с ръка на кръчмаря да продължи.

– На единия ризата бе разкопчана, другото момче бе легнало, по-голямото, сякаш иска да му помогне. Ръцете и краката им бяха до тялото, притиснати към корема. Бяха се сврели най-навътре, там където е най-тъмно. Ето чак там – посочи Нестор.

Климент кимна разсеяно.

– Били са отровени! Най-вероятно с татул. Симптомите са същите – разширени зеници, зачервена кожа, спазми и задух. Затова са държали ръцете си към корема, а едното момче е разтворило ризата си. Сигурно не е можело да диша. Ако войниците от гарнизона бяха викнали лекар, той е щял да открие за какво става дума.

– Но как са ги отровили? Кой? И защо? – Нестор не спираше да върти очи, надявайки се по този начин да омилостиви проницателния правителствен чиновник.

– Как е ясно – писарят говореше повече на себе си, отколкото на кръчмаря. – Татулът е бил в геврека, който момчетата са яли. Кой и защо, тепърва ще трябва да разберем.

След като увери Нестор, че нищо не заплашва нито него, нито кръчмата му, за което получи поредица благодарности и поклони, Климент забърза към Южната част на града. Трябваше да поговори с Дориян. Презвитерът сигурно знаеше кои са били приятелите на двете момчета, къде са излизали и с кого са се срещали. Хрис и Бан се бяха забъркали в нещо, което не ги бе извело на добър край. Не беше ли и Лема тяхна приятелка? Момичето бе изчезнало в много неподходящ момент. Дали и тя не бе убита? Климент потръпна. Знаеше ли Дориян какво се случваше в приюта му? Този път на презвитера щеше да му се наложи да прекъсне молитвите си и да отговори на много въпроси.

19

Завари презвитера в малката кухня да чупи орехи и лакомо да яде ядките. До лакета му стоеше чаша с мляко, пред него паничка с мед и кокалена лъжица. Въпреки че още бе светло, на стената, окачен на верига, висеше запален железен фенер.

– От време на време обичам да си угаждам – Козма покани госта си с жест да седне. – Не мога да устоя на сладко и орехи.

Климент се настани срещу свещеника, но отказа почерпката. В главата му бе хаос. Сутрешните му прозрения се бяха заплели в нови мисли и хипотези, свързани с изчезналите деца. Притвори за миг очи и пред тях изплуваха лицата на Бан, Хрис и Лема. Дали имаше и други, загинали като тях, без никой да разбере?

По гърба му полазиха тръпки, въпреки че слънчевите лъчи щедро нахлуваха през широко отворения прозорец. Бе проумял какво става. Приютът на Дориян, който доскоро възприемаше като символ на любов и състрадание, му заприлича на пропита с кръв паяжина, в средата на която като огромен отровен паяк се бе настанил презвитерът.

Климент потрепери и отвори очи. Трябваше с един удар да убие гадината! Кой знае на какво още бе способна.

– С какво мога да бъда полезен? – Дориян се усмихна приветливо, побутна орехите настрана и избърса ръцете си – Станало ли е нещо?

– Разбрах, че още едно дете е изчезнало. Малката Лема.

– Наистина е така - свещеникът поклати глава, в гласа му се прокрадна тъга. – Мислех, че тук ѝ харесва. Никога не създаваше проблеми, всички я обичаха. Но след като Хрис и Бан избягаха, се затвори в себе си. Тримата бяха приятели, макар постоянно да се караха. Вероятно не е могла да преглътне, че са я изоставили. Знам ли – Дориян разпери ръце. – Може да е тръгнала да ги търси. Вчера излезе и не се върна, макар да я чаках до късно през нощта. Вероятно и тя е избягала. Такива неща се случват непрекъснато!

– Омръзна ми да слушам тези думи! – писарят удари ядосано с юмрук по масата. Черупките от орехите се разлетяха на всички страни, млякото се плисна от чашата си – И Бан, и Хрис, и Лема са избягали? Така ли?

Презвитерът учудено вдигна рамена.

– Мисля, че вече обсъдихме този въпрос. Защо се сърдиш на мен? Аз се опитвам да помогна на тези деца. Да им дам подслон и храна. Да ги науча на четмо, писмо и занаят, с който да си изкарват прехраната. Както и на любов към Бог и на някоя молитва, която да им дава сили в труден момент. Не съм им пъдар! Мога само да им посоча верния път. Докато го следват, съм готов да им помагам. Какво да направя, ако решат да свърнат по друга пътека?

Писарят извърна очи. Защо въобще говореше с този човек? Трябваше просто да го смачка, като черен кърлеж какъвто беше. Но преди това трябваше да разбере. Трябваше да се убеди какво е накарало Дориян да извърши гнусните си престъпления.

– А какво ще направиш ако ти кажа, че Бан и Хрис са мъртви?

Презвитерът тъжно поклати глава и събра длани пред себе си. В очите му проблеснаха сълзи.

– Ще се моля за тях! – отговори той. – Бяха добри момчета!

Само толкова? Само това ли ще кажеш? Твърдеше, че са ти като синове! Няма ли поне да се поинтересуваш как са умрели? Или къде са погребани!?

– Какво очакваш от мен?! – страните на презвитера бяха бледи като варосаната стена зад него. – Кой си ти да съдиш как трябва да проявявам мъката си?! Да, Бан и Хрис ми бяха като синове! Скърбя за смъртта ми и сърцето ми се облива в кръв за тях. Но не си ти този, пред който да покажа истинските си чувства!

– Затова ли ги уби?! – думите на писаря изсвистяха във въздуха и шибнаха като с камшик свещеника, който се сви на стола си.

– Как? .. Но защо? .. – сварен неподготвен, Дориян за миг изгуби самообладанието си. След което се изправи, подпря се с длани на масата и се втренчи в писаря. Очите му горяха като въглени. – Как смееш!? – извика презвитерът и гласът му отекна като тътен в малката кухня. – Как смееш да идваш тук и да ме обвиняваш!? Тези деца бяха моето семейство, моят дом, моето призвание...

– И твоята армия! – Климент също се изправи и застана срещу презвитера. – Гръмките ти фрази няма да ме уплашат! Вместо да разиграваш театър, помисли за тези, които си измамил и предал! Ти си подлец, Дориян! Подлец и убиец! Гледам те и виждам в теб само една зла, заслепена от амбиции душа, която скрита зад добрите си намерения смуче кръвта на тези около него. Това са деца, Дориян! Деца! Деца, които си подмамвал с обещания за по-добър живот, а след това си използвал! Не е било трудно нали? Как ги манипулираше? Заплашваше ли ги? Че ако не мълчат и не изпълняват волята ти, ще ги изхвърлиш отново на улицата? Ще им вземеш това, което си им дал? Показал си им и Рая, и Ада и после си ги оставил да избират! Или остават в Рая при теб и правят всичко, което им наредиш, или се връщат обратно там от където са дошли, право в обятията на Дявола. Но истинският Дявол си бил ти! Какво направи с тези, които знаеха прекалено много? Убил си ги, нали? Както си убил Бан и Хрис. Кой ще обърне внимание на умряло на улицата сираче? Дори няма да го докладват като произшествие. Ако не се бях поинтересувал, двете момчета щяха просто да изчезнат. Кой знае още колко деца лежат в безименни гробове, пратени там от теб. Както сам казваш: такива неща се случват постоянно. Колко деца погуби? Кажи ми, свещенико? Колко? Две, три, десет, сто? – Климент усети как започва да се задъхва от ярост. – Кажи ми, колко деца уби, след като изпълниха нарежданията ти? Ти трябва да спасяваш душите на хората, Дориян, да ги вадиш от мрака и да им показваш светлината. Да даваш надежда, любов и сили за нов живот. Бях сляп, но прогледнах. И вместо светлина, виждам в теб само черен, кървав мрак!

Презвитерът се свлече на стола си и скри лицето си в шепи. За миг Климент помисли, че свещеникът плаче, че се разкайва за престъпленията си. Миг по-късно Дориян вдигна глава и писарят разбра, че греши. Вместо сълзи, на лицето му играеше лека усмивка, рамената му се тресяха от смях. Цветът по бузите му се беше върнал, свещеникът се пресегна, взе си орех от купчинката, вдигна желязното си чукче, счупи го, извади ядката и я задъвка с наслада.

– Не знам защо още те търпя! – каза накрая презвитерът и загреба от меда. – Мислех те за сериозен човек, за човек, просветлен от Бог, писарю, а ти дойде при мен, дойде при един представител на истинската вяра, при човек, посветил живота си на другите, за да ме заплашваш и обиждаш. И защо? Защото не можеш да на мериш истинското разрешение. Борис те притиска, нали? Иска да откриеш кой е убил Агоп и Александър. И кой обира златарите му. Пратил е хора да те наглеждат – Дориян пренебрежително махна с ръка. – Не си мисли, че не знам за комита Еспор, който следи как върви разследването ти. И попаднал в безизходица, ти реши да обвиниш мен – един беден свещеник, който не може да се защити. Нещата, които говориш, са безумни, опасни и най-вече безсмислени. Не разбирам накъде биеш, но явно ме обвиняваш в смъртта на две от момчетата, живели при мен. Макар да не каза нито защо, нито как си стигнал до подобно заключение.

– Ех, Дориян, Дориян ... – писарят погледна със съжаление свещеника – Колкото повече се опитваш да се измъкнеш, толкова повече сам затъваш в собствените си грехове. Нима съм казвал, че те обвинявам за убийствата на Агоп и Александър? Точно затова, както сам се изрази е пратен Еспор да ме наглежда. Но досега не е ставало дума за убитите свещеници. Нито за ограбените златари. Как така изведнъж се сети за тях? – Климент спря за миг, но презвитерът не отговори. – Мълчиш? Не желаеш повече да говориш? Тогава аз ще ти кажа! Ще ти кажа всичко, Дориян! Как си убил Агоп, как си станал причина за смъртта на Александър. Как след това си премахнал и двете момчета. Но в замяна, в замяна ще ми кажеш къде е момичето! Ако Лема е жива, остави ме да я спася. Обещавам да ходатайствам пред Борис за лека и бърза смърт. Съгласен ли си?

Презвитерът не отговори, а само вдигна чукчето си и го стовари върху следващия орех. От силата на удара той се смачка, а свещеникът ядно го запрати в ъгъла.

– Искаш доказателства? – попита писарят. – Слушай тогава: Нека почнем от начало. Двама свещеници – Агоп и Александър са убити. Да видим какво знаем за тях – Агоп продава услугите си на богатите и влиятелните, като им разяснява новата религия и как да преминат към нея без да изгорят на лумналия огън. Печели лесно тяхната подкрепа и закрила, от което извлича изгода. Харесва скъпите неща и не се притеснява да го показва. Агоп е добър теолог и оратор, което му помага да се издигне, дори Борис започва да го кани и слуша проповедите му. Това сигурно дразни другите, които не са толкова пробивни, но какво може да се направи – писарят сви рамена. – хората са устроени различно. Мнозина в Плиска мразят Агоп или му завиждат. В миналото му, точно както и в това на Александър има тъмни петна. Помниш ли как ми каза за това? Докато седяхме на двора и си беседвахме сладко, сладко със Симеон? Помниш ли как ме насочи първо към него. Направи го много ловко. Разчитал си, че или във вертепите на Филипополис където се е подвизавал Агоп или по пътя ще ми видят сметката. О, не се усмихвай – Климент ядно изгледа духовника срещу себе си. – На двата пъти се измъкнах на косъм. Но за сметка на това открих някои интересни неща – как да заловя Батой и с какво точно се е занимавал Агоп във Филипополис. И каква е тайната, която той крие.

– И каква е тя? – небрежно попита Дориян и метна още един орех в устата си. – Какво си открил за нашия брат во Христе?

– Агоп е харесвал секс с малки момичета. Освен това е обичал да ги мъчи. И е убил, нарочно или без да иска три от тях.

– Мръсник! – Козма бе оставил чукчето си, ръцете му се разтрепериха. – Само за това заслужаваше да умре!

– Така е! Агоп е бил извратен развратник и убиец, който заслужава смърт. Отначало помислих, че затова си го убил. За да го накажеш за престъпленията, които е извършил във Филипополис. Представях си какво си изпитвал, когато си разбрал какво е направил. Ти беше точно на другата страна – събираше изоставени деца, грижеше се за тях, осигуряваше им подслон и прехрана. И изведнъж срещаш някой като него. Сигурно са те засърбели ръцете да въздадеш правосъдие.

Презвитерът кимна. Бе спрял да яде и съсредоточено слушаше писаря.

– Но после осъзнах, че нещата са много по-дълбоки. Ако искаше да накажеш Агоп бе достатъчно да го разобличиш. Това дори би било по-страшно отколкото да го убиваш. Свещеникът пак щеше да се срещне със смъртта, но преди това щеше да бъде опозорен. Ти обаче не си го направил.

– И защо не съм?

– Защото не си искал Агоп да говори. Ако беше съден, той щеше да търси всевъзможни начини да се отърве. Включително и такива, в които изобличава престъпленията на други, търсейки милост. Много по-безопасно е било да му затвориш устата без много шум.

– Но какви престъпления? Какви? – Дориян разпери ръце. – От кога е престъпление да помагаш на изпадналите в нужда? В това ли ме обвиняваш? Че съм направил дом, в който сираците да могат за миг да си поемат глътка въздух?

– Да, точно в това те обвинявам!

– Ти си луд! – презвитерът се разсмя гръмогласно. – Напълно луд!

– Нека съм луд – съгласи се Климент. – Но това не променя факта, че си направил приюта, не за да помагаш на сираците, а за своя собствена изгода. О, да – писарят вдигна ръка, за да заглуши поредните протести на свещника. – На някои наистина си помагал. Но по-важни са били останалите. Сам видях как обучавате децата тук – да могат да се бият, да се промъкват, да стрелят с лък.

– Учим ги също на четмо, писмо и молитви – додаде презвитерът, но Климент не му обърна внимание.

– Освен скверните занимания на Агоп във Филипополис открих още и това, че някои от децата в бардаците, които свещеникът е посещавал, са дошли от Плиска. Избягали са от теб. Затова си го убил! Не за да спасиш сираците. Не си бил сигурен дали те не са му разказали нещо, което не е било предназначено за неговите уши. Нещо, което би те изложило на опасност. Нещо, което да изложи на опасност цялото ти начинание, така добре организирано и прикрито.

– И какво е това "нещо"? – подигра му се презвитерът. – Престани да си играеш с мен, писарю! Ако знаеш нещо – кажи го! Ако не, млъкни и се махай! Имам си достатъчно работа.

– Не е ли странно това, че и при двете убийства стрелецът е имал нужда от няколко стрели, за да порази мишената си? Пратил е четири по Агоп и то при положение, че не е бил особено далеч. Александър пък не е бил улучен нито веднъж. Свещеникът се е пребил, след като в уплахата и желанието си да избяга е паднал в изкопа на базиликата.

– Това пък какво общо има? – учуди се Дориян.

– Има! Какъв е този стрелец, който не може да улучи жертвата си? Що за убиец би постъпил по този начин? Очевидно не е бил обикновен. Хем е имал достатъчно смелост да извърши убийство, хем не е бил подготвен както трябва за това.

– Може да се е бил уплашил. Или да е бил жена. Или просто да е имал лош късмет – предположи презвитерът.

– Точно така! Със сигурност е бил притеснен от това, което прави, но не е бил жена. Бил е дете! В нашия случай – две деца – Хрис и Бан. Големият е стрелял, малкият го е прикривал!

– Какво? – Дориян се огледа объркано. – Но как така?

– Хайде, свещенико! Не се прави на изненадан! Ти си ги пратил по следите на Агоп и Александър. Ти си превърнал двете момчета в престъпници, а когато са изпълнили ролята си, си ги убил! Използвал си и други преди тях, нали? – Климент седна срещу Дориян и го погледна в очите. – Създал си своя малка армия от малолетни престъпници. Наистина гениално! За децата няма непреодолими прегради. Те могат да отидат навсякъде, да направят всичко и никой няма да им обърне внимание. Много умно! Особено ако има някой като теб, който да ги ръководи, насочва и държи из късо. Кога за първи път ти дойде тази идея? Предполагам, че в началото си започнал наистина с цел да им помагаш. След което си решил да ги използваш.

Дориян поклати глава, но не каза нищо.

– Това обяснява и обирите на златарите. – внезапно смени посоката на разговора Климент. – Те бяха записани на сметката на Батой, но нещо не ми даваше мира. Не беше в неговия стил да окраде някой без да оставя следи. Тук ставаше дума за нещо друго. Батой щеше да нападне, използвайки сила, за да вземе това, което иска. Не да се промъква като призрак през нощта, оставяйки след себе си заключени врати. Как бяха влизали крадците в трезорите на златарите? Огледах всички места, където бяха извършени кражбите. Имаше нещо, което ги свързваше. Всяко от ограбените помещения беше с малко прозорче с решетка. Възрастен човек не би могъл да се промъкне през него. Но дете? Особено по-малко? Някой пъргав, слаб и ловък като Бан? Така е било, нали? Той или някой друг е влизал вътре, отварял е сандъците, раклите и шкафовете и е подавал плячката през прозореца. Не ми ли каза самият ти, че голяма част от децата учат за ковачи и ключари?

Презвитерът продължаваше да мълчи, но слушаше внимателно.

– Ще ти кажа как точно е станало всичко – продължи Климент. – Организирал си приюта, прибирал си в него сираци, спасявал си ги от улицата. Мъчел си се да събереш средства, но все не са ти стигали. Тогава си решил, че след като не ти дават ще си вземеш сам. Сред питомците ти е имало достатъчно, които не биха се поколебали да извършат престъпление. Сам ми каза – повечето са преживявали от кражби и всякакви други престъпления преди да ги прибереш. Отделил се тези, които са били подходящи, говорил си им, вероятно си им представил това, което правиш не като кражби, а Богоугодно дело. Това си правил с децата, които сам си обучавал. Така наречените "избрани", които си подбирал и организирал. Затова не си искал никой друг да присъства на сбирки ви. За да не ви чуе как кроите следващия грабеж. Внимателно огледах сиропиталището. Може и да изглежда бедно, но всъщност имате всичко, от което се нуждаете. От къде си взимал пари за това? Но то не ти е стигало! Мечтаел си за собствена, голяма църква. "Свети Архангел Михаил", нали така беше? Чакал си удобния момент и си кроял планове. И той не е закъснял да се появи. Батой и бандата му са били прекрасно прикритие. Кой би се усъмнил, че обирите на златарските магазини не са дело на безразсъдния разбойник? И би заподозрял добрия отец Дориян и малките му, спасени послушници? След което се е появил Агоп. Отначало не си му обръщал внимание, но скоро си разбрал кой е, откъде идва и защо. Дали някое от децата, избягали от теб във Филипополис, не се е изпуснало да каже нещо? Че случващото се зад стените на приюта е различно от това, което изглежда? Пратил си Бан и Хрис по следите на свещеника. Знаел си къде живее и от къде ще мине след празненството при Гостун. Момчетата са го чакали в засада. Не знам как точно си ги убедил да извършат подобно ужасно престъпление, но ти можеш да си достатъчно убедителен когато се наложи. Те са причакали пияния Агоп и са го убили. Но са били уплашени от това, което вършат, а и не са имали достатъчно опит с лъка, за това са изстреляли толкова много стрели.

– Ами Александър? Него за какво ми е трябвало да го убивам?

– Той сам си е подписал смъртната присъда. Решил е, че щом строи базиликата в Плиска, вече всичко ще става по неговата воля. Плановете му са били да разтури всичко старо и да го съгради отново. Не знам дали отецът е говорел в пряк или преносен смисъл, но си се почувствал заплашен. Затова си пратил малките си убийци и по неговите следи. На изкопите обаче те е трябвало да стрелят от далеч. За твой късмет Александър се е паникьосал, побягнал е, паднал е в изкопа и се е пребил. И пак никой не те е заподозрял. След което се появих аз и започнах да задавам въпроси. За лош късмет, първите които срещнах в приюта бяха именно Бан и Хрис. При всяко идване се интересувах от тях, виждал си ни да си говорим. Те все пак са само деца. Ами ако решат да те предадат? Или се изпуснат да кажат нещо, което не трябва? Затова си решил да ги отстраниш! Извеждаш ги в града, даваш им някаква задача и гевреци, замесени с татул. Много добре знаеш, че те няма да изхвърлят храната или да я дадат на някой друг. След което ти остава само да чакаш. Всички следи са заличени, всички нишки са прекъснати. Дори пускаш слуха, че се е появил щедър анонимен дарител, който ще ти даде пари за изграждането на нов храм. Така си смятал да изкараш на светло откраднатото от златарите. И всичко става лесно, просто и без последици. Парите са осигурени, бъдещето ти също. Ако някой все пак застане на пътя ти, имаш армия от сираци, които да се разправят с него. Толкова е просто! И никой не би заподозрял нищо нередно. Деца – превърнати в убийци! Що за чудовище си ти Дориян? И смееш да се кичиш с титлата християнски свещеник!

– Това звучи чудесно, но как ще го докажеш? Имаш ли поне нещо, което да потвърждава тезата ти? – презвитерът изгледа победоносно събеседника си. – Както сам каза, всички нишки са прекъснати.

– Не всички! – отговори писарят. – Скоро след като се прибрах в Плиска, бях нападнат в покрайнините на Вътрешния град. Спаси ме случайната намеса на един просяк. Стрелецът тогава ползваше същите стрели, с каквито бяха убити Агоп и Александър. И с каквито стреляте по мишените в двора ти.

– И какво от това? Такива като тях се продават навсякъде. Това не е никакво доказателство! – каза свещеникът, но по челото му избиха капки пот.

– Не е само това – продължи Климент. – За едно си бил нрав. Бан и Хрис наистина те издадоха без да искат. Първия път, когато дойдох при теб, ги срещнах при оградата. Те ме поздравиха по име и знаеха, че съм княжески писар? От къде?

Дориян не отговори.

– Ти си им казал! Казал си им кой съм, когато си пратил да ме убият! Знаел си за задачата, с която ме праща Борис и не си искал да ти се бъркам в работите, които тъкмо са тръгнали толкова добре. Затова Бан и Хрис знаеха името и поста ми. Няма от къде другаде да са го научили освен от теб!

Презвитерът дълго седя с наведена глава.

– Значи все пак ме предадоха! Тези малки никаквици. Но ти не разбираш! Ти и другите като теб, които носите красиви дрехи, храните се по три път на ден и имате истински дом над главата си! - презвитерът заговори бързо, по бузите му избиха червени петна. – Не разбирате какво значи да си жаден, да си гладен, да ти е студено и да няма къде да заспиш! Това дадох на тези деца! Това! Разбираш ли?! – отецът не дочака отговор, махна презрително е ръка. – Така и няма да разбереш за какво ти говоря. Ходих, обикалях, молих се... Боили, багаини, търговци... Никой не искаше да подаде ръка на изпадналите в нужда деца. Какво можех да направя? Да затворя приюта? И да ги върна обратно на улицата? Ти си прав, писарю, там наистина е ад. Но ад, само за тези, които са самотни и отблъснати. Да, аз и моите деца извършвахме престъпления! Но не мисли, че ти и тези като теб сте с нещо по-различни от нас. Обществото, в което живеем, хората като теб, като Агоп и Александър, които вярваха, че светът е само техен! Вие ни превърнахте в това, в което станахме! Защо просто не ни помогнахте, когато протегнахме ръка? – свещеникът замълча за миг и сведе очи към масата. – Започнахме с дюкяните в по-далечните квартали. Едни отиваха да оглеждат, други се промъкваха през нощта и отмъкваха набелязаното. Ти си напълно прав – беше съвсем лесно. Никой не би заподозрял деца за обирите. Да откраднат нещо през деня от някоя сергия – това да, но да се промъкват нощем като истински крадци... Беше наистина добър план. Какво загубиха златарите, които толкова оплакваш или търговците, от които задигахме стока? Не са останали гладни, нали? Имало е къде да легнат вечерта. Имало е с какво да се нахранят. А за мен това означаваше само едно – живот! Зад всяка кражба виждах спасен детски живот! Нима не си заслужаваше риска?

– Ами Агоп и Александър?

Презвитерът махна с ръка.

– Агоп трябваше да си плати за това, което бе направил във Филипополис! Още там трябваше да го убият с камъни! Вместо това лицемерите се направиха, че нищо не се е случило и просто го прогониха от града. Защото така е по-удобно. Но да, той наистина знаеше нещо за мен. Дойде няколко пъти тук, уж да ми помага. Как само шареха очите на този мръсник! Тогава ми подметна, че е срещал и преди деца от моя приют. Че двамата имаме тайни, които можем да споделим. Сам се набута в ръцете ми. Но не съжалявам! С един куршум ударих два заека – отмъстих за убитите и се предпазих – Дориян се задъха от вълнение, но продължи. – С Александър също се справихме лесно. Идиотът бе решил, че е недосегаем. Толкова могъщ, толкова надменен. Ще почва всичко от начало! Точно той, който имаше камък вместо сърце! Който е грабил навремето по пътищата! Чувал ли си историята за това как се покаял и станал нов човек? Направо като извадена от Светото писание. Ха-ха-ха – изсмя се презвитерът. – Не можех да го оставя да разруши това, което бях изградил с толкова труд. Направи ми услуга, като сам падна в безценния си изкоп и си строши главата. Така му се падаше!

– Както и на Бан и Хрис? И на тях ли така им се падаше?

Презвитерът помръкна.

– Това е твоя вина, не моя! Ако не се беше появил, момчетата щяха да са си живи и здрави. Но не! Ти трябваше да дойдеш, да душиш наоколо и да развалиш всичко! Трябваше да ги жертвам в името на останалите.

– Както сега си готов да жертваш и Лема? И нея ли уби? Затънал си в кръв Дориян! Убивал си или са убивали по твое разпореждане. И оправданията няма да ти свършат работа! Все някой друг е виновен за това, което си извършил. Аз, Агоп, Александър... – писарят извади кинжала си. – Кажи ми къде е момичето? Не ме карай да те принуждавам да го правиш!

– Защо? За да унищожиш всичко? Няма да стане! – Дориян неочаквано скочи, чукчето в ръката му полетя към главата на писаря.

Изненадан от внезапната атака, Климент политна назад, вдигна кинжала пред себе си и някак си успя да избегне удара.

Презвитерът грабна падналия на земята чук и се нахвърли като обезумял върху писаря, засипвайки го с удари. Свещеникът се биеше като обладан и въпреки че не беше боец, замахваше силно и точно. Климент с мъка отбиваше ударите му, но полуделият Дориян не спираше да налита и налита. Няколко пъти писарят се опита да достигне с оръжието си презвитера, но той въртеше чука с такава ярост, че това бе невъзможно.

Климент смени тактиката. Вече не атакуваше противника си, а само парираше ударите му, чакайки го да се измори. Дориян продължи да напада и напада, но постепенно ударите му отслабнаха. Отецът губеше сили, лицето му стана кървавочервено, гърдите му започнаха да се надигат все по-бързо. Дъхът му излизаше със свистене, ръката му вече не беше толкова сигурна.

Щом Дориян отпусна за миг чука си, писарят го атакува, но свещеникът отскочи, завъртя отново оръжието си и пак се понесе напред. Климент отблъсна атаката, хвърли се срещу него и се опита да посече презвитера през китките. Уморен или не, Дориян бе достатъчно бърз. Той дръпна ръцете си назад, но острието на кинжала все пак остави кървава диря по ръцете му. Отецът извика и изпусна чука, който падна с глух звук на земята.

Дориян обаче нямаше намерение да се предава. Озърна се трескаво, метна се като лъв през стаята, сграбчи закачения на стената фенер и го завъртя като боздуган пред себе си.

– Няма да излезеш от тук жив, писарю! – дъхът на свещеника излизаше на пресекулки, но беше пълен с омраза. – Няма да унищожиш това, което съм съградил с толкова мъки!

– Къде е момичето?! – извика на свой ред Климент. – Кажи ми къде криеш Лема и това може да приключи!

В отговор презвитерът завъртя фенера над себе си и се опита да го стовари върху главата на противника си. Климент отскочи в страни, а от силата на удара веригата на фенера се изплъзна от ръцете на Дориян и се разби в пода.

Лененото масло напои сухата слама, която веднага пламна. Огънят заоблизва краката на масата и столовете, подхвана завесата на прозореца и се прехвърли върху дървената стена. Стаята се изпълни с дим и пламък.

– Какво ще направиш сега? Ще ме преследваш или ще спасиш останалите? – изсмя се свещеникът и побягна през вратата.

– Пожар! Пожар! – писарят блъсна в страни горящата маса и хукна след свещеника. Опита се да затвори вратата на кухнята, за да ограничи огъня, но не успя.

– Пожар! – извика отново Климент и продължи да тича. Някъде заблъскаха врати, чуха се викове, в края на коридора се подаде пребледнялото лице на брат Марк.

– Какво става? Къде гори? – запелтечи той, но писарят го сграбчи за расото и дръпна лицето му към своето.

– Дориян полудя! – извика Климент, опитвайки се да надвика набиращите сила пламъци. – Подпали приюта и избяга. Трябва да изведеш децата навън. Ще можеш ли?

Монахът кимна объркано, завъртя си и хукна, крещейки команди. В последния миг писарят го хвана за края на дрехата и го завъртя към себе си.

– Дориян? Къде да търся Дориян? Има ли някакво място, където би могъл да се скрие?

Марк посочи с ръка към края на коридора.

– В дъното е стаята, където обучаваше избраните от него сираци. Само той има ключ за там. Вратата е дебела и висока, не може да я сбъркаш – монахът закри лицето си с ръка, за да се предпази от дима.

Климент пусна монаха и полетя към дъното на коридора. Лесно намери вратата, но тя беше заключена. Писарят започна да блъска с юмруци дървото, но дебелият дъб не поддаде. Вместо това от вътре се чу тънък момичешки писък.

– Дориян! – Климент се надяваше презвитерът да го чува. – Остави момичето! То не ти е виновно за нищо! Пусни Лема и излез! Все още можеш да се спасиш!

– Не искам да те слушам повече! – отговори му приглушеният глас на свещеника. – Причини достатъчно неприятности! Момичето ме предаде и заслужава да умре!

– Чакай! – извика писарят и се заоглежда, опитвайки се да намери нещо, с което да разбие вратата. – Трябва да ти кажа нещо много важно!

– Поредната лъжа, нали?! Не вярвам на нито една твоя дума!

– Помощ! Помогнете ми! – Климент разпозна гласа на Лема.

– Не е това, което си мислиш! Агоп е оставил предсмъртно писмо – писарят се чудеше какво да измисли, за да спечели малко време. Дали не можеше да заобиколи къщата и да влезе през прозореца? Но как да разбере къде точно е той. И няма ли през това време презвитерът да убие пленницата си? – Не искаш ли да разбереш какво е написал?

Отговор не последва. Зад вратата се разнесе глух удар, нещо падна на земята. Дали Дориян не бе убил момичето?

Писарят като обезумял заблъска врата, давейки се в дима, който бързо пълнеше коридора. Внезапно усети, че някой го дърпа. Обърна се и изненадан видя бледото лице на Тиона, която го гледаше с широко отворени очи, белеещи в черния пушек.

– Какво правиш тук? Бягай навън! – махна ѝ с ръка уплашеният писар.

– Дай ми това – момичето пристъпи напред и почти насила издърпа тънкия кинжал от ръцете му. След това мушна върха в ключалката, повъртя го малко и вратата се отвори с щракване.

– Готово! – радостно обяви момичето. – Така добре ли е?

– Даже много добре! А сега бягай! – писарят грабна ножа от ръцете на момичето, бутна го по гърба и то бързо изчезна в пълния с пушек коридор.

Климент блъсна вратата и влетя в стаята, която бързо започна да се пълни с дим. В далечния ъгъл, стиснал с едната си ръка извиващата се Лема, Дориян бе опрял гръб в стената.

- Махай се или ще я удуша! – извика той и стисна гърлото на момичето. На пода лежеше срязано въже и дървен стол, на който свещеникът бе държал пленницата си.

Без да отговаря, писарят се метна напред, заби кинжала си в крака на презвитера и дръпна момичето от ръцете му.

Дориян се свлече на пода, расото му се надипли около него. Свещеникът се опита да стане, но раната бе дълбока и той не успя да се задържи на крака. В същия момент огънят заблиза страните на вратата.

Бутайки плачещата Лема пред себе си, Климент свали наметалото си и го метна върху главите и на двамата.

– Когато ти кажа, поемаш дълбоко дъх и почваме да тичаме към вратата. Колкото и да ти е трудно, в никакъв случай не трябва да отваряш уста и да дишаш. Разбираш ли?

Момичето закима бързо с глава.

– Ами аз?! – Дориян безуспешно се опитваше да се изправи. Бялата стена зад него бе почервеняла от кръвта му. – Помогни и на мен! Не можеш да ме оставиш да изгоря, проклет да си!

– Хвани ме за ръката и гледай да не паднеш! – Климент не обърна внимание на свещника. – Готова ли си? Сега!

Двамата побягнаха по пълния с дим коридор, огънят бумтеше, зад тях се носеха виковете и клетвите на Дориян. Няколко пъти Лема залитна, но писарят я държеше здраво и не я остави да падне.

– Насам! Насам! – брат Марк бе застанал зад обхванатата от огъня врата и викаше отчаяно.

С последно усилие Климент блъсна момичето пред себе си, след което сам се хвърли в пламъците. В следващия момент усети благословената прохлада на нощния въздух, а твърдата ръка на монаха го подхвана и му помогна да седне на земята.

"Това е третият пожар, от който се спасявам! Третият пожар от който се спасявам! Третият пожар..." – не спираше да си повтаря писарят. До него Лема плачеше на земята и гледаше горящия приют.

– Изведох всички! Всички са тук. Всички... – не спираше да повтаря Марк. Лицето му бе черно от саждите, краят на расото му бе обгорял – Няма сериозно пострадали! Проверих! Всички са тук! Пратих да повикат помощ. Ще дойде всеки момент. Може би ще успеем да спасим... – монахът се обърна към горящата къща, която бавно започна да се накланя на една страна. В далечината се чуха викове и тропот на тичащи крака.

– Един не успя да избяга! Повече няма да видим презвитер Дориян – каза Климент и няколко сълзи се стекоха по лицето му.

20

Дълго разчистваха руините. За щастие съседните сгради бяха далеч и пожарът не успя да стигне до тях.

Постройките на приюта изгоряха до основи. Оборите, работилницата, навесите и дървените бараки, дори оградата бяха унищожени от огъня. Последен догоря параклисът, с който Дориян толкова се гордееше. Малкият купол се огъна навътре, почерня и след това се срути, а на мястото му изригна огнен език.

Брат Марк, подпомаган от по-големите момчета, изведе животните и малкото багаж, който успяха да спасят от бушуващата стихия на безопасно разстояние и сега всички седяха с помръкнали, омазани със сажди лица, гледайки пушещата купчина греди и пръст, между които се движеха облечени с напоени с вода кожени дрехи войници.

Така и не намериха Дориян. Стаята, където бе останал свещеникът, бе затрупана от срутения покрив и падналите стени. На мястото ѝ се издигаше огромна черна купчина отломки и въглени.

Лема, която презвитерът се бе опитал да убие, загърната в тънко одеало, седеше недалеч от пушещата ограда. Бяха дали на момичето да пие разредено с вода вино и то гледаше с премрежени очи, без напълно да разбира какво се случва около него.

– Какво ще стане сега с нас? – Тиона побутна Климент по рамото и го извади от унеса му. – Къде ще отидем? – тя седна на замята до писаря, хвана голите си колена с ръце, а в очите ѝ, взрени в бавно виещия се пушек, проблеснаха сълзи. – Не искам да се връщам отново в бардака!

Писарят прегърна момичето през рамената и го погали по косата. Ако не беше смелата постъпка на Тиона, която му бе помогнала да отвори вратата на стаята, в която се криеше Дориян, кой знае как щеше да завърши всичко.

– Не се безпокой! – успокои я Климент. – Сигурен съм, че князът няма да остави това да се случи. Нито пък аз.

– Обещаваш ли? – Тиона вдигна пълните си със сълзи очи към писаря. – Обещаваш ли да не ни изоставяш? – раменете ѝ се разтресоха и тя най-после заплака.

– Обещавам! – отговори Климент и още по-силно прегърна момичето.

Децата бяха поверени на варнеха Самуил, който реши да ги настани заедно с животните им в една от старите казарми до стената на Външния град. Брат Марк също тръгна с тях, водейки за връвчица сиво магаре.

Писарят обеща на Тиона, че още на другия ден ще отиде да види как са се настанили, увери се, че на децата няма да липсва нищо и накрая бавно пое към дома си.

Главата му се въртеше от напрежението и нагълтания дим, пред очите му се появяваше разкривеното лице на презвитера, който размахва чука, в ушите му звънтеше гласът му, молещ за помощ.

В двора си завари необичайна гледка. Застанали един срещу друг с дървени мечове в ръце, Корсис и Аврора си разменяха удари, въртейки се един срещу друг. Седнал на малката пейка до стената, Невестулката ги гледаше с интерес.

– Елате да видите как нашият прочут фехтовач си намери майстора! – провикна се той, щом Климент прекрачи прага. След което видя обгорелите дрехи на писаря, мръсното му лице и скочи на крака. – Случило ли се е нещо, господарю? Да не сте се бил?

– Имаше пожар! Не чухте ли? Приютът на презвитер Дориян изгоря.

– Как така изгоря? – Корсис отпусна тренировъчното си оръжие и вдигна ръка към нападащото момиче, като знак че трябва да спре. – Толкова сме се залисали в боя, че не сме разбрали какво става.

– Чух камбаните, но не обърнах внимние. – Невестулката неспокойно запристъпя от крак на крак. – А и тези двамата така се млатиха, че не можех да откъсна очи от тях. Има ли пострадали? Къде е Дориян?

– Дориян е мъртъв! Не можа да избяга навреме. Една греда се срути върху него. И може да се каже, че се размина леко. Той е виновен за смъртта на Агоп и Александър, както и за още много други неща. – Климент внезапно се почувства безкрайно уморен и вдигна ръка, за да спре учудените възклицания на помощниците си. – Ще ви разкажа всичко, но нека първо влезем вътре. Имам нужда да се подкрепя.

Насядаха около масата, а Невестулката донесе кана вино и студено месо. Дори Аврора се присъедини към тях, след като се изми и преоблече и макар да не разбираше за какво става дума, внимателно слушаше разказа на Климент.

– Не мога да повярвам! – скочи Невестулката, когато Климент обясни как презвитерът е ползвал децата като своя армия и започна бързо да крачи из стаята. – Този мръсник! Дори престъпниците не правят такива неща!

– Тихо! – скастри го Корсис. – Нека чуем останалото!

Джебчията понечи да му отговори, но махна с ръка, седна на мястото си и си наля нова чаша.

Накрая Климент приключи с разказа, отпусна се на стола и също надигна чашата си. Устата му бе пресъхнала, гърлото го наболяваше от толкова много говорене и нагълтания по-рано дим, но неочаквано се почувства по-добре. Сякаш разказването на историята даде възможност да излее извън себе си всичката мръсотия, горчилка и страх, които се бяха насъбрали в душата му.

Корсис и Невестулката искаха да знаят още и още подробности и писарят дълго отговаря на въпросите им. През цялото време Аврора седеше, слушаше и сериозно кимаше с глава, все едно разбира за какво става дума.

– Но защо Дориян е убил момчетата?! Защо е искал да убие Лема! – Невестулката час по час скачаше на крака и обикаляше стаята. – Разбирам защо е видял сметката на Агоп и Александър. Единият е мразел и се е страхувал от него, другият е заплашвал да му вземе това, на което най-много е държал. Но децата? Нали обясняваше как те са Божията промисъл и се чувства най-близо до Господа като ги гледа как играят? Как е могъл да посегне и на тях!?

Климент въздъхна.

– Душата на Дориян бе сложна – каза той. – Както във всяка душа и в нея се бореха доброто и злото, но накрая презвитерът бе обсебен от идеята за добро, оставяйки се злото да го победи. Звучи като куриоз, но зловещ куриоз. Всичко, което Дориян е правил, е било с мисълта, че помага на приютените от него сираци. Тази своя цел, както и желанието му да има своя собствена църква, в която да служи, са го тласнали по път, пълен с мрак. Мислел е, че върши добро, без да вижда как злото пуска все по-дълбоки корени в душата му. Можем ли да го съдим за това, че е искал питомците му да живеят колкото се може по-добре? Огледайте се наоколо – светът е пълен с несправедливост, страх и болка. Дориян, който сам е бил сирак, е изпитал на гърба си всичко това. Да бъдеш отхвърлен, да бъдеш гладен, бос, да няма какво да облечеш, всички да ти се подиграват, да те бият, да те гонят... – Климент замислено поклати глава. – Преживял го е и е искал да спаси другите. Създал приюта си, започнал да събира сираци, да се грижи за тях. В представите си се е виждал като ангел, като пратеник Божи, който измъква децата от мрака. И в началото наистина е бил такъв. Но парите са започнали да недостигат. Опитал с подаяния, чукал на различни врати, но напразно. Тогава е решил, че сам ще вземе това, което не му дават. Решението е било лесно. Той е бил светлина, останалите тъмнина. Той е бил Божи човек, другите подмамени от сатаната. – Климент замълча за миг. – Заедно с някои от момчетата презвитерът започнал да организира малки набези. Нападали закъснели търговци, разбивали чужди складове, грабели от сергии и дюкяни. В това отношение Дориян е имало какво да научи от питомците си. Военното обучение също се е оказало от полза. Предполагам, че след това презвитерът е започнал да му обръща специално внимание. Който се отличавал в боя, влизал в специалния отряд на свещеника. И нещата потръгнали! Никой не обръщал внимание на дребните кражби, никой не заподозрял благородния презвитер. Предполагам, че в душата си Дориян е ликувал. Взимал е от тези, които имат, за да даде на тези, които нямат. Дори не е осъзнал, в какво е превръщал сираците. След което злото окончателно е обсебило душата му.

– Как така окончателно? – не разбра Невестулката.

– Колкото повече свещеникът вярвал, че върши добро, толкова по-лош ставал – отговори Климент. – Помниш, мечтата му беше да изгради собствена църква. Но не е можел да намери средства за това. В същото време Борис даде много злато и сребро за издигането на новата базилика. Но строежът е бил поверен на друг. Това е озлобило Дориян. И отново е решил сам да си набави средства за градежа. Вече е имал армия, имал е и опит, само е трябвало да се прицели в нещо по-голямо. Обирите на дребни търговци и сергии вече не били достатъчни. Така започнали обирите на златарите.

– И после се е появил Агоп? – Корсис внимателно слушаше обясненията на писаря.

– Тогава се е появил Агоп. Някак си Дориян е разбрал истинската същност на свещеника. Ако го беше убил тогава, като наказание за деянията му, за това което е извършил във Филипополис, трудно бихме могли да го съдим. Но той не го е направил. Ненавиждал е Агоп, презирал го е, но не е посмял дори да го разобличи. Страхувал се е, че ако около развратника-убиец се вдигне шум, той може на свой ред да го злепостави. За лош късмет, свещеникът е решил да изнудва Дориян. Намекнал му е, че знае какво се случва в приюта му. С което е подписал смъртната си присъда. Следващата крачка на презвитера е била съвсем проста и логична. Агоп е трябвало да умре. А някое от момчетата му да го убие. Така свещеникът е щял да получи това, което заслужава, а Дориян и приютът му да бъдат в безопасност. Хрис, като най-добър стрелец е бил натоварен със задачата, брат му го е прикривал.

– Но защо ги е убил? – Невестулката завъртя глава, а зад него Аврора заговори бързо нещо на неразбираемия си език. Корсис нежно стисна ръцете на момичето и му направи знак да мълчи.

– Нашата поява стана причина за убийството – Климент въздъхна. – Презвитерът се е уплашил от въпросите, които задавам. А и момчетата са можели да се изпуснат по някакъв начин пред мен. Трябвало е да ги жертва, за да спаси останалите. В името на всеобщото благо, както сам каза. След което е решил, че Бан и Хрис може да са казали нещо на Лема. Затворил е момичето и е започнал да го разпитва, за да разбере какво знае. Вероятно, за да е сигурен, че не е говорило с никой друг. Не се и съмнявам, че накрая е щял да убие и нея.

– Чудовище! – Невестулката удари с юмрук по масата. – И това ми било духовник!

– Ами Александър? – попита Корсис.

– Дориян от самото начало го е намразил. Свещеникът е бил близък на Борис, получи пари да строи базиликата. Сам ми каза, че е ходил напразно при княза. И когато Александър е обявил, че всичко старо трябва да се разруши и да се съгради отново, Дориян е решил да го премахне. Дори не е разбрал, че свещеникът говори в преносен смисъл. Бил е толкова обсебен от собствените си идеи, че е пречупвал всичко през тяхната призма.

– И сега какво? – Невестулката не спираше да се върти на мястото си. – Какво ще стане с децата на Дориян? Едва ли някой ще иска да ги приюти, след като разбере, че презвитерът ги е превърнал в крадци и убийци.

– За съжаление с приюта е свършено – въздъхна писарят. – Всичко изгоря до основи, няма как да бъде възстановено. Ще говоря с княза и съм сигурен, той ще разбере, че децата не са виновни. Стига да искат, по-големите могат да бъдат уредени на работа в замъка. В кухните, перачниците или градините, а някои дори да бъдат зачислени към гарнизоните на крепостта. Най-малките остават при брат Марк, който ще се грижи за тях. Ще помоля Борис да помогне. Старата казарма, в която ги настаниха, е подходяща да стане техен нов дом. Що се отнася до децата – писарят сви рамене – не е нужно да се разбира какво точно е правил презвитерът с тях. Дориян е мъртъв и злото, което е вършел приживе, трябва да умре заедно с него. Ограбеното злато ще бъде преписано на Батой, Агоп е ограбен и убит от слугата си Николай, Александър се е спънал в тъмното и се е пребил в изкопа на базиликата. Така ще бъде най-добре за всички.

Корсис кимна с глава.

– А какво ще стане с нея? – младежът посочи Аврора, а гласът му предателски потрепери. – Ще остане ли при нас?

Писарят разтри очите си с ръце. Искаше му се да съблече потните си умирисани на пушек дрехи, да се измие и да си легна. Имаше чувството, че от момента на площада, когато бе проумял кое е момичето и защо е искало да се срещне с Гостун, са минали години.

– Знам коя е тя. Знам и какво е Анищар – уморено каза той и хвана за рамото понечилия да скочи от стола си Корсис. Момичето, усетило че говорят нещо свързано с него, завъртя очи, но не каза нищо. – Знам как и защо е умрял Чака и кой го е убил. И най-важното! Знам защо е станало всичко това. А каква ще е съдбата на момичето, ще реши князът.

– Защо? Кой? Не ни мъчете, господарю! – Корсис този път успя да скочи на крака. – Аз трябва да знам! Аз...

– Седни! – Климент посочи стола на помощника си. – Ще ви кажа всичко, което знам или подозирам. След което ще съставим план за действие. Трябва да сме много внимателни.

– Ден на откровения, а господарю! – ухили се Невестулката, придърпа стола си по-близо до масата и напълни чашите на всички.

* * *

Господарката Евдокия вдигна поглед от ръкоделието, което държеше и се загледа през прозореца. Небето бе синьо, слънцето грееше, между пухкавите бели облаци се стрелкаха лястовици и синигери. От улицата се носеше гълчава, чуха се подвикванията на войниците и тропот на конски копита.

Въпреки хубавото време Евдокия се чувстваше нещастна. Макар да бе облечена в красива зелена рокля, поръбена с фин червен плат, на врата ѝ да висеше златна огърлица, а по ръцете ѝ да проблясваха камъни, в душата ѝ бе пусто.

От как Чака уби мъжа ѝ Гостун, къщата се промени. Заедно с боритаркана от нея си бе отишла радостта и живота и сега вдовицата се чувстваше самотна и изоставена.

Въпреки че бе мамила мъжа си, Евдокия го обичаше. Помнеше как благодарение на него се превърна от обикновена компаньонка в жена, с която всички трябва да се съобразяват. Жена, достатъчно могъща и властна, за да управлява дома, имението и сърцето на боритаркана на Плиска.

Как ѝ липсваше боботещият му смях, тежките му стъпки, дори капризите му вечер на масата. Как ѝ липсваше Чака със своята сила, устременост, неизчерпаема енергия и закачливи очи. Как ѝ липсваше дори Мария, тази малка крадла, с веселата си усмивка и леко поведение.

Евдокия въздъхна и една сълза се търколи по гладката ѝ кожа.

Господарката изтри лицето си със юмрук. Нямаше да се остави миналото да я преследва! Нито да я превърне в празен пашкул. Бе се борила, дълго и упорито, за да постигне това, което беше – една от най-богатите жени в страната.

Къщата вече бе продадена. Дрехите натоварени, парите заключени в сандъци, охраната наета.

Нямаше какво да прави повече тук.

Бе решила да се премести в Константинопол, където красотата и богатството ѝ щяха да направят чудеса.

Евдокия се усмихна и игриво отметна една от буклите си. Бе чула, че император Михаил не може да устои на хубавите жени. Константинопол бе пълен с красавици, но Евдокия бе сигурна, че около Василеса имаше достатъчно други перспективни възможности, които да привлекат вниманието ѝ. Начинанието криеше и не малко рискове, но ако веднъж успееше да се установи в Константинопол и подхванеше работата както трябва, я очакваше бляскаво бъдеще. И най-важното – щеше да е далеч от княжеския писар, който бе разкрил най-срамните ѝ тайни.

Евдокия притвори очи, върхът на малкото ѝ розово езиче се плъзна по устните ѝ. Щеше да се появи в Константинопол като вдовицата на българския боритаркан на Плиска, красива, богата и с интересно минало. Мъжете щяха да се избиват за вниманието ѝ.

Евдокия се завъртя щастливо и плесна с ръце. Трябваше да приготви личните си вещи. Утре заминаваше!

– Мария! – извика тя, забравила за миг, че прислужницата ѝ е мъртва.

За неин ужас, вратата на стаята се отвори и вдовицата с вик отстъпи назад. Нима убитата се бе върнала от мъртвите? Вместо Мария, в стаята влезе човекът, когото се надяваше никога повече да не види – писарят на княза, Климент.

Евдокия вдигна ръце към устата си, за да прикрие вика на уплаха и седна отново на стола до прозореца.

– На какво дължа това посещение? – попита тя, налагайки си да се успокои. След което си спомни за добрите си обноски, скочи отново на крака, поклони се и покани гостенина си да седне. – Простете нелюбезността ми – извини се тя. – Но по навик повиках Мария и когато вратата се отвори, загубих ума и дума от страх. Тя все пак е мъртва, нали?

– Точно за това искам да поговорим – писарят се настани на предложения му стол. – Мисля, че знам кой е убил нея и Чака. И тъй като сте пряко засегната, реших, че е най-добре да го обсъдя първо с вас.

– Наистина ли? – Евдокия отново закри устата си с ръка. – Това е чудесно! Искам да кажа, че ще се радвам ако заловите този, който е отговорен за тези ужасни престъпления.

Климент кимна.

– Струва ми се, че заминавате?

– Реших, че е добре да сменя за известно време обстановка та. Имам нужда от промяна. Всичко тук ми напомня за Гостун и Чака... Дори за Мария. Малко промяна ще ми се отрази добре. Но ще бъда по-спокойна ако знам, че този, който е отговорен за смъртта им, е получил това, което заслужава. Вече освободих повечето от слугите. Остана само Сеп. Така че ще трябва аз да ви обслужа. Надявам се, че нямате нищо против.

– За мен ще бъде удоволствие – отговори писарят, усмихна се и сплете пръсти пред себе си.

Евдокия се засуети около него, увери се, че се е настанил удобно, след което излезе и след миг се върна с две чаши.

– Тесалийско, най-доброто, което ни остана – каза тя и подаде едната на Климент. – Мъжът ми обичаше да си угажда и поръчваше само от най-доброто.

Климент кимна, но не бързаше да пие. Не искаше нищо да замъглява ума му. Двамата стояха в притихналата стая, гледаха се и се усмихваха един на друг. Малко преди мълчанието да стане прекалено неловко, от вън се разнесе вик.

– Крадци! Крадци!

Последвана от писаря, Евдокия се хвърли към прозореца. С изваден меч, Корсис бе застанал пред входната врата, а зад него, дишайки тежко, се бе подпрял старият Сеп.

– Какво става, Сеп? Нападат ли ни? – извика Евдокия, надвесвайки се над прозореца. Гласът на господарката бе развълнуван, гърдите под роклята ѝ се надигаха развълнувано.

– Обикновени джебчии – отговори Корсис вместо слугата. – Видяха, че вратата е отворена и се вмъкнаха в двора, търсейки какво да отмъкнат. Щом се показах веднага избягаха.

– И не взеха нищо? Някой не е влязъл в къщата?

– Уверявам ви, няма от какво да се притеснявате – Корсис се поклони и се усмихна. – Никой не влезе в къщата, всичко е наред.

– Видя ли крадеца? Как изглеждаше? – нервно попита Климент. Точно сега не му трябваха неприятности.

Помощникът му поклати глава.

– Беше с качулка – дребен и нисък. Избяга много бързо.

– Толкова се уплаших – вдовицата затвори прозореца, седна на стола си и отпи от виното. – След всичко, което стана, вече се страхувам и от най-малкото нещо. Първо мъжът ми и Чака, после Мария... – Евдокия сведе глава и в очите ѝ се събраха сълзи – Наистина се радвам, че ще напусна това място.

Климент стана, заключи вратата на стаята и пусна ключа в джоба си.

– Така ще бъдем в безопасност. И никой няма да ни прекъсва докато говорим. Помощникът ми ще се погрижи за останалото. Корсис е оправно момче.

Евдокия го погледна с благодарност.

– Толкова съм ви задължена! Наистина ли знаете кой е убил Чака и Мария?

Писарят кимна с глава.

– Наистина знам. Вие сте първата, на която ще съобщя до какво доведе разследването ми. Струва ми се, че го заслужавате, а и може да ми помогнете с някои от подробностите, които не са ми съвсем ясни.

– С всичко, което мога! – отговори вдовицата. – Колкото по-бързо свърши този кошмар, толкова по-добре!

– Отначало мислите ми се насочиха към Симеон – започна внимателно Климент. – Разбрах, че чигатът е имал сестра, която много обичал, но която се самоубила в рова на крепостта. Симеон не можеше да си прости смъртта ѝ, обвиняваше се, че не я е опазил както трябва. Жената сложила край на живота си заради Чака. Той я е прелъстил и изоставил, а тя не е могла да го понесе. Което даваше добър мотив на Симеон да го убие.

– Чака си беше такъв – криво се усмихна Евдокия. – За него жените бяха просто дивеч, който трябва да улови в мрежата си. След това търсеше следващата. За него жените... – вдовицата махна с ръка. – Всъщност няма значение. Симеон ли ги е убил?

– Не! – поклати глава писарят. – Опитал се е, но не е успял. Следил е Чака, дори няколко пъти го е нападал под прикритието на нощта, но не е нанесъл фаталния удар.

– Той ми каза за тези нападения – замислено поклати глава Евдокия. – Няколко пъти се бе измъкнал на косъм.

– Точно така – потвърди писарят. – Прекарах известно време със Симеон. Той не е хладнокръвен убиец. И все пак, ако бе решил да си отмъщава на Чака, щеше да го направи така както се е опитал. В някоя тъмна уличка, бърз удар с меча или изстреляна стрела. Нямало е да организира сложен план, в който да намесва и Гостун.

– Кой е тогава? – попита Евдокия и се наклони напред. Гърдите и се полюшнаха примамливо под финия зелен плат.

– От самото начало нещо не ми даваше мира – продължи писарят. – Познавах Гостун. Той не беше човек, който ще изкараш лесно от кожата му. Нито ще го накараш да извърши нещо необмислено. За да стане това, залогът трябваше да е много по-голям. И той е бил!

– Вече ви казах за това! – вдовицата се изчерви. – Аз станах причина той да предизвика Чака. Нямах и представа, че нещата ще се развият по този начин. Но и аз нося теглото си – Евдокия вдигна глава и погледна писаря в очите. – Нощем не мога да спя, непрекъснато премислям какво трябваше да кажа тогава, какво трябваше да направя. След като се разбра какво съм сторила, никой вече не иска да общува с мен. Дори най-добрите ми приятелки ме отбягват все едно съм прокажена!

– Наистина е по-добре да заминете – съгласи се писарят. – да отидете някъде, където никой не ви познава и да започнете всичко от начало – вдовицата кимна. – Но мисля, че пропускате нещо. Не вие, Чака е бил този, който е предизвикал скандала. Той е разкрил връзката ви. И се съмнявам, че го е направил просто защото е бил пиян. Целял е нещо друго!

– Но защо? – Евдокия се огледа неразбиращо. – Какво всъщност е станало?

– В Магнаурската школа съм изучавал логика. Там ни учеха на няколко неща. Първо, че за всяко нещо си има причина и второ, че всяка загадка си има обяснение. Стига да зададеш правилните въпроси. И така, нека го направим като римляните и се запитаме: "Quo bono?" или с други думи: "Кой има изгода?" от цялата тази работа.

– И кой е той?

– Всъщност е много просто. Какво става след смъртта на Гостун и Чака? Особено след тази на Гостун? Два много примамливи и добре платени поста внезапно се оказват свободни! Очевидно е, че в размирни времена като тези, човекът който ще стане боритаркан на Плиска, трябва да е някой, на когото князът има пълно доверие. Някой, на който вече е поверил защитата на столицата си, някой, който винаги е заставал на негова страна. Някой като варнеха Самуил!

– Самуил? – ахна Евдокия. – Не може да бъде!

– Ако Гостун го няма – продължи Климент – е логично Самуил да го наследи на поста, което и стана. Заедно с всичките му привилегии. Да не забравяме и че варнехът не е обичал особено съпруга ви. Обвинявал го е, че не е подкрепил достатъчно Борис по време на похода му. Освен това е съмнително как не е разбирал какво се случва в града и как собственият му подчинен, чигатът Винех се представя за разбойника Батой и плете заговорите си. Възможно е да е имало два заговора – единият на съпруга ви и Винех, които искат да свалят Борис и другият на Самуил и Чака, които знаят какво се случва и само чакат да нанесат удара си. След станалото на вечерята, дадена от Гостун, заговорниците разбират, че им се открива идеалната възможност. Чака предизвиква мъжа ви на дуел, убива го и пътят към властта им е осигурен. Кой знае какво още са криели тези двамата. Но така, само с един удар се издигат неимоверно. Самуил вече не трябва да се занимава с лагери, походи и войници, а Чака заема мястото му. Всичко прилича на любовна свада, ако въобще се разбере за какво са се скарали двамата с Гостун. Затова Чака му е казал, че сте любовници! Затова го е предизвикал!

– Но как? Чака знаеше, че не може да победи мъжа ми в двубой! Много пъти се бяха дуелирали и съпругът ми го побеждаваше всеки път!

– Точно така! – съгласи се Климент. – Но има нещо, което забравяме! И то е, че преди двубоя, Гостун не е бил на себе си! Всички от присъствалите са категорични, че боритарканът се е оставил да бъде посечен. Защо? Защото Чака го е упоил по някакъв начин по време на вечерята. Не е рискувал нищо. Било е долно и подло, но е дало резултат.

– След което се е разкаял за постъпката си и се е обесил – довърши разсъжденията на писаря Евдокия. – Така трябва да е станало! Толкова е просто, когато го обяснявате...

– Да, така е. Простите неща винаги са най-трудни за намиране. Но не винаги са верните.

– Какво искате да кажете?

– Просто показах, в каква посока течаха мислите ми в началото. Постройката, която изложих, изглежда логична и твърде възможна. Но за жалост не обясняваше всичко. Като например факта, че Чака е бил убит, а не се е самоубил...

– Убит?! – малко остана Евдокия да изпусне чашата си. Но нали...

– Точно така! Убит! – прекъсна я писарят. – Чака е бил убит и мога да го докажа категорично! Както е била убита и Мария. Но най-важното, което тази хипотеза не обяснява, е каква е връзката с внезапно появилото се непознато момиче и отрязаната глава в жълтата кутия. И кой и защо се бе опитал след това да я убие!

Вдовицата махна с ръка.

– Но това е съвсем ясно! Ако наистина Чака е бил убит, значи го е направил Самуил, неговият съучастник. Така би се избавил от неудобен свидетел, а Чака не беше човек, който да искате да знае тайните ви. Варнехът е бил достатъчно силен да го обеси. Всъщност, ако Чака е бил пиян или упоен, всеки би могъл да го окачи на гредата! След което Симеон е убил Мария, понеже се е страхувал, че като бивша любовница на Чака знае нещо. И е преследвал Ава, тъй като е предполагал, че и тя може да е научила нещо по въпроса от прислужницата ми. Мисля, че е очевидно!

Климент сплете пръсти и се загледа в Евдокия.

– Винаги съм харесвал умните жени – каза накрая той. – Но вие сте прекалено умна! Което честно казано повече ме плаши, отколкото ми допада. Но не мога да не се възхитя от скоростта, с която нагласихте фактите, към удобната за вас версия. Наистина много впечатляващо! – писарят се поклони. – За жалост в желанието си да се защитите сама се издадохте. Няма от къде да знаете, че момичето се казва Ава, както го нарекохте. Това е известно само на мен и аз не съм го споделял с никого. И забравяте, че именно Самуил ме накара да търся Мария. Едва ли той е убил прислужницата.

– Може да се е преструвал. Или да е наел някой да го свърши вместо него. В Плиска не е трудно да се намерят наемни убийци.

– Така е – кимна писарят. – И съм сигурен, че много добре знаете това, защото сте се възползвали от услугите им.

– Аз? – вдовицата изглеждаше изненадана. – Не разбирам за какво говорите! Може би е по-добре да обмислите всичко отново.

– И да ви дам прекрасни възможност да избягате? – писарят поклати глава. – Не смятам така. Къде щяхте да отидете? В Солун? В Константинопол? Или някъде още по-далеч?

Стиснала юмруци, Евдокия скочи на крака. Страните ѝ горяха, очите ѝ хвърляха мълнии.

– Няма да стоя нито секунда повече и да слушам обидите ви! А когато князът се върне, ще се постарая да разбере как сте тормозили вдовицата на един от най-верните му служители!

– Служител, който заговорнечеше зад гърба му! – резкият глас на писаря отекна в празната стая. – Никъде няма да ходите! – той бръкна в джоба си, извади от там ключа, с който бе заключил вратата на стаята и го показа на вдовицата. – Не и докато аз не ви позволя! А що се отнася до княза, дълбоко се съмнявам, че имате намерение да го дочакате. Така че по-добре седнете и чуйте това, което имам да ви казвам.

Недоволна, Евдокия се върна на мястото си.

– И така, от къде да започна? – писарят надигна чашата. – Дали от там, че сте пресметлива, зла, ламтяща за богатство, почести и власт? Или от там, че сте умна, находчива и с бърза мисъл, винаги няколко хода преди тези, които искате да унищожите? Или от там, че за вас мъжете са само ключ към власт, богатство и охолен живот?

– Няма нужда да ме ласкаете – гласът на вдовицата стържеше като пирон по ламарина. – Казвайте, каквото имате да казвате и да приключваме с това.

– Точно така – съгласи се Климент. – да приключваме! И след като свърша с вас, повече няма да сеете злото, както го правите от години! Корените му ще бъдат изтръгнати веднъж за винаги и светът ще стане поне малко по-добър!

В отговор Евдокия само надигна чашата си в подигравателна наздравица.

– Нека се върнем към злополучната вечеря. На нея Гостун смята да вдигне бунт, с който да свали княза, намиращ се далеч от столицата и който е силно отслабил позициите си с приемането на християнството. Заедно с чигата Винех, са създали организация, включваща войници от гарнизона и наемници, заплатени с парите, събрани от обирите на така наречения разбойник Батой и собствените му спестявания, които е изтеглил. На вечерята присъстват всички влиятелни личности в Плиска. Гостун е щял да им обяви плана си, да обвини Борис в предателство и да ги призове да го подкрепят. Който откаже, ще бъде убит. След това епископ Йоан, който иска някой ревностен християнин като Гостун да заеме българския престол, за да може да го командва, ще го помаже и провъзгласи за владетел. И с Борис ще бъде свършено. Гостун се е подсигурил добре. Макар да не беше от най-умните. Едва ли сам е съставил толкова сложен план. Предполагам вие сте му помогнали. Както и сте го подтикнали към цялото това начинание... Боритарканът бе верен на Борис. Но за вас е било по-важно той да седне на трона, а вие да сте неговата княгиня. Така ли стана?

– Нали знаете всичко? – присмя му се вдовицата. – Сам си отговорете на въпроса!

– Както и да е – писарят махна с ръка. – Гостите пристигат, вечерята започва, войниците на Винех са обкръжили залата. Но за беда се случва нещо непредвидено. Появява се Симеон с отряда си. Но което е още по-лошо, появява се и непознато момиче, стискащо жълта кожена кутия, от която изпада отрязана глава. Което проваля вечерята и обърква предварително подготвените планове. След като виждате девойката, разбирате, че с вас е свършено, ако се разбере кое е то.

– И защо с мен да е свършено?

– Защото в нея сте разпознали отвлечената преди дванайсет години дъщеря на Гостун – Ава. А в отрязаната глава, човекът, виновен за престъплението, извършено до Филипополис – готът Луп, който лично сте наели да убие жената на боритаркана!

– Това не е вярно! – Евдокия се сви в стола си.

– Вярно е! Преди дванайсет години сте организирали нападението над Гостун и жена му пред стените на Филипополис. Искали сте боритаркана за себе си и сте премахнали тези, които ви пречат. За целта сте наели Луп. Платили сте му с част от парите, откраднати от хазната в града. Което сте направили заедно с тогавашния си любовник, а сега управител на Филипополис Курт!

– Това не е вярно! – повтори Евдокия и стисна облегалките. Кокалчетата на ръцете ѝ побеляха от напрежението. – Това са лъжи и измислици!

– Не мисля – поклати глава писарят. – Първо, това сочи логиката. Както вече казах – кой има изгода? След смъртта на първата жена на боритаркана Косара и изчезването на дъщерята на Гостун, вие сте тази, която се намъква в леглото му и по-късно заема мястото на жена му.

– Това не доказва нищо!

– Така е, не доказва. Но аз бях във Филипополис. И отрих там някой доста интересни неща. Намерих хората, които са наели Луп. Както и бившия телохранител на Гостун. За нещастие някой много се уплаши от това и се постара да ги избие всичките, за да няма свидетели на станалото преди дванайсет години. С което показа, че съм на прав път. От майката на първата жена на Гостун научих, че вие и Курт сте били любовници, дори се е очаквало да се ожените. Нещо, което пропуснахте да ми споменете. След което установих, че самият боритаркан е замесен в обира на ханската хазна. И се постара да прекъсне всички връзки към това събитие. Но направи грешка. Грешка, която за жалост, осъзнах по късно. Мислех, че Курт е просто подкупен, че се е оставил първенците на града да го разиграват, но това съвсем не е така. Подобно на вас той е хитър, умен и се прикрива изключително добре. След като се появихме и започнахме да ровим в миналото, той се уплаши. И се постара да прекъсне всички нишки, които биха могли да ме насочат в правилната посока. Помощникът му Маламир уби стария телохранител на Гостун Теодорит. И ковача Блех. Още повече, че Теодорит внезапно си е припомнил нещо, свързано с обира на хазната. "Quis custodiet ipsos custodes?" – "Кой ще пази пазачите?". Тази бележка намери помощникът ми в джоба му, малко след като Маламир го беше пронизал с ножа си. Не се и съмнявам, че двамата с Курт са участвали заедно в обира. Но както казах, боритарканът допусна грешка. Уби Маламир. В собствената си спалня. След това ни забаламоса с историята как помощникът му го нападнал и аз повярвах на лъжите му. Но се е случило друго. Бях пратил Корсис по следите на Маламир и той го бе проследил до резиденцията на боритаркана. Чигатът е отишъл при Курт и му е разказал, че едва се измъкнал от клопката ми. В този момент в резиденцията е пристигнал помощникът ми. Започнал е да се кара и се е сбил със стражите, които не искали да го пуснат да влезе. Курт е чул виковете и е осъзнал, че Маламир е бил проследен. Как е щял да обясни, че личният му помощник, който съвсем скоро преди това бе хвалил пред мен, е замесен в убийствата? Затова Курт пронизва с меча си Маламир и се преструва, че е бил нападнат. Имах глупостта да му повярвам. Това, което осъзнах по-късно, бе, че времето не съвпада. Ако Маламир е нападнал Курт в покоите му, той щеше да се появи много по-рано. Но боритарканът е започнал да вика по-късно. Какво е правил през това време? Слушал е разказа на Маламир какво е станало. След което е разбрал, че няма друг изход, освен да го убие, за да не бъде разобличен.

– И какво общо имам аз с това? – попита Евдокия. – Курт може и да е ограбил хазната, може да е убил Маламир и да сме били любовници, но не съм знаела какви престъпления е извършил?

– Така е – съгласи се писарят. – Но преди да умре, ковачът Блех, ми каза, че след нападението над Гостун и семейството му са му платили толкова добре, че повече не му се е налагало да работи. Като символ на щастливото си забогатяване носеше една от получените монети като талисман. Сам я видях на врата му – жълтица с образа на Константин Велики от едната страна и седящата на трон Богиня и императора от другата. Това са златни римски солиди. Същите, каквито е имало в ограбената хазна във Филипополис преди години. С тях е трябвало да бъде платено на наемниците, които Борис събирал. Странно как са се оказали в посредник на наемни убийци. Това не е било случайно. Двамата с любовника ви Курт сте ограбили хазната на Гостун. Това обяснява и факта как парите просто са се изпарили. За Курт е било детска играчка да обере сандъците, които самият той е пазел, без да остави следи. След което сте си поделили парите, а вие сте ползвали вашата част, за да наемете Луп.

– Това е съвпадение! – махна с ръка Евдокия. – Една монета на врата на някакъв никому неизвестен ковач не доказва нищо! Пък и може Курт да го е наел, не аз!

– Радвам се, че поне не отричате за обира! – Климент се усмихна студено, а събеседничката му отвърна с изпепеляващ поглед – Може и да е съвпадение, но съвпаденията стават прекалено много! – той разпери пръстите на дясната си ръка и започна да ги сива един по един. – Била сте любовница на Курт. Той е ограбил хазната на хана. На ковача е било платено с част от откраднатите пари. Преди да бъде убита Мария е разказала на помощника ми, че във Филипополис сте ходили на пазар за покупки. Точно там сте се свързали с Блех. Старият Сеп си спомня как вие сте била тази, която е препуснала по полето под стените на града, увличайки останалите със себе си, водейки господаря си и съпругата му към сигурна гибел.

Вдовицата поклати глава, но не каза нищо.

– Спомня си и друго. Че нападението е станало в четвъртък! Едно от малкото неща, които Ава е запомнила. И което не е спряла да повтаря от как пристигна тук. Анищар значи Юпитер, но значи и четвъртък. Това е, което момичето е искала да ни съобщи. Че е била отвлечена в четвъртък. Майката на Косара ми каза, че дъщеря ѝ е учила детето на древните руни.

– Много развинтено въображение имаш, писарю! – гласът на вдовицата бе груб. – Наистина не виждам как ще докажеш тези измислици.

– Знаете ли какво ми помогна да разреша загадката? Рефренът на една песен, който ми се наби в главата. В него се пееше за изоставен любим в неделя, черна неделя или нещо от сорта. Както за Ава е станал черен четвъртъкът, в който е загубила за винаги родителите си. – писарят замълча за миг. – Сеп каза още, че Луп, главатарят на разбойниците, е бил посечен от Гостун, но шлемът му го предпазил. Точно както на главата, която носеше момичето. Нейното ухо бе отрязано наполовина, там, където обикновено свършват шлемовете. Лично я огледах преди да я погребат – Евдокия пребледня и надигна чашата си. – Има и още. Преди да се върна в Плиска, телохранителят на Борис Руф, разказа, че наскоро е имало бунт в готските племена и много от старите им водачи са били избити. Което обяснява появата на Ава и главата в жълтата кутия. Не знам как точно момичето се е сдобила с нея, но не бих се учудил ако лично се е погрижила да отмъсти на похитителя си, точно както се е справило с нападателите при кладенеца – писарят изгледа свилата се на креслото си вдовица. – Не стават ли съвпаденията прекалено много? Всъщност, скоро самият Руф ще дойде в столицата и с негова помощ ще можем да разпитаме Ава какво точно се е случило. Защото тя говори готски. Като хората, при които е живяла след като са я отвлекли.

Евдокия не отговори.

– Нека видим какво се получава тогава. Преди дванайсет години, Гостун е управител на Филипополис. Женен е щастливо, има малка дъщеря. Жената му си има помощничка и компаньонка. Тя ѝ се доверява изцяло, двете са като сестри. Но това не е достатъчно. Най-близката приятелка на Косара подготвя смъртта ѝ и разбива семейството на Гостун. С любовника си Курт ограбва ханската хазна. Сигурен съм, че идеята е била ваша, но това всъщност няма значение. Част от парите са дадени на ковача Блех, който я свързва с вилнеещия в околностите на града готски разбойник Луп и го наема да убие Косара и дъщеря ѝ. Сеп много добре си спомня, че по време на нападението разбойниците са атакували първо господарката му. Той предполагаше, че са искали златните ѝ накити, но бърка. Искали са смъртта ѝ! Затова им е било платено и затова са нападнали първо нея. Задачата е изпълнена. Косара е убита, дъщеря ѝ отвлечена, Гостун съсипан. Курт е оставен да се утешава с откраднатото злато, а вярната помощничка на убитата съпруга оплита в мрежите си опечаления боритаркан и заема мястото, което сама е освободила до него. Семейството скоро се премества в Плиска и всички следи с миналото са заличени.

– И какво става след това? – апатично попита Евдокия.

– След това вярната нова съпруга на Гостун застава до него и с пълни шепи черпи от положението си. До там, че решава да издигне мъжа си до най-високото място в държавата – престола! А тя да върви заедно в него. За малко да успее, но нещата се объркват в последния момент. В деня, в който трябва да се полети към върха, планът ѝ се проваля. И то от същото това момиченце, което е поръчала преди години да убият и над което по кой знае каква причина жестокият разбойник Луп се е смилил – писарят замълча. – Неведоми са пътищата Божии, нали? Кой знае как сте се почувствала, когато в мига, в който е трябвало да спечелите всичко, вратата на тройната зала се е отворила и през нея е влезнала Ава. Познали сте я веднага, не се съмнявам в това и за миг. Както сте познали и главата на Луп, изпаднала от жълтата кутия.

Климент стана и отпивайки от чашата си с вино, бавно тръгна из стаята.

– Както вече казах, вие сте умна, дръзка и решителна – продължи той. – Веднага сте разбрали, че щом вие разпознавате момичето, е само въпрос на време и баща ѝ да я познае. Ако не е бил толкова развълнуван от това, което предстои да се случи, съм сигурен, че Гостун е щял да разбере веднага, че това е дъщеря му. След което всичко е щяло да излезе на бял свят и с вас е било свършено. Не може да ви се отрече. Няколкото мига, докато главата пада от кутията и се търкаля към масата, са ви достатъчни, за да промените изцяло плановете си. Казвате на мъжа си, че с Чака сте любовници. Знаете, какво ще последва от това. Всички присъстващи бяха категорични, че Чака е бил блед и разтреперан. Поведение, което не прилича на един решил да се разкрие любовник. Оставяте двамата мъже да се разправят и бързате към вкъщи. В градината ви има различни билки, сама ми признахте, че добре се оправяте с тях. Гостун се връща бесен и за да го успокоите му давате чаша с "подправено" вино. Вие, а не Чака сте упоили мъжа си. Мария ви е чула да се карате, макар да твърдите, че сте била заключена в стаята си. С това ви е изнудвала. Затова сте ѝ плащали. Затова и по-късно сте я убили. Не обичате да имате свидетели, нали?

Евдокия само надигна полупълната си чаша.

– Продължавай! Толкова е забавно!

– Забавно? По-скоро ужасно! Упоен, Гостун отива на дуела. За Чака е детска игра да го посече. Така се отървавате от едната заплаха – съпругът, който може да разбере какво сте сторили в миналото. После идва ред на Чака. Не е ли странно, че след победата си, той се прибира в къщи? Човек би очаквал от него да отиде да се напие или да препусне към Борис, търсейки прошка. Но Чака не постъпва по този начин. Той си отива в къщи, където се обесва. Колко удобно, нали?

– Не мога да отговарям за действията на другите! – изсъска Евдокия. – Щом е решил да се беси, нека да се беси!

– Вие имате ли сърце?! Знаете ли какво е да обичате или да бъдете обичана? Не вярвам! Гостун и съпругата му са ви дали шанс в живота, помогнали са ви, а как сте им се отплатили? Избили сте ги до един! Отнели сте най-милото им – дъщеря им. След което сте се омъжили за жертвата си, без това ни най-малко да ви смущава. Живели сте с Гостун, чиято жена и дъщеря сте погубили! Споделяли сте леглото и богатството му, възползвали сте се от него, но в първия момент, в който той се е превърнал в заплаха, не сте се замислили и за секунда дали да пощадите живота му. След което със същата лекота, сте убили и любовника си!

– Значи, аз съм убила Чака така ли? Много ми е чудно, как съм успяла да се справя с мъж като него!

– О-о-о. Станало е лесно. Чака е бил объркан. Не е разбирал защо е трябвало да убие Гостун. Бил е и уплашен. Все пак е посякъл управника на Плиска. Може да е било в честен двубой, но това съвсем не е достатъчно. Затова се е прибрал вкъщи, където сте го чакала. Имал е среща с вас, очаквал е да получи отговори на много въпроси.

– Това не е вярно! – гласът на Евдокия бе твърд и решителен. – Цялата нощ след убийството бях в стаята си. И Сеп, и Мария могат да го потвърдят.

– Нима? Мария е мъртва. Още една причина да се отървете от нея. А слугата още от рано вечерта е бил пиян и е заспал малко след излизането на господаря си. Любовникът ви е чакал, надявайки се на отговори, но е намерил само смъртта си. Било е съвсем просто. Упоили сте и него. Видях чашите в стаята му. И двете бяха старателно измити. Няма как Чака да се е напил, да се е обесил, след което да е измил чашите. Направили сте го, за да прикриете следите от опиата. След което сте го обесили в собствената му къща. Вероятно той сам ви е помогнал, без да разбира какво става. Качили сте го на стола, сложили сте му примката от колана и сте го бутнали да се люлее на гредата. Лесно, просто и ефикасно! След което сте се върнала обратно и сте легнала доволна да спите. Вечерта е била успешна – убили сте и мъжа си, и любовника си. Оставала е само Ава.

– И как ще докажете всички тези налудничави приказки? Упоила този, упоила онзи – Евдокия се засмя подигравателно. – Нямате нито едно доказателство! Всичко си остава само думи и предположения!

– Ще стигнем и до доказателствата. Нека караме по ред. След като Гостун и Чака са отстранени, остава само момичето. За да знаете какво прави, пращате собствената си прислужница да ѝ помага. За беда Мария знае повече от колкото очаквате и започва да ви изнудва. Затова се налага да ликвидирате и нея. Отначало ѝ давате пари, колкото да приспите подозрението ѝ, след което я убивате. Издебвате подходящия момент, удряте момичето по главата и го бутате в кладенеца. Бързо, лесно и ефикасно. Мария изчезва и ви остава само Ава.

– И как съм се справила с нея?

– Не сте! Не че не сте опитали. Наели сте няколко души да я нападнат, но тя се е изплъзвала. Накрая използвате Аспар и хората му, пращате карта със знаци на момичето, на която има символа Анищар и сте сигурна, че тя ще дойде. Както и става. Това, което не сте предвидили, е, че Ава е живяло дълго при готите и като останалите им жени е научено да се бие наравно с мъжете. А и помощникът ми се намесва, макар и със закъснение. Всъщност той ви е видял – фигура с качулка, скрита в храстите. Аспар също каза, че поръчителят бил нисък човек с красиви ботуши – от еленска кожа с червени мъниста. Може би са онези в ъгъла – писарят посочи с ръка. – От еленова кожа, с червени мъниста. Това е нещо, което лесно ще се докаже.

– И това е всичко, което имате? – главата на вдовицата се люшна встрани.

– Никак не е малко, нали? Първо са думите на Сеп и Мария. След това е станалото във Филипополис. Когато като се появи Руф, това ще бъде лесно доказано. Признанието, че сте била любовница на Чака. Ботушите, които са видели помощникът ми и Аспар. Но има и още. На мястото, където е била нападната Ава намерих парче от колан. Това ме подсети за нещо друго – Чака е бил обесен на колан. Но този, на който е увиснал, не е бил негов, а на някой друг. Закопчавани са на различна дупка, които съвпадат идеално с тези на коланите на съпруга ви. Няма съмнение – Чака е бил обесен на един от коланите на Гостун. Как е станала това, след като боритарканът вече е бил мъртъв? Не е имало друг освен вас, който да го занесе в къщата му! Това, ще бъде достатъчно за Борис. Напоследък той праща на дръвника за много по-малко! Още повече като разбере, че сте разпродали имуществото си и възнамерявате да бягате. О, да! Продали сте всичко, което притежавате. И искате да ви повярвам, че смятате да се върнете? В Константинопол ще ви приемат с отворени обятия – млада, красива, богата и съпруга на висш български чиновник. Кой знае колко от тайните ни знаете и сте готова да ги дадете на византийците. За щастие, това няма да се случи!

– Напротив! Ще се случи! – Евдокия скочи от стола си. От предишното ѝ поведение не бе останала и следа. – Нима мислиш, че ще оставя да ме завлекат в подземията на двореца и палачите на Борис да ме удушат? Не съм стигнала толкова далеч, за да бъда спряна от някой като теб, писарю!

– Прав съм, нали? За всичко съм прав! – Климент говореше повече на себе си, отколкото на жената пред него. – Толкова много смърт. И за какво?

– За това! – Евдокия вдигна златната си огърлица. – И за това – тя посочи пръстените си. – Не знаеш какво е да си жена във време, когато командват мъжете. Когато има значение дали можеш да въртиш меч, а не да мислиш. Аз съм умна, да. Дори ти си го забелязал! Мога да чета, да пиша на латински и гръцки, да смятам, познавам билките и звездите. Но какво от това? Много рано разбрах, че ми предстои живот, изправена пред печката, въртяща опашка около някой смърдящ на вино мъж, който няма да дава и пукната пара за мен, давейки ме със собствената си тъпотия.Собственият ми баща ми каза колко съжалява, че не съм се родила момче! Тогава можеше да мечтае за постове и облаги. Но момиче? – Евдокия се изсмя. – Кой се интересува от момичето на дребен земевладелец? Без зестра и перспектива? Че и умно на всичко отгоре. Никой не иска такива. И когато майка ми успя да ме уреди в домакинството на Гостун, се зарекох в себе си, че това е шанс, който няма да изпусна!

– Като за благодарност избихте цялото му семейство?

– Това беше начинът! И не съжалявам, че го направих! – вдовицата стисна устни. – Благодарение на уменията си бързо се издигнах. Скоро станах компаньонка на господарката, която нямаше с кой друг да провежда изтънчените си беседи. Господарката Косара – иронично се изсмя Евдокия. – От стар и прославен род. С изискани маниери и висок морал. Ха! Беше толкова възвишена, че не усети как мъжът ѝ сам се намести в леглото ми. Но за него бях просто играчка, забавление, с което да разнообразява нощите си, когато идеалната му жена не е в настроение или не иска да изпълнява прищевките му между чаршафите. Мразех го! Но още повече мразех нея! Имаше всичко, но не го заслужаваше. Да! Аз организирах нападението в полето до Филипополис! Трябва да имаш дързост, смелост и ум, за да направиш подобно нещо. Беше лесно да наема Луп и готите му. Но идиотът не спази уговорката ни. Трябваше да убие и Косара, и дъщеря ѝ, но той не го направи. Предпочете да вземе момиченцето за себе си.

– Вероятно, за разлика от теб, той е имал сърце – каза писарят.

Евдокия го изгледа злобно.

– Съмнявам се! Предполагах, че ще продаде малката на пазара за роби, но явно не го е направил. С което погуби и двама ни. Или поне себе си със сигурност. След убийството бе съвсем лесно да оплета Гостун окончателно. Първо да го утеша, след това да не го допусна повече в леглото си, ако не ме направи своя законна съпруга.

– Той просто не е имал избор, нали?

– Точно така! Нямаше избор! И всичко си дойде на местата. Най-накрая бях там, където заслужавах да бъда! Как мислиш? Защо Гостун се издигна толкова на високо? Може и да беше верен на Борис, но си беше един стар глупак, няма какво да го крием. Ако не бях аз да му давам съвети и да го напътствам, едва ли щеше да стигне до поста управител на Плиска! Нима мислиш, че можеше да организира заговор като този, който бе замислил с Варнех, ако някой не му казва през цялото време какво да прави? Оставаше ми малко, съвсем малко и щях да седна на трона. Гостун щеше да е владетел и да се прави, че управлява, но аз щях да му дърпам конците. И тогава, тогава, трябваше да се появи тя и да съсипе всичко – Евдокия замълча за миг, колкото да си поеме дъх. – Познах я в секундата, в която я вкараха в залата. Може и да бе пораснала и да се бе променила, но имаше същите очи като на майка си. Нямаше начин да я сбъркам. Главата на Луп след това само ми показа, че малката никаквица знае какво се е случило. Сигурно глупавият гот сам ѝ е разказал всичко. Нямах време за губене. Каузата ми бе застрашена и ако не исках да загубя всичко, трябваше да действам светкавично. Да! Аз разкрих на Гостун връзката ни с Чака. Старият глупак не можеше да повярва, че съм му изневерявала със собствения му заместник. Като се върна вкъщи дойде да ме умолява да не го изоставям. Влачеше се на колене, като някакво куче – старо и улично, което е готова на всичко, за да бъде отново помилвано. Не съм се карала с него – не. Той викаше и се кълнеше като малко дете. Казах му, че всичко е било грешка, че го обичам и ще остана при него. След това пихме виното на помирението. Е, в неговото имаше няколко билки, които да улеснят задачата на Чака.

– А после уби и него?

Евдокия вдигна рамена.

– Нямах друг избор. Той беше заплаха – вдовицата се загледа в пода и поклати глава. – За него ми беше най-мъчно. Харесвах Чака. С непрекъснатото му перчене и желание за живот. И той беше глупак, но хубав и забавен глупак. Както и да е – вдовицата махна с ръка. – Справих се лесно с него. Виж, за колана въобще не съобразих. Бях се подготвила предварително с един от тези на мъжа ми. Това беше може би единствената ми грешка. Но и честно казано, не вярвах, че някой ще се усъмни в мен. Бях нагласила всичко много добре. След което ми останаха само двама – Винех и момичето. Ти ми направи добра услуга, като разобличи чигата и стана причина за смъртта му. Така ми остана само да си разчистя сметките с Ава.

– А Мария?

Вдовицата махна презрително с ръка.

– Малката уличница мислеше, че може да ме изнудва. Предполагам, че не можеше да прости как ѝ отнех Чака. Но той не беше мъж за нея! Мария беше прибрала чашите от стаята ми, след като с Гостун пихме вино. Започна да ми намеква, че едната от тях миришела странно и да ми иска пари. Давах ѝ по малко, докато реша какво да я правя. Беше ми необходима, за да шпионирам Ава и да подготвя следващия си удар. Но накрая стана прекалено сложно, да я държа жива. Не се знаеше кога и пред кой ще проговори Затова я убих – Евдокия сви рамене. – Няма да липсва на никого! За жалост не успях да се добера до момичето. То се оказа по-умно и съобразително отколкото предполагах. След като и последното ми нападение се провали, реших, че повече няма какво да правя в Плиска. Не можех да рискувам Ава да се разприказва, което щеше да стане рано или късно и върху мен да паднат съмнения. А и Константинопол дава много повече възможности. Сам го каза – богата, красива и вдовица на боритаркана на Плиска. Ромеите ще се избият за мен.

– Е, сега това вече няма как да стане.

– Така ли? – Евдокия се изсмя глухо. – Не виждам защо да не стане. Не си ти човекът, който ще ме спре!

– И какво мислиш да направиш? Помощникът ми е на двора, слугите ти ги няма. Освен Сеп, но се съмнявам той да ти бъде от помощ.

– Клименте, Клименте! – с престорено съжаление поклати глава вдовицата. – Наистина си умен, но понякога те съжалявам. Още в мига, в който те видях да прекрачваш прага на дома ми, бях сигурна, че не идваш за добро. И се подготвих. Нима мислиш, че ще оставя всичко да ми се изплъзне в последния миг? Не и аз! Тежко ми е да ти го кажа, но виното, което ти дадох да пиеш, бе отровено. О-о-о-не бързай да се хващаш за корема. Отровата е бавна. Ти си прав, аз наистина разбирам много от билки. Остава ти още малко време. След което ще се справя и със слугата ти. Можеш да си сигурен в това. И преди да си ме попитал – съжалявам, но за тази отрова, противоотрова няма.

Притискайки корема си с ръка, писарят се свлече на стола.

– Ти наистина си умна! Дори може би повече отколкото трябва – каза той, след което се изправи спокойно на мястото си. – Предполагах, че ще опиташ да направиш нещо подобно. Затова просто размених чашите. Помниш ли малкия инцидент в началото на разговора ни? Когато крадец влезе в двора и помощникът ми го изгони. Ти скочи да видиш какво става, а през това време, аз взех твоята и ти дадох моята чаша. За всеки случай. Очевидно си е струвало.

– Не може да бъде! Лъжеш! – сега бе ред на Евдокия да се хване за корема и да се свлече на мястото си.

– О, не! Не лъжа! – отговори и писарят. – Но нека изчакаме и видим, кой от двама ни е прав. А докато седим, можеш да си припомниш всички престъпления, които си извършила. Нека тези, които си убила или си станала причина за гибелта им, минат в маршова стъпка пред теб, отнемайки ти последния покой. Ти си лоша жена, Евдокия! Лоша и зла! И аз ще съм доволен, когато бъдеш мъртва!

– Мечтай си! – лицето на вдовицата се изкриви от омраза.

Писарят вдигна рамене и почука с пръст по облегалката на стола си. Звукът отекна ясно в тихата стая.

– Чуваш ли? Това са душите на тези, чиято смърт си причинила! Те искат възмездие и ще го получат!

Този път вдовицата не отговори нищо, а само се зави по-плътно в шала си и се загледа в часовата свещ на масата.

Минутите се нижеха бавно.

Внезапно лицето на Евдокия се изкриви от болка, по слепоочието ѝ се стече ручейче пот.

– Може би сега ще ми повярваш? – Климент се надигна от мястото си – Макар да не го заслужаваш, съм готов да ти помогна. Искаш ли да викна свещеник? Или някой друг?

– Никой! – думите трудно излизаха от устата на жената. – Искам само да стоиш тук с мен. Страх ме е да остана сама.

– Както желаеш – писарят се върна обратно на стола си. – Кажи ми поне, че съжаляваш и може би Бог ще бъде милостив.

Вдовицата го изгледа с втренчен поглед, бореща се с болката.

– Не съжалявам за нищо! И не искам прошка от никого! Живях така, както намерих за добре. А ти запомни как изглеждам – може скоро да се явя в някой от сънищата ти.

– Не вярвам! – отговори ѝ писарят. – Дяволът има навика да прибира душите на тези, които е погубил.

Повече не си казаха и дума. Евдокия се заизвива безмълвно, лицето ѝ се осея с капки пот, но дори в последните си мигове вдовицата на Гостун не показа и капка слабост.

Най-накрая, след поредния мъчителен спазъм, тя се отпусна на мястото си, а лицето ѝ най-после се умиротвори.

– Почивай в мир, ако това е възможно – Климент се приближи и огледа тялото. – Извършила си много злини, но може би Бог ще ти прости. Аз не мога.

Писарят затвори очите на Евдокия и покри тялото с шала ѝ. След това отключи, излезе и тихо затвори вратата зад себе си.

Епилог

– Не можеш да ми причиниш това! Не можеш да ме изоставиш в този момент! – Борис говореше бързо, приковал поглед в писаря.

– Уморих се! А и нямате повече нужда от мен – каза Климент. Двамата с княза стояха един срещу друг в тронната зала. Лъчите на изгряващото слънце хвърляха весели отблясъци върху фаянсовите орнаменти и караха златният трон в дъното да блести. Писарят подробно бе докладвал на Борис за произтеклите в Плиска събития и резултатите от разследването му. Владетелят го бе изслушал, след което го уведоми за собствените си успехи, за които Климент знаеше.

Няколко дни по-рано Борис триумфално се завърна в Плиска. Князът гордо яздеше бойния си кон, начело на войските си. По улиците се стичаха хора, приветстващи с радостни възгласи завръщането на владетеля . Борис махаше на насъбралото се множество, а войните зад него хвърляха дребни монети за радост на тълпата.

Застанал на крепостната стена на Вътрешния град, Климент наблюдаваше бързо вървящата процесия и блестящия в центъра ѝ владетел. С помощта на Руф, който пристигна няколко дни по-рано, писарят най-накрая разпита Ава. Момичето не разказа нищо, което той вече да не знае. След нападението до Филипополис, когато била отвлечена, Луп и готите му се върнали по родните си места. Разбойникът, който бил на почит в племето си, отгледал момичето като свое дете, но Ава винаги помнела какво е причинил на нея и семейството ѝ. Сред готите момичето се научило добре да се бие. А когато започнали размириците, използвала случая, за да отмъсти на похитителя си.

Ава дори и не подозираше каква е била ролята на Евдокия в убийството на майка ѝ и собственото ѝ похищение. Момичето понесе добре новината за истината около смъртта на родителите си и бързо започна да се приспособява към живота в града.

Имаше и добър учител – Корсис не се отделяше и за миг от нея.

– Враговете ви са унищожени – продължи Климент. – Плиска е прочистена. Тангристите са разгромени, византийците усмирени, строежът на базиликата ви върви по план – писарят замълча за миг. – Не знам за вас, господарю, но аз не се чувствам победител. Сблъсъкът с Дориян и Евдокия опустоши душата ми. Докога ще продължи това? Преди беше Бранко, след това собственият ви брат Докс, после лудият Шун и Иратаис. Всеки от тях отнесе нещо от мен със себе си. Вече не съм онзи безгрижен мъж, който обикаляше коридорите на Магнаурската школа или на двореца в Плиска. Искам да се оттегля! Събрал съм малко пари, ще си купя имот близо до града и ще стана земеделец! Ще отглеждам ечемик и пшеница...

– Трябва да се ожениш! – неочаквано каза Борис, разсмя се и разпери ръце, сякаш се готвеше да прегърне писаря. – Ечемик и пшеница. Как ли пък не! Трябва да имаш деца. Да намериш някой, който отново да върне радостта в живота ти. Не се шегувам – князът стисна златните дръжки на трона си. – И много добре знам как се чувстваш. Но трябва да продължиш. Трябва да си до мен, защото имам нужда от теб.

– Но вие имате Еспор, Самуил и още много други като тях. За какво съм ви аз?

– Нима мислиш, че моята душа не е изпълнена с тъга и печал? – тихо каза Борис. – Нима мислиш, че заспивам лесно нощем? Че всички тези, които се наложи да погубя, не ме чакат всяка вечер пред спалнята ми? – князът се приближи до писаря и хвана рамото му. – Но когато изпадна в истинско отчаяние, когато демоните ми ме сграбчат в ноктите си, мисля за всички тези, които сега живеят по-леко. Мисля за страната, в която повече няма да има разделени и която ще стане по-силна от всякога! Помни ми думата! – Борис пусна Климент и бавно започна да обикаля около медния лъв зад трона си, галейки го с ръка. – Тепърва идват най-добрите ни години! И цената за това си заслужава! Но за да мога да продължа напред, за да мога да правя това, което трябва да направя, имам нужда от теб! Имам нужда да знам, че до мен стои човек, който никога няма да ме подведе. И който ще разкрива злите помисли на враговете ми, за да мога да им въздам правосъдие. Еспор и тези като него днес са с мен, но утре ще подкрепят друг, ако решат че си заслужава. Докато ти ще си винаги до мен. Така е писано! Имам нужда от теб! – снижи гласа си князът. – Не ме изоставяй!

Климент въздъхна и кимна с глава. Какво можеше да направи?!

Щастлив, Борис плесна с ръце и нареди да бъде донесена кана с вино и да бъде викнат някой от писарите на крепостта.

– Ще празнуваме! – провикна се той. – Ще празнуваме победата над враговете ни, вярната ти служба и това, че продължаваме напред рамо до рамо. Ще празнуваме още и това: От този миг те обявявам за боил и член на Великия съвет! Провъзгласявам те за княжески бурев[41] на тайния ми съд и се надявам да ни пазиш във война и мир! Като награда за добре свършената работа ти дарявам къщата на зеритаркана Чака в Плиска и имението на боритаркана Курт до Филипополис. Като искаш да сееш ечемик и овес, сей! Освен това ти давам три коня, четири кожуха, един от мечовете си със златна дръжка, както и това – Борис свали един от пръстените си и го подаде на Климент, който го целуна преди да го сложи на ръката си. – Записа ли всичко?! – попита князът скърцащия с перото писар, който бързо закима с глава. – Отдавна трябваше да го направя! – каза князът, вдигна бокала си, пълен с искрящо вино. – Още когато спаси сина ми Расате от сърбите, а мен от Шун и Иратаис! Да пием за това! И за бъдещето ни!

Климент надигна чашата си и погледна изгряващото слънце.

Може би наистина идваше нов ден.

КРАЙ

Бележка на автора

След покръстването България е била наводнена от гръцки свещеници, имащи за цел чрез вярата да претопят и приобщят българите към Византия. Повечето от тях си били и шпиони. Благодарение на умелите си маневри с Патриаршията и Римската курия, Борис успява да се избави от тях и да установи самостоятелна Българска църква.

Разбойници като гота Луп, често са се подвизавали из българските земи, което е описано в различни хроники. Трябва да се има предвид, че през IX век България е била една от най-големите държави в Европа и подобни неща са били нормални.

Орфизмът е учение на траките, което включва в себе си философски и мистични елементи и което става основа за развитието на подобни школи в бъдеще, като например тази на Питагор. Било е тайна доктрина за посветени, което за жалост се е изгубило през вековете.

Оренда, за която споменава стрелецът с лък Кубрат, е българският вариант на енергията, известна на изток като "чи", "ци" или "прана". Обясненията, които багаинът дава за стрелбата с лък, са на база на книгата "Дзен и изкуството за стрелба с лък" на Ойгел Херигел, която ми се видя близка до някои разбирания в орфизма, но това е само лично мое мнение.Бележки

Николай Пенчев

Убий императора

(книга 5 от "Старобългарски загадки")

На корицата – византийският император Михаил III подготвя войските си - миниатюра от хрониката на Йоан Скилица

Всички улици, сгради, реликви, религиозни предмети, културни и архитектурни паметници, както и свързаните с тях предания и легенди, описани в тази книга са истински, съществували са или още съществуват.

Пролог

2 юли, 856 г.

Кавханът Дукум бавно яздеше по улиците на Константинопол. Ръцете му здраво стискаха кожените поводи, краката му бяха стъпили стабилно в стремената. Под него едрият му кафяв жребец пристъпяше бавно и спокойно, направляван от уверената десница на кавхана.

Денят отиваше на заник, но все още беше много горещо. Между високите каменни сгради с мраморни колони и красиви портици не се усещаше и най-малкият полъх. Дори морето, което беше толкова близо, не разхлаждаше вечерния въздух. Слънцето, цял ден препичало над града, вече залязваше, но нагретите камъни продължаваха да излъчват топлина като в пещ.

Макар да бе пристигнал преди няколко месеца в Константинопол, Дукум още не можеше да свикне с жегата, шума и тълпите по улиците. Както винаги по това време на деня, Меса[42] преливаше от хора, миризми и звуци, като река, заплашваща всеки момент да излезе от коритото си.

Търговци с ярки дрехи подвикваха на голи до кръста чираци, които си проправяха път, понесли на главите си подноси с нарове, фурми, сушени смокини и шамфъстък. Предприемчиви ханджии с червени фесове и бели везани елеци показваха стоката пред кръчмите си, хвалейки се с най-прясната риба и най-охладеното вино. Продавачи на коприна и кожа, с ниски кръгли шапки, се бутаха в араби със златни обеци и шарени шалвари, понесли на рамената си тежки килими или шишове с набучени на тях печени скариди, кюфтета и агнешко. Важни патриции, облечени в роби от цветна коприна, се движеха плътно заобиколени от слугите, войниците и робите си. Гълтачи на огън, жонгльори, фокусници и разказвачи на приказки се опитваха да привлекат вниманието на тълпата, изпълнявайки номерата си направо на улицата. Свещеници с развети раса и бради бързаха за вечерната молитва. Правници, чиновници от имперските канцеларии, продавачи на индулгенции и състезатели от Хиподрума се разминаваха трудно с натоварените със стока скърцащи каруци, конници и моряци. По ъглите полуголи просяци подаваха паничките си за милостиня, показвайки язвите по телата си, а зад гърбовете им гадатели и пророци вещаеха края на света. Във въздуха се носеха викове, смях и ругатни, които се смесваха с миризмите на печена риба, подправки и пот и литваха към облаците, за да бъдат чути от Бог.

Дукум стисна още по-здраво юздите в потните си длани, обърна се на седлото и се огледа зад себе си. Далеч в блъсканицата зад гърба му се издигаше огромният купол на патриаршеската църквата "Света София" – Божията премъдрост – най-голямата църква в света, който блестеше под лъчите на залязващото слънце. Скоро камбаните ѝ щяха да ударят, обявявайки края на деня, а вратите на крепостта, опасала града, бавно да се затворят една след друга. Малко по малко търговците и продавачите по улиците щяха да бъдат заменени от проститутки и джебчии, а писарите и свещениците – от развратници, пияници и крадци.

Дукум се надигна на стремената, търсейки с поглед двамата войници, които трябваше да го охраняват, макар истинската им задача да бе да го следят и внимават къде и с кого се среща. Зърна шлемовете им далеч назад в тълпата и мрачно се усмихна. Двамата византийци отчаяно си проправяха път, махайки му с ръце да спре да ги изчака, но кавханът се направи, че не забелязва знаците им, отпусна се на седлото и подкара коня си.

Дукум беше пристигнал във Византийската столица преди около три месеца. Настаниха го в красива къща, облицована с мрамор и яспис, почти в сърцето на града. От едната ѝ страна бе църквата "Свети Апостоли", втора по големина в Константинопол, от другата започваше акведуктът на Валент. Място бе удобно и практично. От него бързо се стигаше както до големия, така и до Влахернския или някой от другите дворци на императора и до Хиподрума.

Кавханът бе изпратен да разреши въпроса за пазара в Солун – важен за търговията град, в който българските и византийски интереси се преплитаха.

Преди половин година, раздразнен, че продават на по-ниски цени, император Михаил III прогони българските търговци от пазара, затваряйки излаза им на Егейско море. По този начин секваше цялата средиземноморска търговия на българската държава. Нещо, което не можеше да се допусне.

След като разбра какво се е случило, княз Борис започна да събира войска и изпрати Дукум да реши въпроса с преговори. За щастие всичко се уреди лесно. След няколко срещи с императора и вуйчо му, кесаря Варда и обещанието цените повече да не бъдат подбивани, тържището отново бе отворено за българите. Нито Византия, нито България искаха война.

Въпреки това Дукум не бързаше да се връща в Плиска. По време на преговорите бе попаднал на нещо, което можеше да преобърне отношенията между двете държави.

"И да даде в ръцете ни коз, който да ни направи по-силни от всякога" – помисли си кавханът и обърна коня си към една от страничните улички. Усети как въпреки жегата го залива приятна топлина. Само преди час съмненията му се бяха потвърдили. Нямаше търпение да се прибере и да пише на Борис какво е открил.

При мисълта за княза Дукум се усмихна и приглади с ръка провисналите си бели мустаци. Владетелят се оказа по-хитър и далновиден, отколкото дори той предполагаше. С лисичия си нюх Борис отдалеч подуши най-слабото място на империята и сега бе готов да се възползва.

"Византия е колос на глинени крака" – каза си кавханът. – "И само аз знам къде точно трябва да се нанесе ударът, за да се сгромоляса с гръм и трясък!"

Страничната уличка, по която тръгна, беше малко по-свободна, макар и тук да беше пълно с народ. Облечени в сиви памучни дрехи, уличните чистачи започваха да палят фенерите, слуги закачаха факли пред по-богатите домове, деца и кучета се гонеха в падащия здрач. Улицата бе опасана от двете си страни от високи фасади, облицовани с мрамор и речен пясъчник, в далечината се очертаваха кубетата на красива църква, над покривите величествено се издигаше акведуктът на Валент.

"Красив град" – помисли си Дукум, докато копитата на коня му ритмично чаткаха по застланата с равни бели камъни земя. – "Красив град, който скоро може да бъде наш!"

Слънцето най-после залезе и нощта с въздишка и обещание за прохлада влезе между къщите на Константинопол. Някъде изпищя чайка, майка настойчиво викаше сина си за вечеря, двама слуги се препираха на стълбите на близката къща.

От прага на страноприемницата, покрай която минаваше кавханът, се надигнаха няколко просяци, които, разпознали в конника човек с положение, бързаха да му поискат милостиня. Най-отпред се тътреше едноок мъж, протегнал очукана медна чинийка в една си ръка, докато другата му се облягаше на тежка дъбова патерица.

– Помогнете на слепеца, господарю! Моля ви, помогнете на нещастния войник! – гъгнеше той, бутайки се пред муцуната на коня. – Загубих окото си в битката при Охрид! Не съм ял от три дни...

Дукум, който сам бе участвал в битката, по време на която бащата на Борис, хан Пресиян, присъедини към България големи части от тема[43] Македония, забави за миг коня си, заоглежда просяка в тъмнината и бръкна в пояса си за някоя дребна монета.

Вместо да благодари за милостинята, едноокият внезапно скочи пред коня, нададе вик и размаха ръце пред носа му.

Стреснато, животното се изправи на задните си крака, а Дукум силно стисна юздите и с мъка се задържа на седлото.

– Хей! Какво... – извика той, но в следващия момент друг от просяците го блъсна от страни, а трети извади нож и бързо преряза ремъците на седлото му.

Останал без опора, кавханът сграбчи гривата на коня търсейки опора, но едноокият го удари с патерицата си през ръцете.

Дукум изрева от болка, изпусна гривата и падна по гръб на земята. Тънката му кожена шапка отлетя встрани, главата му се удари в камъните, от устата му потече кръв, но въпреки това кавханът се опита да се изправи. Някой го изрита силно в ребрата и Дукум отново се озова на земята. Този път удари главата си още по-силно. Улицата се залюля пред очите му, ушите му се изпълниха зашумяха.

"Не мога да умра така!" – помисли си кавханът и вдигна глава. – "Никой друг не знае какво открих!"

Над него се надвеси едноокият. Просякът блъсна българина обратно на земята, след което вдигна патерицата си и я стовари с всичка сила върху врата му.

* * *

Вестарият[44] Евматий вдигна глава от затрупана с книжа маса. Дългата му черна коса се залюля за миг пред очите му, но той тръсна глава и с обигран жест я намести на раменете си. Макар и останал сам, Евматий винаги се стараеше да изглежда добре. Не случайно му се носеше славата на любимец на жените.

Беше наследил хубостта от майка си Анастасия, която минаваше за първа красавица в родния му град Мазака, а дори и в цяла Кападокия[45]. Като повечето красиви хора, тя смяташе, че светът е създаден за нейно удоволствие, и правеше всичко възможно, за да черпи от него с пълни шепи.

Детството на Евматий беше охолно и спокойно, докато един ден, когато беше тринайсетгодишен, баща му Аркадий, който беше управител на града, не падна убит в опита си да защити Мазака, преди градът да падне в ръцете на арабите. Евматий и майка му се спасиха като по чудо и намериха убежище в Никея, където преживяваха от спестяванията си. Изведнъж от богати бяха станали бедни, имаха само двама роби и една прислужница, която да се грижи за майка му, а на малкия Евматий му се наложи да опознае страданията на бедността. Всъщност това не продължи дълго. Привлечен от красотата на Анастасия, статорът[46] Констанс, разквартирувал войските си в града, се увлече по нея и скоро за Евматий и майка му отново дойдоха добри времена. Евматий беше назначен за ординарец на Констанс, а Анастасия получи вила и сериозна сума пари от статора, който беше загубил ума си по нея. Всеки ден, или по-скоро всяка вечер, военачалникът прекарваше в компанията ѝ. Правеше ѝ скъпи подаръци, глезеше я с най-фина коприна, скъпи ястия и бижута, което не се харесваше на съпругата му и най-вече на сина му Лъв. Двете момчета често се биеха, но Евматий, който беше по-голям, обикновено побеждаваше.

Вестарият поклати глава и се усмихна на спомена. Лъв често си тръгваше разплакан и с кървящ нос, сипещ клетви и заплахи. Откъде тогава можеше да знае, че малкото момче с разбити колена и слаби ръце ще израсне като отличен стратег и ще наследи поста на баща си?

Всъщност Евматий също не стоеше със скръстени ръце. Участва в някои от походите на Констанс, отличи се в битките и за награда беше включен в свитата на стратора, когато той се върна в Константинопол, за да отпразнува триумфа си.

И тук късметът на Евматий проработи отново. Вестарият вече не беше малко момче, а млад мъж, с красиво лице и калено в битките тяло, по което жените се заглеждаха. Младият император Михаил, който беше горе-долу на неговите години, веднага го хареса и предпочиташе той, а не Констанс да му разказва как е минал походът срещу арабите. Двамата бързо се сприятелиха и младият император го допусна в покоите си, където го видя сестра му Пулхерия и се влюби в него.

Евматий не се върна обратно в Констанс в Никея. Остана в двореца и няколко месеца по-късно се ожени за Пулхерия. Животът изсипа всичките си блага в скута на красивия младеж.

Единствено смъртта на майка му помрачи за малко щастието му, но Евматий бързо излезе от траура. Радваше се на вниманието на императора, на любовта на сестра му, бързо се издигаше в двора.

Вестарият се усмихна отново, протегна ръце към празната камина, внимателно огледа полираните си нокти и доволен от резултата, скръсти ръце зад главата си. Гордееше се със способността си да пише, без нито една капка мастило да остане по красивите му дълги пръсти.

Евматий обичаше работата си. Макар да не му влизаше в задълженията, обичаше да преглежда дворцовите гардероби. Да сменя билките в тях, за да не се навъдят молци, а дрехите да ухаят па свежест, да заравя ръцете си в безценните багреници и златотъкани филони на патриарха, нежно да гали с ръка везаните с бисери одежди на императора. Да сгъва и подрежда на спретнати купчинки препаските и коланите му, да реди мечовете му по дължина и да наглася красиво един зад друг получените от владетеля дарове. Бе открил една неочаквана страст – да разпределя и харчи личната хазна на Михаил, избирайки вместо него каква дреха да облече или какъв кон да яхне. Понякога си мислеше, че това му дава определена власт над императора, който зависеше от него как да изглежда, язди и ходи. Но и вестарият не го разочароваше. Имаше отговор за всеки въпрос, знаеше къде точно е всеки колан, препаска или роба. Ако можеше, Евматий щеше да купи света, да го сгъне и поръси с изсушена лавандула, мента и жасмин и да го прибере в гардероба си.

"Тогава всичко щеше да е много по-просто" – помисли си вестарият и плъзна поглед по идеално подредените лавици, спретнатото легло в ъгъла и поставените в кръг столове около масата. Дори крилата на прозорците бяха отворени симетрично, подпрени с красиви резбовани блокчета от абанос във формата на жерави.

Икономът на императора обичаше да стои в лятната къща, която сам построи в градината. Каменните ѝ стени, удобните столове и легло и най-вече уединението, му даваха възможност да си почине от глъчката и напрежението, с които бе съпроводена работата му през деня. Обикновено взимаше със себе си кана вино и нещо от кухните, а понякога и някоя от прислужниците или от многото си почитателки в двора, което правеше престоят още по-приятен.

Къщата се състоеше от една-единствена голяма стая, пълна с любимите вещи на Евматий. Скрита в малка борова горичка почти до оградата на имението му, така че до нея не достигаше нито звук от голямата постройка.

"Страхувам се, когато ходиш там" – обичаше да го дразни съпругата му Пулхерия, с която не се разбираше много добре напоследък, докато решеше гъстите си кестеняви коси. "Ако ти се случи нещо, никой няма да чуе!"

"Искаш да ми развалиш удоволствието, нали?" – недоволно отвръщаше Евматий. "Нищо няма да ми се случи в собствения ми дом! Просто искам да си почина" – казваше той, а наум добавяше: "Най-вече от теб!".

"Ами ако някой те нападне? Или те обере? Или те убие?" – не спираше жена му. – "Имаш достатъчно врагове в двореца. Какво ще стане тогава с мен?"

"Някой да нападне вестария на императора? Ти чуваш ли се какво говориш?!" – гневно отговаряше Евматий, с което разговорът обикновено приключваше.

Жена му може и да беше сестра на императора, но беше и пълна глупачка, в това нямаше спор. Беше я грижа единствено за новите ѝ бижута, а напоследък се бе запалила по критската везана коприна, харчейки парите на вестария за всякакви прищевки. Понякога на Евматий много му се искаше да се отърве от нея, но добре знаеше, че няма как да го направи.

Всъщност това нямаше значение. Можеше да има всяка жена в империята и това, че беше женен на Пулхерия, не беше толкова важно. Бракът му вече си бе изиграл своята ролята – Евматий стана един от близките на императора. Михаил го прие в най-тесния кръг на приятелите си – "колоните на империята", както ги наричаше, когато си пийнеше повечко. Малцина можеха да се похвалят, че влизат там.

На първо място, разбира се, беше логотетът[47] Мануил. Свръхбогат и влиятелен, той обичаше да парадира със състоянието си, носейки скъпи накити и дрехи, но това, което го издига неимоверно в очите на Михаил, беше способността му да изпие цял ритон с вино наведнъж.

Следваше протостраторът[48] Роман – черен като мавър, с голям като чушка нос, но весел и добродушен, който често се изказваше непремерено, но винаги можеше да обърне нещата на смях. После идваше севастът[49] Лъв, с когото Евматий не се харесваше от малък, и любимият кочияш на императора от отбора на зелените[50] Филон – намусен разглезен атлет, който се перчеше с победите си, често платени от кесията на Михаил. Компания им правеше и Ингерн – личният телохранител на владетеля и баща на любовницата му Евгения, който можеше да пие не по-малко от господаря си. Последният "стълб" беше Василий – огромен мъж и бивш борец от Хиподрума, който Михаил беше издигнал до надзорник на имперските конюшни.

"Други освен вас не ми трябват!" – казваше им често владетелят, особено след като изпиеше амфора с вино. – "Само с вас мога да управлявам империята! Не ми трябват нито вуйчо ми Варда, нито префинената ми майка и останалите ѝ роднини. Само вие! Вие сте цвета на Византия!"

Тези думи караха Евматий, който често пируваше с Михаил, да се черви от гордост и да надига златния си бокал, макар никога да не можеше да изпие колкото императора.

Гуляите им може и да не харесваха особено на вечно киселия кесар[51] Варда, вуйчото на императора, който говореше само за сметки, приходи, разходи и предстоящи войни, но това издигаше още повече вестария в собствените му очи. Може и да не беше вторият след Михаил като кесаря, но беше много близък с владетеля и дори можеше да си позволи да пуска злобни шегички по адрес на кесаря, на които да се смее самият император. Може би кесарят бе подочул нещо и не го обичаше особено. Дори напоследък имаше наглостта да се поддаде на внушенията, че вестарият не управлява добре парите на Михаил, и лично му направи ревизия, която най-накрая завърши по-рано през деня, без да открие нищо смущаващо.

Евматий стана, подреди на спретната купчинка книжата на масата и макар да бе краят на лятото, сложи на рамената си леката памучна наметка. Почувства се уморен. Сметките с Варда бяха изцедили силите му. Ако кесарят си мислеше, че толкова лесно ще успее да открие нещо, трябва да е останал разочарован, помисли си вестарият и настроението му веднага се подобри. Заедно с Михаил щяха да се посмеят над безплодните опити да го хванат в злоупотреба. Евматий умееше да замита следите си и знаеше, че няма от какво да се страхува. Въпреки това работата с Варда го беше уморила. Трябваше да се отпусне. Да пийне чаша вино и може би да извика някоя от прислужниците в къщата... Или просто трябваше да се наспи.

Евматий се загледа в тъмната, огряна от луната, градина. Жегата най-после си беше отишла, през прозорците подухваше нощен бриз. Заедно с него се носеше цвърченето на цикадите и квакането на жабите, дългите сенки на дърветата се протягаха по окосената поляна.

Вестарият се върна в средата на стаята, наля си чаша вино и тъкмо се канеше да отпие, когато чу неясен шум. Заслуша се, но до слуха му не достигна нищо повече. Евматий сви рамена, отпи от чашата и се отправи към леглото, когато ясно чу нечии прокрадващи се стъпки.

– Има ли някой там? – извика вестарият, надвеси се през прозореца и се огледа в мрака.

Не видя нищо и никой не отговори на въпроса му.

Евматий се ослуша отново, затвори капаците на прозореца и внимателно прибра абаносовите статуетки, които ги подпираха.

Чудеше се какво точно да прави, когато му се стори, че нещо стърже по външната стена на къщата. Дали не беше животно? Или някой се промъкваше наоколо?

Евматий остави чашата върху ленена кърпа и се ослуша напрегнато. Изведнъж осъзна колко е тихо. Дори жабите и цикадите бяха замлъкнали. Внезапно си спомни думите на жена си и му се прииска поне този път да я беше послушал.

"Трябва да прокарам някаква система, с която да известявам в къщата, ако имам нужда от нещо" – помисли си вестарият, огледа се за някакво оръжие и грабна ръжена, с който се почистваше камината. Каквото и да имаше отвън, нямаше да го свари неподготвен.

Някой силно почука на вратата и Евматий подскочи. Значи все пак не му се причуваше. Навън наистина имаше някой.

"Ама че съм глупак!" наруга се той сам наум и тръгна към входа. Сигурно Пулхерия беше пратила някой да провери дали не му трябва нещо.

Евматий отвори с широк замах вратата, пламъците на свещите се олюляха от връхлетелия нощен въздух.

На прага стоеше мъж, наметнат с дълъг плащ. Въпреки нахлузената качулка, вестарият го разпозна.

– Ти ли си? – попита той с облекчение и покани госта си с широк жест да влезе. – Защо се промъкваш като призрак в мрака? Изкара ми акъла! Императорът ли те праща?

Вместо да отговори, новодошлият извади дясната си ръка изпод пелерината. В нея държеше къса, широка кама, която с един удар заби в гърдите на вестария.

От силата на удара Евматий залитна назад, опита се да се задържи за масата в средата на стаята, но не успя и бавно се свлече на земята.

Непознатият постоя, докато жертвата му престана да се дава признаци на живот, след което приклекна до трупа и постави в ръката му грижливо сгъната бележка.

* * *

Изчислителя се наведе и за кой ли път се взря в пергамента пред себе си. По лицето му се плъзна лека усмивка, която разкри едрите му остри зъби. Зад гърба му припукваше факла, хвърляща неравномерна светлина по мръсната стена.

Изчислителя беше доволен. Нещата вървяха точно по плана, който внимателно бе начертал и пресметнал.

Скрит в сенките, бе видял поръчаното от него убийство на българския кавхан. След това лично се бе разправил с Евматий. Реликвите също бяха откраднати. Всичко вървеше точно както го беше изчислил. Сега оставаше само да чака, да коригира събитията, ако случайно поемеха в друга посока, а накрая да се наслади на наградата си.

Изчислителя се гордееше със способността си да предвижда всичко и всички, да прави точни сметки и пресмята ходовете на противниците си до най-малката подробност. Водеше си подробни записки за тези, срещу които се изправяше, и предварително знаеше как ще реагират те на всеки негов ход. Това му даваше огромно преимущество.

Всички – патриции, стратези, логотети, свещеници, дори самият император бяха в ръцете му. Най-хубавото беше, че те въобще не подозират за това. А когато разберяха, вече щеше да е много късно.

Изчислителя се усмихна отново. Зад него, губещи се в сенките, се виеха каменни стълби, в чиито ъгли се събираше плесен и влага. От стените, провесени на вериги, висяха парчета изгнили дрехи, под тях се търкаляха напукани ребра, пожълтели черепи, начупени прешлени, стави и кости. Малката каменна стая с мръсна маса и стол по средата, миришеше на мръсотия, кръв и страх, но това не му правеше впечатление. Някога тук бяха държали и измъчвали важните затворници в Големия дворец, бяха ослепявали пълководци и рязали носовете на императори, но от години никой не беше слизал в подземието. Малцина знаеха, че то въобще съществува, без да обръщат внимание на каменната плоча с халка, която Изчислителя откри в един от най-крайните коридори. За всеки случай постави катинар. Не искаше някой да се натъкне на тайните му покои. Но дори и това да станеше, неканеният гост нямаше да стигне много далеч. Изчислителя бе поставил няколко капана, които щяха да спрат всеки натрапник. В тях вече се бяха уловили няколко плъха и дори една лисица, промъкнали се през стената на двореца, чиито мъртви тела доказваха колко добра е системата му за защита.

Изчислителя вдигна очите си от изписаните тънки листове кожа и погледна големия железен кръст, окачен на стената срещу него. От там Спасителят, разпнат, за да изкупи човешките грехове, го гледаше с разбиране, сякаш готов да помогне в начинанието на живота му. Но мъжът в подземието знаеше, че ако иска да успее, трябва да свърши всичко сам. "Помогни си, за да ти помогне и Господ", казваше навремето баща му и той беше напълно съгласен с него.

През стаята бързо пробяга черен плъх, спря се в далечния ъгъл и застанал на задните си крака, започна тихо да цвърчи, но Изчислителя не му обърна внимание.

Въпреки всичко се чувстваше неспокоен. Може би това беше просто сценична треска, преди великата трагедия, която бе режисирал за града, гражданите и управниците му, да се развихри с пълна сила. Или беше пропуснал нещо?

Мъжът отново сведе очи към пергамента. Върху него с главни букви бяха изписани поредица от имена, оплетени като в паяжина от множеството стрелки, линии и знаци.

Изчислителя отново провери всичко, но не откри грешка в сметките. След което пръстът му се заби в едно от имената – Климент, личен писар на княз Борис.

1

3 септември

- Потирът го няма! .. Потирът го няма! .. Онзи, който прати папата... Манасий е изчезнал, този пияница... Как ще се пречисти сега князът? ... Господи, какво ще правя сега... Господи?! ...

Клисарят Кирик, пребледнял като мъртвец под дългата си черна брада, не можеше да си намери място пред княжеския писар и борев[52] Климент. Със смешно килната настрани калимявка, изпод която се подаваха няколко разбъркани кичура, Кирик час по час триеше ръце в черното си расо, а през останалото време си скубеше косите. Зад него смутено пристъпяше Невестулката бивш джебчия, а сега един от помощниците на писаря, и безуспешно се опитваше да прекъсне неканения гост.

– Само вие можете да ми помогнете, господарю! ... Моля ви, смилете се над Божия служител... Поне да знаех къде е Манасий, той може да е видял нещо... Но това е провал! Пълен провал! ... Потирът... Папата... Ами ако обвинят мен? ... Помогнете ми... Манасий...

– Казах ти, господарят е зает! – Невестулката хвана клисаря за ръкава и го задърпа към вратата, но той се отскубна и падна на колене.

– Това е въпрос от първостепенна важност! – извика Кирик и въпреки, че беше на земята, заблъска слугата далеч от себе си. – Това не е за прости хора като теб! Остави ме, Сатана... Какво ли разбираш

– Какъв потир? – Климент бавно свали краката си, обути в меки кожени ботуши на земята. – За какво е цялата тази врява?

Как е възможно, помисли си той, след като цял ден си работил без почивка и не стига, че е такава жега, как е възможно, тъкмо когато слънцето най-после е спряло да припича, а ти си се отпуснал на леглото с чаша разредено охладено вино и се опитваш да четеш "Облаците" на Аристофан, между другото много вулгарна пиеса, която едва си взел от хазнатаря Добромир, обещавайки му да я пазиш като очите си, та как е възможно точно в този момент в къщата ти на нахълта клисарят на голямата базилика в Плиска и да започне да бръщолеви гатанки?"

Всъщност с падането на нощта се бе разхладило, дори пръскаше лек дъждец, а и нещата май се изясняваха. Явно някой беше откраднал златния потир, подарен от папа Николай на Борис по случай покръстването му. Чашата бе донесена в българските земи от пратениците на Ватикана Павел Популонски и Формоза Портуенски[53], осветена в Голямата базилика, и се ползваше от княза, когато Борис приемаше Светото Причастие. На Климент веднъж вече му се бе налагало да търси откраднатия потир в Сердика, сега щеше да му е за втори път.

– Кой е Манасий? – попита писарят и покани неканения посетител да седне. – Защо мислиш, че може да е видял нещо?

– Излезе преди мен от олтара, затова... Търсих чигата Симеон, но го няма! Някой трябва да предупреди... Потирът беше толкова красив! Как само блестеше златото на слънчевите лъчи! А сапфирите, рубините и изумрудите... Ах, какъв позор! Какъв позор! – свещеникът подръпна отново расото си и се разтресе на стола.

"Чашата наистина беше много хубава. Но сега е изчезнала, а както казва Аристотел, когато прекрасното го няма, на негово място се ражда трагичното. Точно както виждаме в момента" – помисли си Климент, а на глас каза:

– Пий! – и подаде виното си на клисаря. – Пий и се успокой! Несвързаните ти приказки няма да помогнат на никого.

Без да чака втора покана, Кирик изля питието в гърлото си, хлъцна и изтри устата си с ръка. След това остави чашата на масата до себе си и понечи да скочи, но Климент го задържа за ръкава.

– Някой е откраднал папския потир от базиликата. Така ли е?

Кирик енергично закима с глава и отвори уста, но писарят изпревари поредната му тирада.

- Как стана това?

Клисарят възбудено вдигна ръце, бутна калимявката си, която меко се изтърколи от главата му и без да обръща внимание на падналата шапка, отново си задърпа косите.

– Бяхме приключили вечерната служба. С Манасий помогнахме на свещениците да си свалят филоните и епитрахилите[54], сгънахме ги и ги прибрахме по шкафовете. Всички бяха много уморени, през деня имаше няколко кръщенета и едно погребение. Целунаха ръка на негово високопреподобие архимандрит Стефан и си тръгнаха. Аз и Манасий останахме да приберем Светата утвар в олтара и да преметем. Манасий е слуга в храма. Малко не е наред с главата, но върши чудна работа. Чисти, прибира изгорелите свещи, мие пода и не се оплаква. Най-обича да бие камбаната. Радва се като дете. Само ако не пиеше толкова много... Но е човек и като всеки човек е слаб – клисарят се прекръсти. – А и всички го черпят. Не минава кръщене или опело, без да се напие... През другото време виси по кръчмите и моли за вино. Знае някои номера... – Кирик махна с ръка. – Залостих вратата и отидох зад олтара. Прибирах Светото Евангелие. Манасий го нямаше, повиках го, мислех, че е в нефа[55], но той не ми отговори. Исках да ми помогне с купела със светена вода. Тогава чух трясък и звън на стъкло – клисарят потрепери. – Извиках: "Кой е?", но не получих отговор. Запалих свещ и излязох да проверя какво става. Намерих един от прозорците в края на залата разбит. Уплаших се. Кой се беше вмъкнал в църквата? Знаете какви са времената... В базиликата бе тъмно, а свещта не хвърляше много светлина. След това чух шум от олтара. – Клисарят си пое дълбоко дъх и избърса с ръкав запотеното си чело. – След миг ми се стори, че някой тича между пътеките в централния кораб[56]. Извиках му да спре, но стъпките веднага заглъхнаха. Накрая се върнах зад олтара и запалих фенер. Нямаше никой и всичко изглеждаше наред. Но шкафът, в който държим потира, зееше отворен... – този път клисарят започна да дърпа брадата си.

– Освен вас с Манасий е нямало никой друг, а черквата е била тъмна? – попита писарят.

– Вече казах! Канехме се да си ходим. Всички свещи бяха изгасени.

– А на горния етаж и страничните кораби[57]?

– Навсякъде беше тъмно! Лично затворих прозорците на втория етаж. Сигурен съм, че там нямаше никой. За страничните кораби не знам. Някой може и да се е спотайвал. Но защо тогава ще чупи прозореца?

Климент кимна с глава. Клисарят беше прав. Който и да бе откраднал бокала, очевидно бе влязъл от вън. Очертаваше се следната картинка: крадецът се промъква по-рано в комплекса на базиликата и се скрива между колоните на външния атриум[58]. Това не е особено трудно при непрестанния поток от богомолци и дълбоките сенки, които хвърлят сводовете. Изчаква свещениците да си тръгнат, всички светлини в църквата да угаснат и мислейки, че в нея няма никой, разбива един от прозорците, влиза и отмъква прекрасния потир, с който Борис толкова много се гордее. След което притичва между пътеките, Кирик го чува, вика му да спре, но той не го прави, измъква се и изчезва в нощта.

– Колко дълго седя до прозореца? – попита писарят.

– Знам ли? – отговори му клисарят и се почеса по главата. – Може би минута или две. След като очите ми свикнаха с тъмнината, се опитах да видя нещо, но централният кораб беше празен.

– Ами монасите от манастира? Те не са ли чули нещо?

Кирик поклати глава.

– Съмнявам се. Ако бяха видели крадеца, щяха да се развикат. По това време повечето от тях са в скриптория[59] или в спалните... – поуспокоен, клисарят завъртя глава и огледа стаята. – Потърсих чигата Симеон, който е дежурен тази вечер, но не го намерих и дойдох веднага при вас. Страх ме е да отида при архимандрит Стефан... Слугата ви не искаше да ме пусне, но аз успях да се промъкна, докато той...

– И какво очакваш да направя? – писарят с тъга погледна пиесата на Аристофан. Тази вечер нямаше да чете повече за пръдните на висящия в мрежа под тавана Сократ. Пиесата му се струваше неразбрана, глупава и пошла, а любимият му философ – ненужно оплют и осмян, но въпреки това искаше да разбере как завършва.

– Как какво? – извади го от литературните разсъждения събеседникът му. – Знам, че сте специалист по разгадаването на всякакви загадки. Намерете потира или Манасий, или този, който го е откраднал!

"Ето я другата страна на славата!" – помисли си Климент и криво се усмихна. Откак се бе прочул с успешните си разследвания, хората не спираха да го търсят, очаквайки да разреши като с магическа пръчка проблемите им. Искаха от него да намери загубени пари, избягали животни, да върне неверни любими, а веднъж дори бе дошъл просител с молбата да разследва загадъчната смърт на котката му, която той много обичал. Нима клисарят очакваше от него просто да щракне с пръсти и да залови крадеца?

Все пак трябваше да предприеме нещо. Изчезването на княжеския потир не беше шега работа. Кражбата бе извършена в самото сърце на Плиска, в любимата базилика на Борис, а той бе много чувствителен към подобни неща. Откак лудият боил Шун, бе успял да проникне в покоите му, князът искаше всяко произшествие във или близо до двореца да се разследва изключително внимателно. В главата на Климент вече назряваше някаква смътна идея, но за изпълнението ѝ щеше да му е необходима помощ.

– Намери чигатът Симеон! – нареди той на Невестулката, който бързо закима. – Вратите на Вътрешния град вече са затворени, но нека няколко патрула обиколят стените. Кой знае дали нашият хитрец няма да се опита да се промъкне вътре[60]. Симеон да затвори вратите и на Външния град и да изкара войници да дежурят по насипите. Всеки срещнат да бъде претърсван! След това доведи чигата и няколко от подчинените му с факли в атриума пред базиликата. Ще отидем да огледаме – писарят стана от леглото и подаде на Кирик падналата му калимявка. Може да намеря нещо, което да ми подскаже как да търсим крадеца.

Докато Кирик се кланяше благодарейки, Климент извика помощника си Корсис, прошепна му няколко думи на ухото, след което излезе, следван от клисаря.

Дъждът бе спрял. Над нагорещените плочи се виеше пара, лек бриз приятно погали челото и разроши черната коса на писаря. В осеяното със звезди небе нямаше нито един облак, а пълната луна осветяваше пустите улици. Климент бързо закрачи, размени си поздрави с войниците, пазещи портите на Вътрешния град, продължи по застланата с мраморни плочи алея и скоро покрива на Голямата базилика се очерта пред очите му. Обграден отвсякъде с висока четири метра, солидна и внушителна каменна стена, завършваща със зъбери, манастирският комплекс приличаше повече на крепост, отколкото на духовен храм.

Разположен на внушителната територия от квадратен километър и половина, строежът включваше огромна трикорабна базилика, чийто олтар бе построен над старото светилище на Тангра[61], манастирски комплекс, в който влизаха училище, килиите на монасите, споменатият вече скрипториум, две бани, огромен двор с кладенец в средата и епископският дворец, който още не бе довършен и не се знаеше кой ще седне в позлатения му трон. Засега шансовете на архимандрит Стефан, личният изповедник на княза, който ръководеше и самата базилика, изглеждаха най-големи, но имаше и други претенденти.

Зад стените на комплекса се чуваха стъпки, тук-там между зъберите проблясваше отразена светлина, чуваше се неясен говор. Климент бавно отвори вратата и влезе в просторния атриум на двора. Писарят изтръпна при вида на градежа. Базиликата на Борис караше дъха на новодошлите да спре за миг пред вида на гигантските ѝ размери. Дълга сто и широка трийсет метра, високата двуетажна черква се издигаше величествено сред каменния двор, отстъпвайки по размери само на патриаршеската "Света София" в Константинопол.

Огнени отблясъци от факлите и фенерите на събраните в двора войници се отразяваха в локвите и огромните прозорци на базиликата, виеха се по каменните стени и изчезваха под водоливниците на широкия, облицован с оловни плочи покрив.

Писарят едва бе влезнал в двора, когато Кирик го задърпа за ръката към далечния край на атриума.

– Елате! Елате! – не спираше да припира клисарят, влачейки Климент след себе си. – Елате да видите счупения прозорец! От тук се вмъкнал мръсникът! – повтаряше клисарят, сочейки парчетата натрошено стъкло, разпилени по двора, и частите от оловната рамка, които ги бяха крепили.

Климент приклекна над камъните, вдигна няколко от цветните стъкла в шепата си и внимателно ги огледа.

– Ясно е откъде е влязъл крадецът – мърмореше си той под нос, изправи си и бавно тръгна покрай останалите прозорци. – Но откъде е излязъл?

Колкото и да търсеше, не намери нищо, което да му подскаже нещо повече. По плочите на двора нямаше следи, отпечатъци липсваха и по перваза на разбития прозореца.

Продължавайки все така да си мърмори, писарят влезе в базиликата. Бе идвал тук само денем, когато, облени от слънчевата светлина, стените блестяха, отразявайки златните и сребърни обкови на иконите, кристалите на полилеите и шарените фрески по стените, а стотиците запалени свещи и кандила горяха като малки звезди на високите си свещници. В тъмното черквата му се видя заплашителна и мрачна, а стъпките му отекнаха зловещо в тишината под губещия се от погледа таван.

Придружен от клисаря и няколко войници с фенери, писарят видя къде е стоял бокалът в красив резбован шкаф, обкован със златни ленти и кръст по средата, огледа пътеките на централния и останалите два кораба на нефа, завъртя се в притвора[62], качи се на втория етаж, но никъде не откри и следа от крадеца.

– Няма нищо, за което да се заловим бе принуден да признае накрая Климент, докато поставяше на мястото му един от столовете за богомолците, намиращ се близо до строшения прозорец.

– Ами сега? Какво ще правя? – отчаян, Кирик отново посегна към косите си, а калимявката му отново падна на земята. Какво ще каже князът... И Стефан... Трябва ни друг потир... дали, ако Борис пише на папата? ...

– Значи, не можеш да разбереш кой е откраднал потира? – чигатът Симеон най-после се бе появил и оставяйки по пода след себе си мокри стъпки от ботушите си, вървеше през централния кораб на базиликата.

– Не съм казал такова нещо – отговори Климент. – Казвам само, че крадецът не е оставил никакви следи след себе си. Което прави случая съвсем ясен и лесен за решение.

Чигатът и клисарят зяпнаха от изненада, Кирик дори спря за миг да си скубе косите. Климент придърпа една от пейките до стената, седна и се протегна така, че костите му изпукаха.

– Има няколко странни неща, които ми направиха впечатление от самото начало. Първо: защо крадецът е нанесъл удара си толкова рано? Рискувал е, както и се е случило, в църквата да има някой, който да осуети плановете му или поне да го види. Много по-безопасно е било да изчака напредването на нощта, когато всички спят, и тогава да извърши престъплението. Второ: по какъв начин грабителят е разбрал къде да търси потира? Мога да приема факта, че е виждал чашата, тя е вадена не веднъж, но как крадецът е знаел, в кой шкаф точно да я търси? Зад олтара не се допуска никой освен служещите в базиликата, така че той не трябва да е толкова добре информиран. Защо е отворил само шкафа, където стои потирът? И как се е ориентирал в тъмната църква?

- Може да е носил факла предположи Симеон.

– Не може! – поклати глава писарят. – Кирик каза, че след като е чул звука от счупеното стъкло, е изскочил и тръгнал през кораба, но не е видял нищо. Ако крадецът е носел факла, е щял веднага да го забележи.

Чигатът кимна с глава в знак на съгласие.

- Така е – каза той. – Което значи? ...

- Което значи, че крадецът е някой, който знае точно къде може да намери потира и познава базиликата отвътре достатъчно добре, за да се движи спокойно в тъмнината. Тоест вътрешен човек. Някой от свещениците или помощниците им. Но тъй като всички те според нашия домакин – Климент посочи с ръка застаналия клисар – са си били тръгнали, остават само двама – той и слугата Манасий.

Въпреки че изглеждаше невъзможно, Кирик пребледня още повече. По скулата му се стече тънка струйка пот, след което клисарят енергично размаха ръце.

– Обвинявате мен? Мен?!

– Или Манасий – вдигна рамене Климент. – Крадецът не само е знаел къде да търси потира. Ако огледате разбития прозорец, ще видите, че стъклата са паднали от външната страна, в двора на базиликата. Това може да стане само защото е бил разбит отвътре. Ако е направено от вън, отломките трябва да са по пода на черквата, а не обратното. Стъклото е било счупено с някой от столовете около него. Един от тях не беше на мястото си. В тъмнината крадецът не е обърнал внимание на това. Че прозорецът е разбит само за заблуда отвътре, сочи и още един факт – писарят показа собствените им стъпки и тези, оставени от Симеон. – Привечер започна да вали. Ако е влязъл от вън, престъпникът е трябвало да остави следи. Или по перваза на прозореца, или поне по пода. Такива няма, от което следва, че крадецът не е влязъл от вън. Той е бил в черквата и затова краката му са били сухи – писарят изгледа Кирик, който се сви в близкия ъгъл. – Остава и още един въпрос: "Как се е измъкнал престъпникът?". Едва ли е през прозореца трябвало е отново да мине през цялата църква, Кирик е щял да го види. Или да си тръгне през вратата, но тя е била залостена.

- Как тогава е излязъл? - объркано попита Симеон.

– Не е излязъл. Защото не е влизал! – Климент посочи разтреперания клисар. Станало е следното: Кирик и Манасий се наговарят да откраднат потира. Изчакват останалите свещеници да си тръгнат, разбиват отвътре един от прозорците със стоящия наблизо стол, за да може обирът да изглежда като извършен от външен човек, след което задигат чашата, която много добре знаят къде се намира. Помощникът отива да скрие плячката, а клисарят идва при мен, опитвайки се да ме заблуди. Хитър ход, като се има предвид, че кражбата ще бъде открита на следващия ден и архимандрит Стефан ще си спомни, че Кирик и Манасий са останали последни. Което ще ги превърне в първите заподозрени. След като ги хвърлят в подземията на крепостта, трудно ще се измъкнат от клещите на палача, без да си признаят. Като е дотърчал до вкъщи, клисарят е искал да изпревари събитията и да се оневини – Писарят въздъхна. – Не ѝ върви на тази църква. Предишният ѝ стопанин бе убит, сегашният го обраха.

– Да го арестувам ли? – попита Симеон, сочейки към треперещия Кирик.

– Мисля, че така ще бъде най-добре – съгласи се Климент. – Претърсете жилището му и това на Манасий. Там ще намерите чашата.

– Той е виновен! Манасий! Само той! – Кирик внезапно се хвърли в краката на писаря. – Той ме изкуши! Подведе ме като истински Сатана! Каза ми, че няма да ни хванат, и аз го послушах. Трябваха ми пари, напоследък загубих много на комар... Планът беше негов, той разби и прозореца. Потирът е в него, проклет да е! Пощадете ме, господарю! Пощадете ме!

Симеон и Климент бързо се спогледаха.

– Къде можем да го намерим? – попита чигатът.

Клисарят се огледа объркано.

– Не знам! Наистина... Манасий беше много потаен. Всеки път, когато питах къде живее, го обръщаше на смях или се правеше, че не разбира какво му говоря. Каза ми, че има сигурен човек, на който да продаде чашата. Дотогава трябваше да я крие на сигурно място, а като вземе парите, да ми даде половината.

– И ти му повярва?! – писарят прикри усмивката си с длан. – Приятелят ти само те е използвал за прикритие. Ще има да чакаш да ти даде нещо. Сигурно вече е далеч от тук.

– Нали това казвам! – продължи да се влачи на колена по пода Кирик. – Той ме накара! Манасий измисли всичко, а сега ме измами. Аз съм невинен! Невинен... Господарю! Не ме оставяйте! Аз съм духовник... – започна да вика клисарят, щом по знак на Симеон двама войници го хванаха, извиха ръцете му зад гърба и ги вързаха. – Няма ли кой да ми помогне... Помоооощ!

– Какво ще правим сега? – попита чигата, след като виковете на Кирик заглъхнаха в далечината.

Преди да му отговори, Климент вдигна поглед към влезлия в базиликата Корсис. Помощникът му не каза нищо, само кимна с глава и се усмихна, сочейки кожената си торба, след което се облегна на стената и с интерес заоглежда потъналата в мрак църква.

– Мисля, че ще намерим чашата. – неопределено каза писарят и изгледа Симеон. – Иди и разпитай Кирик в килията му. Нека ти опише как изглежда изчезналият Манасий. След това свери сведенията, които ти даде с отец Стефан или с някой от свещениците на базиликата. Те също са виждали мошеника – писарят се изправи и се протегна отново. – Всъщност, така или иначе ще трябва да уведомим архимандрита какво е станало в черквата му. Така че по-добре иди направо при него. След което прати хората си да издирват Манасий.

Чигатът се прозя уморено.

- Мислех, че тази вечер ще мине без извънредни произшествия каза той. – Ами Борис? Някой ще трябва да му каже какво се е случило.

Климент понечи да отговори, когато се чуха тежки стъпки и някой започна да вика името му. В следващия миг в базиликата нахлу Руф личният телохранител на княза. Едър и висок, с огромен меч, закачен на бойния му колан, до когото се полюшваха два кинжала, с дебели кожени предпазители на ръцете и сребърни обеци на ушите, готът изглеждаше като тръгнал за бойното поле.

- Къде си, Клименте?! Гърлено изрева готът, който не се съобразяваше с никой освен с Борис. – Къде си, дяволе?! – продължаваше да крещи телохранителят, на когото очевидно му доставяше удоволствие да слуша кънтящия си под покрива на базиликата глас. – Князът заповяда веднага да се явиш при него!

Климент и чигатът се спогледаха. Нима Борис беше разбрал за кражбата и бе толкова раздразнен, та пращаше личния си телохранител да издирва писаря?

– Какво искаш, Руф? – Климент пристъпи напред в светлините на фенерите. – Какво си се разкрещял в това свято място като дивак, какъвто всъщност си?!

Огромният гот изгледа българина и се ухили, разкривайки кривите си остри зъби. Някои твърдяха, че Руф и подчинените му готи ги пилят, за да могат да прегризват гърлата на противниците си по време на битка, но Климент не вярваше на тези клюки.

– Князът те вика! Веднага! Тръгвай с мен! – заповяда телохранителят и без да чака отговор, се завъртя на пети.

– Защо?

– Получи известие от Константинопол – отговори през рамо готът. – Прочете го, пребледня, хвана се за сърцето и нареди да те намеря. Това е, което знам. Така че побързай! – нареди Руф и се понесе обратно по коридора.

Климент сви рамена, кимна на Симеон и следван от Корсис, тръгна към покоите на владетеля. Може би щеше да има нужда от помощта на младежа.

Двамата се бяха запознали преди три години, малко преди бунта срещу Борис и покръстването. Корсис бе син на една от жертвите на боила Шун, който бе решил, че ще стане непобедим, ако направи седем чаши от черепите на важни хора и пие от тях. Според преданията с ритуала древната сила оренда, намираща се във всеки човек, се прехвърляше в този, който пие от главите на жертвите си. Колкото по-високопоставени са убитите, толкова повече оренда има в тях. За да постигне целта си, Шун бе манипулирал Великия съвет на боилите, на който бе член, бе подтикнал водача на противниците на княза, боилът Иратаис, да започне бунта, като се надяваше в замяна на помощта си да получи главата на хана, от която да направи предпоследната си, шеста чаша. Седмата трябваше да бъде направената от Крум от главата на Никифор, която Шун издирваше[63]. Една от жертвите на полуделия боил бе миникът[64] Вардан – прочут майстор на меча и баща на Корсис. Писарят се трогна от останалия на улицата младеж и го взе за помощник, за което по-късно не съжали и за миг. Освен опитен воин като баща си, Корсис се оказа схватлив и умен и помагаше на Климент в разследванията му. Младежът няколко пъти спаси живота на господаря си, като дори успя да посече Шун, малко преди той да убие Климент, след като чашата от черепа на Никифор най-после беше намерена.

От тогава двамата бяха неразделни, а писарят чувстваше помощника си повече като брат, какъвто не бе имал никога, отколкото като слуга. Между тях се изгради невидима връзка, скрепена от многото им съвместни преживелици, и те споделяха всичко един с друг, без да имат тайни. Подпомаган от Корсис, писарят постигна много за човек без благороднически произход и в момента заемаше длъжността борев на тайния княжески съд, което му даваше право да разследва и съди всички боили, дори и членовете на Великия съвет. Самият Корсис също се бе издигнал заедно с господаря си и лично князът на няколко пъти му бе изказвал благодарностите, възнаграждавайки го подобаващо.

Въпреки всичко напоследък между двамата се бе появила неочаквана преграда. Корсис продължаваше да върши задълженията си безупречно, но свободното си време предпочиташе да прекарва с девойката Ава, отколкото (както преди) с Климент. Помощникът на писаря се влюби в момичето, предизвикало хаос и станало причина за поредица от ужасяващи събития в Плиска.[65] Отначало Корсис се впечатли от умението на Ава да борави с оръжията почти наравно с него, нещо, което тя бе научила по време на десетгодишния си живот сред готите, от които бе отвлечена като малка, но постепенно интересът му към нови техники при водене на бой и хитроумни удари бе заменен от по-дълбоки чувства. Младежът използваше всяка свободна минута, за да прекарва с любимата си, което малко по малко го отдалечаваше от господаря му.

Климент се чувстваше едновременно радостен за Корсис и някак предаден от това, че младежът вече няма време за него. Опитваше се да пропъди подобни мисли и настроения, знаейки колко недостойни са те, но нямаше как да избяга от истината. Дълбоко в себе си писарят завиждаше на помощника си за това, че обича и е обичан. Самият Климент също имаше любима, но жената, която заемаше сърцето му, бе далеч – чак в Константинопол. Ирина беше дъщеря на византийския пратеник в Плиска Атанасий, също станал жертва на полуделия Шун.

Двамата с писаря бяха имали съвсем малко време да споделят чувствата си, преди византийката да се върне в родината си след убийството на баща ѝ. Климент беше получил няколко писма от нея, в които тя го уверяваше в любовта си, но времето и разстоянието не работеха в негова полза. Ирина пишеше, че след смъртта на баща ѝ император Михаил я е накарал да влезе в манастир заради грешките му, но тя все още се надява на милостта му. Това, от една страна, притесняваше писаря – как щеше да се събере с любимата си? Но от друга, в развратния Константинопол манастирът беше единственото място, в което се чувстваше сигурен за Ирина.

Писарят поклати глава и отпрати далеч тези мисли. Бяха стигнали до двореца.

Завариха Борис в малката стая зад тронната зала. Владетелят беше облечен с елек от фина заешка кожа със златни копчета, наметнат над бяла риза, запасана в тъмен панталон, пристегнат с красив пояс, обсипан с бели перли. Със строго изражение на лицето, князът седеше на дълга, тапицирана с кожа пейка с облегалка. На масата пред него вдигаше пара току-що изпечено агне, нарязано на порции, гарафа, пълна с тъмно, червено вино, и блюда със зеленчуци, хляб и подправки. Дебели свещи, поставени в извити сребърни свещници, осветяваха помещението, смесвайки мириса на печено с дъх на восък и мед. Трепкащите им пламъци караха преследваните елени и ловци от гоблените на стената да оживяват, а тъмнината зад прозорците да изглежда още по-плътна.

Компания на Борис правеха комитът Еспор – един от бързо издигналите се фаворити на княза, и архимандрит Стефан – главният свещеник на базиликата, който не подозираше, че църквата му е била ограбена, докато сладко си похапва.

Всъщност никой не ядеше. Чинията на княза стоеше недокосната, но за сметка на това в ръката му имаше пълна до ръба чаша с вино. Писмото, споменато от Руф, лежеше на масата, а ръбовете му вече се бяха подгънали от многократното четене. В стаята бе надвиснала злокобна тишина.

Владетелят направи едва забележим знак с глава и готът напусна стаята.

– Настанявай се, Клименте! Ти също, Корсис – гласът на Борис беше мрачен. – Налейте си вино и си сипете от месото. Готвачът каза, че е много добро, макар сега да не мога да сложа в устата си никаква храна... Вечерта се очертава дълга и не особено приятна.

Писарят познаваше княза много добре, за да разбере веднага, че владетелят е притеснен, ядосан и раздразнен. От друга страна, всичко това можеше и да е само поза. Като добър дипломат, Борис се бе превърнал в съвършен артист, който чрез настроенията си манипулира събеседниците си.

– Преди да започнем, трябва да уведомя отец Стефан, че тази вечер църквата му е била ограбена каза Климент, докато се настаняваше. – Един от прозорците на базиликата е бил разбит. Някой е задигнал потира, който папата подари на негово величество. Страхувам се, че...

– Откраднат? Потирът? Свещеникът скочи на крака и блъсна масата пред себе си. Сребърните чинии и чаши силно издрънчаха. – Защо не каза за това веднага?! Моля ваше величество да ме извини – поклони се Стефан. Кръстът и малката икона със Света Богородица, висящи на врата му, се вдигаха и спускаха стремително в унисон с дишането му. – Трябва веднага да видя какво се е случило!

– Разбира се! – съгласи се Борис. – Стори каквото сметнеш за необходимо.

Свещеникът се поклони и запретвайки краищата на расото си, за да може да се придвижва по-бързо, излетя от стаята. Руф подаде глава, увери се, че всичко е наред, и тихо затвори вратата.

– Значи потирът го няма! – лицето на Борис се зачерви от гняв. – Не ми стига това – той погледна лежащото на масата писмо, – ами и са ограбили собствената ми базилика! Как е станало?

Климент разказа набързо за случката, но преди да успее да стигне до края, князът го прекъсна.

– Какво ще кажеш, Еспор?

Комитът изгледа мрачно Климент, като че ли той е виновен за кражбата, без да бърза да отговори. Безскрупулен, жесток и амбициозен, Еспор бе видял своя шанс след покръстването. Мнозина от старите родове бяха затрити, някогашните довереници на Борис – изпратени под брадвата на палача, а до владетеля се освободи много място, което комитът веднага запълни. Съвършен войник, не познаващ страх в боя, той се зае да преследва тези, които въстанаха срещу новия Бог и господаря му. Гонеше ги безмилостно и изби мнозина от тях. Това му донесе почести, богатство и титли и отреди мястото му на най-близък съветник до Борис. Комитът не търпеше никой друг да го засенчва и с интриги или груба сила успяваше да държи останалите кандидати за мястото му далеч от трона. Между него и Климент съществуваше студено, но изпълнено с взаимно уважение разбирателство. Еспор ценеше писаря заради бързия му и логичен ум, с който разкриваше враговете на владетеля, които самият той след това унищожаваше безмилостно.

– Мисля – бавно отговори комитът, бършейки мазните петна от брадата си, – че това е недопустимо! Не може в центъра на Плиска, в най-големия ни храм да се допускат подобни престъпления! Ако не вземем навремени мерки, ще заприличаме на разграден двор!

– Така е! – съгласи се Борис и ядно удари с юмрук по масата. – Искам чашата да бъде намерена! Искам крадците ѝ да бъдат заловени и наказани! Незабавно!

– Вече е сторено! – на писарят му достави удоволствие да види учудването, което се изписа на лицата на двамата му събеседници. – След като Кирик ми разказа какво се е случило, веднага го заподозрях. Отговаряше прекалено бързо на въпросите ми, сякаш се е подготвял предварително, имаше готово обяснение за всичко. Най-логично изглеждаше той и изчезналият слуга да са крадците. Затова изпратих Корсис да търси Манасий. Той без много трудности е намерил дома му.

– Живее в един коптор в източната част на града – бързо добави помощникът на писаря и се размърда на стола си. И преди се беше срещал с Борис, но никога досега не беше виждал владетелят толкова разгневен и това го плашеше. – Собственикът каза, че Манасий се върнал привечер, влезнал за малко в стаята си, след което отново излязъл. Чашата беше скрита в топка мръсни парцали под сламеника му. Не особено подходящо място. Ето я! – Корсис бръкна в кожената чанта, преметната през рамото му, извади потирът и го постави на масата. Светлината заигра по златната чаша, скъпоценните камъни по обкова ѝ проблясваха като малки слънца.

Борис се наведе напред, сграбчи потира и го вдигна към лицето си, сякаш искаше да се убеди, че е истински.

- Оставил съм двама души в стаята на Манасий – добави писарят. – Симеон ще свърши останалото.

Князът кимна, но не каза нищо. Борис продължаваше да върти златната чаша, оглеждайки я от всички страни, за да е сигурен, че не е повредена по никакъв начин, след което бавно я постави на масата пред себе си.

– Поне една добра новина за тази вечер – тихо каза той, погледна отново чашата, а ръката му сграбчи писмото. Лицето му се напрегна, но той се опита да сдържи вълнението си. – Ще говоря направо. Новините са лоши! Много лоши! Получих известие от един от агентите ни в Константинопол, което смрази сърцето ми. Кавханът Дукум е мъртъв!

Климент скочи на крака и изпусна ножа си, който се удари в масата и падна с дрънчене на земята. Главата му се залюля, очите му се напълниха със сълзи, тялото му отмаля, краката му се подгънаха, стаята се завъртя и той се свлече обратно на стола. Не му достигаше въздух и писарят припряно разкопча двете горни копчета на ризата си. Искаше му се да запази самообладание, да се покаже като истински кален българин, но единственото, което усещаше, беше нечия ледена ръка, сграбчила сърцето му, и горещите сълзи, които се стичаха по лицето му.

Това не можеше да е вярно!

Дукум с масивната си фигура, с обръснатата си до блясък яка глава. Дукум, който никой и нищо не бе в състояние да помести от мястото му. Дукум, непоклатим като тежък мраморен блок, като скала, която е вечна, за да устои на всички бури и ветрове, които фучат около нея. А сега скалата се беше сгромолясала, твърдият мрамор се беше разбил на малки парченца, които никой повече нямаше да може да събере.

За него Дукум бе бащата, който загуби като малък, приятелят, който толкова дълго му липсваше, благодетелят, повел го по пътя на успеха. Именно кавханът бе този, който преди шест години повери първата задача на Климент, оценявайки способностите му, и писарят не го бе подвел. Ако не беше кавханът, днес още щеше да се взира в пергаментите, преписвайки договори, жалби и съдебни решения. Дукум бе този, при когото знаеше, че може да отиде винаги, без значение дали за да сподели докъде е стигнало поредното разследване, да поиска съвет, да потърси някой, който да го защити в труден момент, или просто да си поприказва.

И сега бащата, приятелят, благодетелят и защитникът бе мъртъв!

– Как е станало? – задавено попита писарят и внезапно осъзна, че дори не знае на колко години бе покровителят му. Петдесет и пет? Шейсет? Или повече?

Борис направи гримаса, гласът му трепереше. Той също обичаше стария боил, който бе стоял до него в най-трудните моменти и винаги му бе помагал. Сърцето на владетеля наистина бе смразено. И от неговите очи потекоха сълзи и за да ги прикрие, той надигна чашата си.

– Конят му се е подхлъзнал, паднал е на каменната улица и си е строшил врата – сухо каза Еспор, който едва ли скърбеше за смъртта на кавхана. След като Дукум го нямаше, комитът щеше да стане още по-ценен за Борис. – Нелепа и глупава смърт.

– И това е всичко? – писарят не можеше да повярва. – Виждал съм го да препуска през дълбоки преспи сняг, да прескача...

– Това е всичко! – прекъсна го Борис и прехапа устни. – Паднал е и се е пребил! Понякога се случва и на най-добрите.

– И ваше величество е сигурен, че не е убийство? Византийците са майстори на подобни номера, с които...

– Така е било обявено. Има и доклад по случая, който, предполагам, ще получа до няколко дни – отговори князът и си наля още вино. – Агентът ни го е видял в моргата на Константинопол. Нямало никакво съмнение, че Дукум си е счупил врата. Двамата войници, които са го ескортирали, са потвърдили инцидента. - Борис внимателно постави чашата си на масата, приближи се до прозореца и се загледа в тъмнината. Ярката луна осветяваше белия каменен двор, в далечината се виждаха огньовете, запалени по стената на крепостта, чуваха се подвикванията на войниците. Всичко изглеждаше мирно и спокойно, но в сърцето си князът усещаше празнота. След смъртта на Дукум нищо вече нямаше да е същото. Най-накрая бе останал съвсем сам. Сам със себе си и демоните, с които трябваше да се бори в собствената си душа. Борис въздъхна и се върна при гостите си. – Беше ми като близък роднина – каза тихо той. – Като стар чичо, който винаги е наоколо в труден момент, за да ме подкрепи. Правеше го за баща ми, правеше го и за мен. А сега го няма! – Князът гневно изтри с юмрук мокрите си очи. – Ще пратя хора да приберат тялото му, да го балсамират и да го докарат в Плиска. Ще му устроим достойно погребение, такова, каквото заслужава. А ти ще го заместиш в Константинопол!

Климент повдигна вежди. Той не беше дипломат. Какво щеше да търси във византийската столица? Пък и проблемът, с който се занимаваше Дукум, вече бе успешно решен. Тържището в Солун отново бе отворено. Какво беше намислил князът?

– Нека не оставяме тъгата да ни размеква. Кавханът не би одобрил това – Борис възвърна обичайното си хладнокръвие. – Не ни ли учат апостолите, че трябва да приемаме твърдо и с вяра в Бога и най-големите нещастия?

– Учат ни! – съгласи се Климент. – Но ни учат още и че Бог ни праща нещастията като изпитание, в което ние трябва да устоим.

– Точно така! – съгласи се Борис. – Затова трябва да отидеш в Константинопол и да довършиш това, което Дукум започна.

– Но какво? – разпери ръце Климент, а до него Корсис се размърда неспокойно. – Дукум реши проблема с тържището в Солун. Византийците нямаше защо да го убиват. Или има нещо друго?

– Има! – владетелят го изгледа от упор. – Първо искам да проучиш обстоятелствата около смъртта на кавхана. Както сам каза, той беше добър ездач, а гърците са способни на всичко! И грешиш. Те имаше защо да го убият – Борис се наведе напред, все едно се страхува някой да не го подслуша. – В Константинопол се носят слухове. Слухове, че срещу Михаил ще бъде извършен преврат! Мнозина са недоволни от управлението му. От пиянството и разврата му, от новите данъци, които наложи, и безкрайните войни на изток. Хората не го обичат, ненавист има и в обкръжението му – князът се почеса по бузата преди да продължи. – Колкото и странно да ти се вижда, една от причините за това е, че е зарязал съпругата си Евдокия Декаполитиса и върти любов с дъщерята на телохранителя си – Евдокия Ингерина. Всъщност го прави от години, но сега е забравил всякаква мяра.

– Явно харесва Евдокиите – отбеляза писарят.

– Не знам как не ги бъркат – усмихна се Борис и за миг заприлича на немирно момче, което издава чужда тайна. – Всъщност знам. Наричат жена му Евдокия, а любовницата му Токи. Макар това да не е особено важно. По-важно е, че майката на Михаил Теодора, която му е избрала Евдокия за жена, когато е бил само на петнайсет години, както и брат ѝ, кесарят Варда, са близки с бащата на момичето – главнокомандващия на източните армии Магистър милитум Коридон. Той постигна забележителни победи. След като разгроми емир Омар, се върна с част от войските си в Константинопол, за да получи триумф. Дата за който, кой знае защо, така и не се назначава от императора. Коридон обикаля сърдит из Константинопол, а войската му нервничи пред стените на града в очакване императорът да им отдаде заслуженото. Вместо това Михаил е забравил всякаква дискретност. Появява се публично с любовницата си и унижава жена си. Което допълнително ядосва Коридон и покровителите му. Преди това, за да се спазва приличието, императорът ожени Токи за близкия си приятел – началника на имперските конюшни Василий и за да не се сърди, че спи с жена му, му даде за любовница собствената си сестра Текла. Което дразни още повече майка му и брат ѝ. Казват, че Текла била влюбена във Василий, който е огромен и красив мъж, но това едва ли има особено значение.

– Звучи като древногръцка драма – не се сдържа писарят. – Всеки е любовник на някого и мами другия зад гърба му. Липсва само Богът от машината[66], който да разреши проблемите и раздаде правосъдие.

– И това може да стане – замислено отговори Борис. – И може ние да изиграем тази роля. Из Константинопол са плъзнали магьосници, пророци и гадатели, които предсказват скорошния край на императора и цялата му династия. Свещеници проповядват по ъглите, че Апокалипсисът е близо, Дяволът се е настанил в Големия дворец, а Господ е отвърнал очи от империята и ще я накаже заради пиянството и разврата на Михаил.

– Някой подготвя почвата, за това, което предстои – Климент замислено поклати глава. – Случвало се е и преди. Първо се пускат слухове, мълви и пророчества и когато започнат размириците, всички вече са убедени, че такава е Божията воля.

– Точно така! – Борис плесна с ръце. – Нещо се мъти и аз трябва да знам какво е то.

– И Дукум трябваше да разбере това? – попита писарят, чудейки се в какво ли всъщност се е забъркал кавханът във византийската столица.

– Да! Всъщност той го предложи – бързо добави князът, сякаш се оправдаваше, че е въвлякъл боилът в подобна авантюра. – Тържището в Солун беше само претекст да го пратя там. Дукум трябваше да се опита да разбере подготвя ли се наистина преврат и кой се кани да го оглави. Всяка смяна на властта води до сътресения и несигурност след себе си, докато новият владетел се закрепи. А точно сега положението във Византия, така или иначе, е трудно. Войната с арабите е опразнила хазната, патрициите са разделени и сплетничат един срещу друг, войниците не са получавали заплатите си от десет месеца и са изнервени. Ако Михаил падне, ще настане хаос... Омръзна ми вечно да губя войни! – Борис се нацупи, но миг след това черните му очи заблестяха. – Само си представи, Клименте! Ако успеем, ако завладеем Константинопол, ще извърша подвиг, който никога не е извършван! А ако седна в трона на Константин Велики, никой владетел в света няма да може да се мери с мен по могъщество! България ще стане най-великата сила на земята!

– В Константинопол и преди е имало преврати – сухо отбеляза писарят.

– Да, но сега положението е различно! – очите на Борис заблестяха пред мечтите за бъдещето и плановете, които градеше. – И което е най-хубавото – потри ръце владетелят. – Имаме шпионин на най-високо място в империята!

– Кой е той?

– Братът на Теодора и Варда, магистър Петрон Мимиконян! Алчен е като Крез. Забогатя неимоверно, след като преди години проведе успешни кампании в Азия, но след това загуби всичко. Крие провала си, а е на ръба на банкрута. Ако не са нашите пари, ще бъде разорен! Той ни съобщава всичко важно, което става в двореца и което замислят племенникът му, сестра му и брат му. Ако Петрон седне на трона, сам ще отвори вратите на Константинопол пред войските ми.

– И Дукум е трябвало да уреди всичко това?

Князът се намръщи.

– Всъщност не. Той не можеше да повлияе на ставащото в империята. Но можеше да следи на място в каква посока се развиват нещата. С малко повече късмет можеше да пристигнем с войските си пред стените на Теодосий[67] в подходящия момент. – Борис изгледа събеседниците си под спуснатите си клепачи, след което вдигна глава и каза с ясен глас. – Запомнете: рано или късно Византия ще се изправи срещу нас с цялата си мощ. И тогава, нека не се лъжем, няма да имаме никакъв шанс. Докато императорът седи на трона си в Константинопол, българският владетел ще се страхува за трона си в Плиска! Колко още време има дотогава? Година? Десет? Сто? Колко време арабите ще ангажират вниманието им? Всяка нощ сънувам кошмара, че Михаил е сключил мир с Ал Мутаз[68] и обръща взора си към нас. Веднъж вече ми се наложи да се изправям срещу Византия и не бих искал да го правя отново. Затова няма да се почувствам спокоен, докато не уредим работите си с гърците. Това беше задачата на Дукум. Да следи какво става в Константинопол и да осигури мир. Дълъг и дълбок мир, като по времето на Омуртаг[69]. Ако нещата тръгнеха в изгодна за нас посока, можеше и да тръгнем на война, но този вариант бе малко вероятен. Дукум организира бърза система за известяване, така че, ако се наложи, да узная новините не по-късно от три дни. А сега е мъртъв... – владетелят замълча. – Само седмица преди да умре ми писа, че е на път да намери нещо, което ще превърне плановете ни в реалност. Беше сигурен, че нещата се развиват в наша полза... Как можа да загине по този нелеп начин! – удари юмрук в дланта си Борис, без да става ясно за кое съжалява повече, за смъртта на Дукум или за това, че не е разбрал тайната му.

– И ваше величество иска аз да го заместя? – Климент не изглеждаше привлечен от идеята да отиде в Константинопол и да се замеси в дворцовите интриги. Още по-малко му се искаше да се сблъсква с бившия си преподавател от Магнаурската школа, а сега патриарх Фотий. Макар да бе висш духовник, Михаил му бе поверил грижата за шпионите си, нещо, с което Фотий, който бе превъзходен логик, философ и математик, се справяше чудесно. Патриархът мразеше някой да се бърка в плановете му, както бе направил писарят преди около година, и рядко оставяше това ненаказано. Климент още изтръпваше, когато си припомнеше битката, която водеха с помощника му Корсис на гробищата до Плиска с изпратените от Фотий фанатични убийци. Тогава им се размина на косъм, но патриархът, както и господарят му едва ли бяха останали доволни от резултата. Единствената утеха, която писарят намираше в предстоящото пътуване, бе, че ще види Ирина.

– Да, искам да го заместиш! Ти си боил, участник във Великия съвет, мой храненик и съдия. Освен това си един от малкото хора, на които вярвам безрезервно. Ти си моят сокол, който лети на високо, вижда враговете ми от далеч и се спуска, за да ги разкъса с ноктите си и да ме защити – Борис се усмихна подкупващо. – Но има и още. Има и нещо друго, което е дори по-важно от това, кой ще седне в трона на Михаил.

Климент и Корсис се погледнаха учудено. Еспор само се усмихна и надигна чашата си

– Искам своя църква! – високо заяви Борис и гласът му отекна между каменните стени. – Искам църква, която да е самостоятелна, да има свой митрополит и да не зависи нито от Рим, нито от Константинопол!

– Това е невъзможно! – Климент се вторачи слисано във владетеля.

– Възможно е и още как! – не се предаваше князът. – И съм сигурен, че може да стане. Ти знаеш, че писах на папа Николай с някой въпроси относно новата вяра. Истината е, че го направих, за да установя доколко светият отец е готов да ни даде собствен архиепископ. Мисля, че това можеше да се договоря с него, но за жалост папата се разболя и преговорите вървят трудно. Но в Константинопол са уплашени. О, как само са уплашени – Борис плесна доволно с ръце. – Представи си само – папски хора в задния двор на империята! Кошмар, който кара Михаил да се поти, когато не е пиян. Може пък и затова да се е пропил, знам ли весело намигна князът. – В Константинопол не са далеч от идеята да се съгласят да сме отделна църква под техен надзор. Нещо, което няма да ни пречи по никакъв начин. Но твоя "приятел", патриарх Фотий, е категорично против – Борис гневно тропна с крак. – Опитах какво ли не – почести, пари, убеждение, но не! Фотий не иска и дума да се чува за това. Но във Византия, за разлика от Рим, императорът е този, който назначава главата на църквата. Което значи...

– Което значи – продължи мисълта на владетеля Климент, – че ако на трона на Михаил седне друг, приятелски настроен към нас човек, той ще смени Фотий с някой по-отстъпчив.

– Именно! – съгласи се мрачно Борис. – И тогава жертвите, които бях принуден да направя, гоненията, убийствата, кървавата смърт, покръстването, само тогава, когато църквата ни е самостоятелна, всичко това ще има смисъл! – владетелят замълча, вторачен в събеседниците си. – Разбираш ли сега колко важна е мисията в Константинопол?!

Климент кимна.

– Не ми се иска да се замесвам с Фотий – призна той. – Още повече да се опитвам да го свалям от патриаршеския престол. Последната среща с хората му едва не ми коства живота.

– Ще ти се наложи, ще ти се наложи – гласът на княза не търпеше възражение. – Но освен с патриарха, ще трябва да се съобразяваш и с още един духовник. Монсеньор Анджело Рици, апостолически нунций[70] на негово светейшество папата. Пратен е, за да се опита да заглади нещата между Константинопол и Рим. Както знаеш, и папата, и патриархът се анатемосаха няколко пъти един друг. Между двете църкви отношенията са меко казано лоши – владетелят се засмя. – Макар да не харесва Фотий, ще трябва да внимаваш с италианеца. Чувал съм, че е хитър, умен и безжалостен. Но това далеч не е всичко – продължи Борис и зашепна, все едно се кани да сподели най-страшна тайна. – Столицата на Византия се е превърнала в арена на мрачни, зловещи убийства! През последните две седмици са били убити вестарият Евматий и логотетът Мануил. И двамата са много близки до императора. Той често се събира с най-добрите си приятели, за да пие и да се забавлява. Наричат се "стълбовете на империята", защото според него на тях се крепи държавата. Допуска ги в покоите си, отрупва ги с почести и богатства. Което не се харесва на останалите, но той хич и не се интересува.

– Нима някой ги мрази и им завижда толкова, че да ги убие? Как е станало?

– Евматий е бил намушкан с нож, вратът на логотета е бил строшен! – намеси се в разговора Еспор, колкото да отбележи, че е наясно за какво става дума.

– Точно като на Дукум!

– Не точно. Намерили са Мануил мъртъв върху масата в кабинета му. – Борис седна, доволен, че е успял да заинтригува писаря. – Пертон съобщава, че в ръцете и на двамата са намерени парчета пергамент. На този, открит в дланта на Евматий пише: "Смъртен удар порази снагата ти". "Поразен си за втори път" е посланието, което убиецът е оставил при Мануил.

– Какво значи това? – обади се Корсис, който досега само слушаше. – Нима някой брои колко са убитите?

– Точно така! – Борис изгледа помощника на писаря. – Но не е само това. Бележките са перефразирани реплики от трагедията на Есхил "Агамемнон". Казва ги жена му Клитемнестра, докато убива мъжа си, когато той излиза от банята.

– След като го оплита с мрежа и го посича с брадва – Климент замислено поклати глава. – Но какво общо има това с убийствата?

– Не знам! – Борис отново взе потира и го завъртя в ръка. – Никой не знае. Пък и на точно такова прилича – някой брои убитите близки на императора, за да го подплаши. Трябва да знаеш, че той е много религиозен и във всичко вижда знаци от съдбата и Бог. Според Петрон Михаил е изнервен, раздразнителен и мнителен, което го кара да прави нови грешки, които засилват настроенията срещу него. Останалите "стълбове" силно се притесняват за живота си.

- И твое величество иска да се заема с това?

– Точно така!

- Но нима императорът ще допусне да разследвам най-близките му? Той си има свои хора, които да правят това. Начело с Фотий...

– Не съм казал такова нещо. Но нищо не пречи да проведеш собствено дискретно проучване. В него никой няма да те спре. Все пак Дукум беше български кавхан, който загина във византийската столица! Ще бъдеш мой официален пратеник, разследващ случая, и ще трябва да се съобразяват с теб, стига да не прекаляваш.

Климент кимна замислено. Знаеше за какво говори Борис. Като негов посланик, той можеше да се срещне дори с императора и да разговаря и с най-близките му хора. Само от него зависеше в каква посока ще насочи разговора. А ако успееше да разкрие убиеца...

– Ако успееш да разкриеш убиеца на приятелите на Михаил, той ще бъде съгласен да подпише какъвто договор му предложиш! Ще махне Фотий или ще го накара да признае българската църква – довърши мислите му Борис. – И тогава най-после това, за което жертвах живота си и живота на толкова много хора, дори на стария си Бог, ще бъде завършено!

2

5 септември

Пътят до Константинопол мина без особени произшествия. Ден след като получи нареждането от Борис, Климент потегли начело на малък, добре въоръжен отряд. Компания му правеха двамата му помощници Корсис и Невестулката и неколцина войници. Бившият джебчия беше много развълнуван от предстоящото посещение, все едно отива на панаир, а не в столицата на Византийската империя.

– Ех, господарю – тюхкаше се той. – Каква кариера можех да направя в Константинопол, ако не бях преминал от другата страна на закона! Чувал съм, че жителите на града не излизат от къщите си, без да се окичат от главата до петите със злато и сребро, по улиците се търкалят монети, а виното се лее като из ведро. Точно място за човек с ловки пръсти като мен.

– А чувал ли си – отговори ми Корсис, – че там на крадците им режат носовете, оковават ги в пранги, а при второ провинение ги бесят?

Това накара Невестулката да се умълчи за известно време, но помощникът на писаря скоро забрави за притесненията си и заля неприлична песен за императора и многото му любовници.

Без да бързат, прекосиха планината, отдъхвайки си сред прохладните сенки от задушаващата жега. Яздеха бавно, за да не уморяват конете, а над тях клоните на дърветата шумоляха, огласяни от крясъците на сойки, чинки и дроздове. От време на време виждаха сърни и елени, които подплашени бързаха да се скрият в храстите, намираха следи на глигани и чуваха ударите на кълвачите. Внимателно се спуснаха по склоновете от Южната страна, често водейки конете си за юздите, за да не се подхлъзнат по твърдите скали или пътеките, които летният дъжд бързо превръщаше в кални реки. Спяха в крайпътните ханове, където писарят взимаше обща стая за себе си и помощниците си, ядяха непретенциозна, но вкусна храна и сменяха уморените си коне в местата, организирани от покойния кавхан.

Византийците, които Михаил беше пратил да ги посрещнат, ги чакаха в Адрианополис[71] – не много голям отряд, облечен с люспести ризници, кръгли щитове и двуостри мечове. Предвождаше ги спартарий[72] на име Панарет, висок, жилав младок с бледо лице, дълъг нос и резки жестове, който не спираше да възхвалява император Михаил за победите му срещу арабите, но когато си мислеше, че никой не го гледа, се отпускаше тежко на седлото с мрачно изражение на лицето.

Между него и писаря се установиха хладни, но учтиви отношения. Гъркът се грижеше безукорно за сигурността им и дори Корсис не можа да намери никакъв пропуск в поведението му.

След три дни езда най-после наближиха Константинопол. Пътят се разшири, караулните будки, около които мързеливо обикаляха войници с дъги копия, станаха по-нагъсто, минаха през две митнически бариери, където благодарение на Панарет ги пропуснаха, без да ги бавят.

Не след дълго в далечината като огромна каменна змия се очертаха стените на града, а пътят се изпълни с шум и глъчка. Селяни караха волски каруци с дебели дървени колела, натоварени с дини, пъпеши, праскови и зеленчуци. Пощенски куриери, облечени в кафяви кожени елеци и малки кръгли шапки, ги задминаваха, пришпорвайки потните си коне. Работници, понесли сечивата си, пееха в очакване да намерят работа и по-добър живот в столицата, винари час по час проверяваха дали бъчвите им са здраво пристегнати от въжетата. Благородници и съпругите им, които се потяха въпреки копринените си одежди, извезани със злато и сърма, отегчено си вееха с дървени ветрила, качени на боядисаните си в червено, зелено и синьо каляски.

По искане на Панарет отрядът се събра в плътна група, начело на която застана спартарият. Корсис се опита да се включи в командването, но гъркът кратко и ясно му даде да се разбере, че няма да остави друг да се грижи за сигурността на пратениците, и го отпрати обратно при Климент.

Движеха се бързо и малко след като превали обяд, стените на Константинопол се извисиха пред тях с цялата си мощ. При вида на яките кули и високите зидове Невестулката се надигна на стремената и подсвирна от удивление, заслонявайки с ръка очите си:

– Това се казват стени! – благоговейно отбеляза той, докато прокарваше ръка през косите си. – Досега не бях виждал подобно нещо!

Климент дръпна поводите и спря коня си, за да се полюбува на гледката. Завършена от император Теодосий II през 422 година, дебела шест метра, висока дванайсет, със 192 отбранителни кули и 11 блестящи огромни порти, облицована с червени плочки и дебели камъни, завършваща със скосени бойници, стената на Константинопол беше най-внушителното градско съоръжение в света. Стена, в която се бяха разбивали амбициите на мнозина пълководци и владетели. В сравнение с нея насипите и ровът около Плиска изглеждаха като направени от деца.

– Да вървим – махна с ръка Панарет и важно поведе отряда по павирания път.

Колкото повече наближаваха града, толкова по-нагоре се издигаше стената.

– Сега разбирам, защо Крум не е могъл да го превземе – със страхопочитание обяви Корсис, докато бавно минаваха над широкия ров с позеленяла мътна вода и мръсна пяна, из която плуваха листа, клони, боклуци и издутите трупове на котки, кучета и плъхове.

Влязоха през портата Гироломне, наричана още Адрианополска, защото при нея свършваше пътят от Адрианопол. Вратата бе висока седем и широка три метра, с дебели крила, подсилени с железни гвоздеи и ленти. Върху нея, протегнали едната си ръка на запад, а през другата преметнали мантиите си, стояха златните статуи на трима византийски императори. Под тях, точно над арката на вратата, пишеше: "Ако след година нямаш мантия като моята, по-добре си върви там, откъдето си дошъл".

– Страхотно пожелание! – ухили се Невестулката. – Очевидно ни подсказва, че не бива по никакъв начин да си губим времето в град като Константинопол!

Панарет приятелски махна на войниците, които пазеха вратата и набързо обясни на командира им кои са и къде отиват, след което групата българи и придружителите им бяха допуснати в столицата на Византийската империя.

Климент се почувства странно, когато отрядът пое по изпълнените с глъчка улици на града. Изпита неочаквана носталгия към местата, по които бе изкарал част от младостта си, младост на лишен от грижи и проблеми ученик в Магнаурската школа, търсещ евтини забавления, момичета и вино. Нищо от това, което помнеше, не се бе променило, макар самият той да се бе променил. Манастирът на Мануил, цистерната на Аспар, църквите, стърчащите в далечината върхове на колони и обелиски, проблясващите куполи на "Света София", всичко бе точно както го помнеше. Само улиците бяха станали по-шумни и мръсни, а къщите се надвесваха от двете им страни подобно на каменни животни, странно вперили прозорците си като очи в минувачите.

Невестулката щеше да падне от коня, опитвайки се да види всичко, покрай което минаваха. Бившият джебчия постоянно възклицаваше и сочеше с ръка какво е привлякло вниманието му, възбудено се въртеше на седлото и не спираше да дърпа писаря, питайки какво представяла една или друга от сградите, статуите и колоните, покрай които минаваха, сочейки богато облечените граждани, разхождащи се с достойнство, обградени от слугите си. Корсис и войниците също гледаха с невярващи очи, скупчили се близо един до друг, сякаш се опасяваха, че огромните къщи, църкви и дворци могат да се срутят върху им.

– Винаги съм мислел, че Плиска е най-големият град на света, но очевидно съм бъркал – Корсис трябваше да вика, за да заглуши шума на тълпата. – Как е възможно да съществува подобно нещо?!

Панарет се изправи на седлото, горд от впечатлението, което Константинопол прави на варварите и без да чака писаря и хората му, си запробива път сред тълпата.

Сергиите бяха отворени и около тях се трупаха слугини с плетени кошници, роби, изпратени от господарите си, и всякакви други купувачи, които опипваха, миришеха и се пазаряха на висок глас за изложената стока. Свински ребра, джолани и плешки, скумрии, перки от акули, октоподи, миди, скариди, сардини, лефери, кефали и калкани, шамфъстък, индийско орехче, черен пипер, семена от мак и канела бяха грижливо подредени на купчини по излъсканите дървени тезгяхи. Продавачи на гевреци, питки с месо, курабии, баклави, баници и прясно изцеден сок от нар, лимон и портокал шумно предлагаха стоките си. Забързани правници, понесли навити свитъци пергамент и велен[73], се разминаваха със стражи, матрони и конници. Облечени със зелени и сини ризи, привърженици на различните партии се препираха помежду си, често включвайки и юмруците си в спора. Стражи с къси мечове и прашни сандали, уморено обикаляха, придавайки си важен вид. Мошеници, крадци и просяци алчно оглеждаха тълпата, търсейки поредната си жертва. Шамани и магьосници се бутаха с продавачи на фалшиви реликви и зъболекари, предлагащи услугите си направо на улицата. Ученици с дълги тоги се носеха, без да обръщат внимание на никой около себе си, блъскаха се един в друг и се заливаха от смях. На един от ъглите, приковани в пранги, се мъчеха трима кръчмари, сипвали гипс и вода във виното, боси момчета подскачаха около тях, шибайки ги с пръчки и отнасяйки яростните им ругатни за радост на тълпата. Канавките бяха пълни с мръсотия и боклуци, носеха се викове, ругатни и смях, миришеше на подправки и спарено, от напечените каменни сгради лъхаше жега.

Влизаха в стария град през стената на Константин, когато край червата "Свети Апостоли" ги нападнаха.

Впечатлен от акведукта на Валент, който започваше малко след църквата, Невестулката отново досаждаше с въпросите си на писаря, когато група просяци заобиколи отряда. Подрънквайки с медните си канчета и сочейки следите от рани по тялото си или осакатените си крайници, те с жалостиви гласове молеха за подаяние. Най-напорист бе водачът им, едноок просяк, който, подпирайки се на дървената патерица, ловко се провираше между конете.

Климент видя заобиколилите го скитници и направи две неща едновременно: бръкна с ръка в кесията си за някоя дребна монета, като в същото време се наклони на ляво, за да може Невестулката да чуе обясненията му за акведукта.

В същия миг едноокият просяк захвърли чинийката си, бръкна под кърпения си елек и извади къс, плосък нож. Мъжът скочи напред и острието профуча там, където преди секунда бе стоял Климент. Ако не се бе навел към слугата си, писарят щеше да получи удар в сърцето или в най-добрия случай в корема – рана, която щеше да е смъртоносна.

Като по даден сигнал останалите просяци се нахвърлиха върху конниците, удряйки и блъскайки ги с тоягите си и крещейки проклятия на гръцки и латински.

Корсис пришпори коня си в опит да защити господаря си, сечейки нападателите с меча си, войниците му се притекоха на помощ с копията си. Писарят изправи коня си на задните му крака, блъскайки едноокия, който се строполи на земята.

Чул виковете на тълпата и крясъците на биещите се, Панарет спря, видя суматохата зад гърба си и се втурна на помощ. Това се оказа излишно. Миг след като Климент успя да се изплъзне от убиеца, просяците се разбягаха на всички страни, стопявайки се в тълпата.

Писарят скочи от коня и хукна след едноокия, който се провираше пъргаво между хората, разблъсквайки с патерицата тези, които не се отръпваха достатъчно бързо от пътя му.

Никой не се и опита да спре беглеца. Вместо това жителите на града се притискаха към стените или се смееха, сочейки с пръст просяка и неговия преследвач.

След миг двамата се озоваха на малък площад. Захабената риза и кърпения елек на едноокия се мярнаха сред тълпата, след което той побягна в една от страничните улички. Писарят се втурна след него, но когато стигна до пресечката, от просяка нямаше и следа.

Климент изруга, прибра меча си в ножницата и тръгна на обратно. Не му се тичаше безцелно из Константинопол. Рискуваше да попадне на засада, или да се загуби. По-добре беше да се върне при Панарет и останалите от отряда.

Докато вървеше към "Свети Апостоли", умът му трескаво работеше. Случайност ли бе станалото пред черквата? Дали просяците бяха нападнали, за да ги окрадат, или зад всичко се криеше нещо друго? Трябваше да намери едноокия и да го разпита. Но как щеше да го открие в това гъмжило?

– Добро посрещане, няма що! – сопна се писарят на византийския спартарий, след като се върна при конете. – Поне можехте да ми помогнете в гонитбата – Климент ядно изтупа дрехите си от прахта и се огледа. На земята в локва кръв лежаха трима от нападателите, а част от останалите се беше свряла в един ъгъл пред двора на "Свети Апостоли", заобиколена от български и гръцки войници. – Виждам, че поне сте проявили достатъчно здрав разум да задържите останалите – той изгледа на криво Панарет, чиято надменна усмивка се бе изпарила. – Чудя се какво ли щеше да каже императорът, ако бяха убили пратениците на духовния му син в центъра на преславния му град?!

– Моля да ме извините, господарю! – сведе глава византиецът. – Мислех, че зад стените сме в безопасност.

Писарят махна ядно с ръка и се запъти към заловените просяци. Те се бяха свили до каменната ограда на църквата, сгушени един в друг, криейки лицата си. Паничките им за подаяния лежаха преобърнати на земята, дребни монети се търкаляха по камъните, а няколко дрипави момчета бързо ги събираха.

– Какво сме направили, господарю? – с плачлив глас попита един от просяците – слаб мъж с разкъсана наметка, през дупките на която се виждаха струпеите по тялото му. – Пуснете ни, не сме виновни за нищо!

– Не сте виновни ли? – Панарет стовари меча с ножницата си върху лицето на молителя. Просякът изпищя и се свлече на земята, придържайки с ръка разбитите си нос и уста, от които шурна кръв. – Нищо не сте направили, така ли? – извика отново спартария и вдигна меча си срещу останалите бедняци, които се свиха още повече. – Значи нападението над чужди пратеници в Константинопол е нищо? Опитахте се да убиете пратеника на Борис, малоумници! Знаете ли какво щеше да направи с мен императорът! – Панарет започна да рита задържаните. – Щеше да ме разчекне! Да ми отреже в главата! Да ме изкорми! ... Заради дрипльовци като вас!

– Чакай, чакай малко – писарят хвана за ръкава развилнения се грък. – Нека аз поговоря с тях.

- Прави каквото искаш! - дишайки тежко, Панарет плю на земята и приседна на пейката пред църквата, за да се успокои.

– Но го прави по-бързо! След това ще закарам тези мърши в подземията на замъка и там ще се разправя с тях както аз си знам! Донеси ми вино! – извика той на един от войниците си, който побягна към най-близката странноприемница.

Клатейки глава, Климент се върна при просяците.

– Как се казваш? – той подаде ръка на падналия просяк и му помогна да се изправи.

– Нестор – отвърна мъжът и изтупа дрехите си от прахта.

– Е, Несторе[74], не постъпи много мъдро, нали? Защо ме нападнахте? Случайно ли беше това, или имахте предварителен план? – попита писарят, но вместо отговор получи само сумтене, а дрипльовците се отдръпнаха още по-назад към стената.

– Помогнете ми и аз също ще ви помогна. Нима искате той да се върне и да ви вкара в затвора? Повечето от вас едва ли ще излязат живи от там – Климент посочи разлютения спартарий, който жадно пиеше от поднесеното му вино. – Защо ме нападнахте? Къде е едноокият?

– Как ще ни помогнете? – Нестор размаза кръвта по мръсното си лице. – Нали го чухме, каза че ще се разправи с нас както той си знае.

– Ще ви пусна! – обеща писарят – Ще ви пусна веднага щом получа отговор на въпросите си. После аз ще се разправям с него.

Нестор се огледа нерешително, кимна сякаш на себе си, след което се наклони към Климент и бързо зашепна:

– Едноокият е просяк като нас. Обикаля и събира милостиня. Забърква се в какво ли не. И ние не сме стока, но той е съвсем развален. Истински разбойник! Не се и замисля да обере нечия къща, да причака закъснели минувачи и ако трябва да пререже гърлото на някой. Случва се да изчезва за дълго време и след това се връща с много пари и пие със седмици. Вчера дойде и предложи по златен солид на всеки, който му помогне. Каза, че скоро от тук ще минат много богати чужденци. Ако ги изплашим хубаво, можело да изтърват нещо ценно.

– И вие му повярвахте?

Просякът сви рамена.

– Парите му бяха съвсем истински. Златен солид! Толкова не изкарваме и за половин година. По знак на едноокия трябваше да скочим, да заобиколим чужденеца и хората му и да подплашим конете им. Той щял да свърши останалото. Нямахме представа, че става дума за убийство – мъжът притисна ръка към носа си, от който отново потече кръв. – Съгласихме се, разбира се. Това беше нищо работа за цената на една златна монета. Можеше да има и друга печалба. Вчера седя цял ден при нас, просеше и оглеждаше минувачите, но нищо не се случи. Днес също, докато не се появихте вие.

– Къде мога да го намеря?

Просякът сви рамена.

– Навърта се по пазарищата и около църквите, но не мога да кажа нищо конкретно. Когато има пари, обича да пие в "Продъненото гърне" – кръчмата е близо до Хиподрума – мъжът хвърли нервен поглед към Панарет, който искаше още вино. – Това е всичко, което знам, господарю. Сега ще изпълнете ли обещанието си?

Климент кимна, смигна на Невестулката, след което заповяда на войниците да се отдръпнат. Видели своя шанс, просяците се разбягаха и след миг от тях нямаше и следа.

– Хей! Какво става!? – Панарет скочи от мястото си и хукна към църквата. – Кой пусна тези мошеници?!

– Аз – отговори писарят и преди гъркът да успее да възрази, го дръпна за ръката на страни. – Нека оставим нещата така, както са. Най-важното е, че никой не пострада. Няма нужда да усложняваме допълнително положението, като ги водим в двореца. Тогава щеше да се налага да обясняваш кои са и какво се е случило.

Спартарият примигна неуверено. Явно не се бе сетил за това.

– Прав си! Щеше да трябва да се обяснявам и да пиша рапорти! Длъжник съм ти, българино! – Панарет махна с ръка и започна да крещи заповеди на хората си. След миг отрядът бе по конете и потегли отново.

Настаниха ги в просторна къща близо до форума на Бика. Стените бяха наскоро боядисани, прозорците имаха стъкла и дъбови капаци, таванът бе от дебели лакирани греди, между които висеше свещник на верига. Малката кухня беше светла и чиста, с голяма зидана печка с почернял отвор, дълга маса, столове и шкафове, пълни с калаени, оловни и тенекиени съдове. Климент предпочиташе да получи жилището на Дукум, но спартарият безцеремонно обяви, че такива са заповедите на императора. Войниците заеха долните етажи, Климент, Корсис и Невестулката щяха да спят над тях в две съседни стаи, обзаведени с ниски чамови легла, малки писалища и дървени сандъци.

След като се освежиха и преоблякоха, византиецът поведе Климент и Корсис по улиците на града. Този път Панарет и войниците му се движеха плътно обкръжили българите, гледайки ги мрачно, като че ли те бяха виновни за предишното нападение. Минаха през форума на Константин, на който върху огромна колона се извисяваше великият император, дал името си на града, и се промушиха през тълпите около Хиподрума, стигайки почти до края на полуострова.

Михаил ги прие в стария императорски дворец, широките прозорци на който разкриваха чудни гледки. От едната страна се виждаше Босфора, а от другата – мощният купол на патриаршеската църква "Света София".

Посрещна ги офицер от имперската стража с излъскана до блясък прилепнала ризница, украсена с кожени и сребърни орнаменти. Панарет доложи, че пътуването е преминало без усложнения и хвърляйки кратък поглед на писаря, се оттегли.

Поведоха ги през предверието – огромна зала, поддържана от високи мраморни колони, чиито под и стени бяха обсипани с мозайки. В ъглите, изпънати като струни, стояха дворцовите стражи, в къси туники, с облечени върху тях люспести леки брони, медни шлемове и дълги копия с дръжки от ясен. Качиха се по широки стълби от гранит, минаха по застланите с пурпурни пътеки коридори, по чиито стени бяха изрисувани библейски и антични сцени, без да спират да се дивят на фреските, статуите и разпятията, кое от кое по-богати и пищни. Обковите на вратите и прозорците бяха от чисто злато, спускащите се до пода пердета на прозорците от най-фина коприна, украсени с бисери, рубини и изумруди, мраморните плочи на стените и пода бяха излъскани до блясък. Подминаха няколко вътрешни водоскока и фонтани, в които плуваха златни рибки, а около тях бавно се клатеха пауни и лебеди, и стегнаха до високата дъбова врата на тронната зала, обкована със злато и сребро.

Подът бе от тъмнозелен мрамор, чиито златни нишки проблясваха под падащите лъчи на слънцето, влизащи през високи стъклени прозорци с дръжки от злато и слонова кост. Високи колони от яспис с позлатени краища и основи от сребро подпираха тавана, на който блестеше друго огромно златно слънце, чиито лъчи се отразяваха в поставените около него бисери, всеки от които не по малък от кокоше яйце. Стените бяха облицовани с бял мрамор, с висящи по тях тежки гоблени, везани със сърма, коприна и сребро. В ъглите стояха медни мангали, от които билки разпръскваха аромата си из цялата зала. Покрай стените бяха подредени стражи от личната охрана на императора, облечени с железни шлемове и стигащи до колената блестящи лорики[75], изплетени с най-фина плетка.

През средата минаваше дебела искряща пурпурна пътека, която стигаше до малък подиум, скован от резбовано абаносово и кедрово дърво, върху който, небрежно отпуснат на трона си, седеше императорът.

Михаил III, последният представител на Аморийската династия, се стори на писаря прекалено нисък. Пълничък, с подрязана до рамената кафява коса, зачервени очи, дълъг прав нос, мустаци и козя брадичка, той приличаше повече на дребен търговец, отколкото на най-великия владетел в света. На главата на императора се кипреше кръгла шапка от позлатена коприна, поръбена с кожа от катерица, с твърд форт в предната си част, украсен с най-големия рубин, който Климент някога бе виждал. Владетелят носеше дълга синя роба от фина вълна, с обшити със злато яка и маншети. Лека усмивка играеше по устните на Михаил, който час по час надигаше зелена чаша, украсена със смарагди, и си доливаше от сребърна гарафа с вино, поставена на дървена масичка близо до трона.

Императорът бе заобиколен от двама мъже, също богато облечени като него и по-възрастна жена в роба от сребро и сърмен пояс. Зад платформата на трона стоеше висок едър телохранител с руса коса, брада и мустаци, стиснал в лявата си ръка дълга двуостра брадва, а дясната поставил на дръжката на меча си. Сините му очи не спираха изпитателно да оглеждат новодошлите, търсейки в тях скрита опасност. Офицерът, който водеше писаря и помощника му, пристъпи напред и падна на едно коляно.

– Господарю, водя ви българския пратеник Климент точно както заповядахте!

Михаил махна пренебрежително с ръка, при което част от виното му се плисна по дървената платформа, но никой не си направи труда да го избърше. Писарят и Корсис се поклониха, а един от стоящите до трона, сериозен мъж с късо подстригана прошарена брада и златна катарама на дясното рамо, пристъпи напред и се поклони, сложил ръка на сърцето си.

– Приветствам ви от името на император Михаил с добре дошли! Надяваме се Господ да даде престоят ви в Константинопол да бъде благополучен и ползотворен, а между двете ни държави да цари мир и хармония, каквато подобава между истински християни – мъжът се поклони отново, след което направи широк жест с ръка.. – Аз съм кесарят Варда – представи се той. – Това са майката на императора Теодора и брат ми Петрон. Те също ви приветстват с добре дошли и ви поднасят почитанията си – обяви Варда, докато двете делегации се покланяха една на друга.

Климент с интерес огледа Петрон, тайния му информатор. Византиецът носеше широка зелена наметка, под която се виждаха обшити с бисери черни дрехи. На гърдите му висеше фина златна огърлица, тънките му устни бяха стиснати и побелели, а кафявите му очи избягваха погледа на писаря.

"Този човек ще ми създаде неприятности" – реши Климент, докато оглеждаше останалите.

Майката на императора, Теодора, бе висока и пълна, с коса, боядисана в странен червеникав оттенък, и големи черни очи. Личеше си, че като по-млада е била красавица и жена, свикнала да ѝ се подчиняват и изпълняват прищевките ѝ.

Климент отвори уста да отговори на поднесените приветствия, когато императорът неочаквано се размърда на трона си:

– Събуйте ми обувките,

послушните робини на нозете ми.

И никой Бог дано не хвърли зло око

връз мене, като газя в тези пурпури![76] – извика той и се обърна към Теодора – Колко още ще трябва да търпя, майко? Имам и по-важна работа от това да се срещам с разни варвари!

– Те вече са християни – бързо го поправи Теодора и погледна посетителите с извинителна усмивка. – Ти самият си кръстник на владетеля им – княз Борис – Михаил.

– Не ме интересува! – Михаил стисна устни като нацупено дете. – Има далеч по-приятни занимания. Нека Варда се разправя с тях. И нямаха ли те вече пратеник в двореца? Какво стана с онзи плешивия с голямата глава?

– Кавханът Дукум загина при злополука, ваше величество – осведоми императора Варда. – Падна от коня и си строши врата.

Михаил се изкиска злобно, допи чашата си и след като установи, че гарафата му е празна, махна с ръка да му донесат още вино.

– Така му се пада! – изграчи той, след което стана на крака и силно се олюля. – Така се пада на всички мръсни варвари, независимо дали са се покръстили, или не!

Императорът се опита да слезе от дървената платформа, но краката му се замотаха и той политна напред. В същия миг телохранителят му изскочи иззад трона и подхвана падащия си господар. След като се закрепи на крака, Михаил гневно дръпна ръката си.

– Много си позволяваш, Ингерн! – извика той и оправи пешовете на робата си. – Това, че спя с дъщеря ти, не значи, че и ти може да ме докосваш! Тръгвам си! – обяви владетелят и се заклати с криволичеща походка. – Вие правете каквото искате.

Климент, останал със зяпнали уста от това посрещане, внезапно осъзна, че императорът е мъртво пиян.

3

19 септември

Невестулката с лекота проследи просяка, който Панарет удари. Помощникът на писаря обърна наметката си, която от вътрешната страна беше цялата в кръпки, вдигна качулката ѝ, за да прикрие лицето си, хвърли малко прах върху ботушите си и тръгна след Нестор.

Предпазните му мерки се оказаха излишни. Просякът, заедно с още двама дрипльовци, вървеше по криволичещите улички на града, без да се огледа нито веднъж. Тримата спътници си шушукаха, с лекота проправяйки си път през вечерната тълпа. Рошавите им глави ту изскачаха, ту изчезваха сред множеството от хора. Напичащото слънце най-после се бе скрило, от залива подухваше лек ветрец и жителите на Константинопол бяха наизлезли да се поразходят в приятната прохлада.

Прекосиха река Ликус, минаха покрай триумфалната арка на форума на Аркадий[77] и се насочиха към портата на свети Емилиян. Тази част на града бе осеяна с евтини кръчми и странноприемници, пълни предимно с моряци, защото съвсем наблизо се намираше Елефтериус, едно от най-големите пристанища на града.

Нестор и другарите му се шмугнаха в една от кръчмите, над която висеше обрасла с мъх табела с името "Кораба на Ной", и без да се замисля, Невестулката ги последва.

Помещението се оказа ниско и схлупено, но за сметка на това просторно, добре проветрено и чисто. По стените на заведението по двойки висяха главите на препарирани животни, откъдето, бързо съобрази Невестулката, идваше и името му.

Просяците се настаниха на една от масите близо до дебела дървена колона, поръчаха си вино и печено и продължиха да си шепнат тихичко, час по час поглеждайки към вратата, сякаш очакват някого.

Невестулката седна в един от ъглите, все така без да сваля качулката си, извади няколко медни монети и започна да върти една от тях между пръстите си. Помощникът на писаря внезапно усети глад, давайки си сметка, че не е хапвал нищо от сутринта.

Сякаш прочел мислите му, до него се приближи съдържателят – висок прегърбен мъж с ниско чело, и забърса масата с не особено чиста кърпа.

Невестулката се дръпна още по-назад в сенките, свали качулката си и поиска нещо за ядене и пиене, докато редеше медните си монети в редичка пред себе си.

С широк замах кръчмарят прибра парите и си тръгна, викайки към кухнята. Сополиво момче донесе на Невестулката халба бира и паница с месо и протегна ръка за бакшиш, но помощникът на писаря го отпъди, без да му даде нищо. Достатъчно се бе охарчил вече.

След като свършиха с яденето, просяците разчистиха масата и извадиха зарове. Увлечени в играта, Нестор и приятелите му бързо се разпалиха и скоро от масата им се понесоха викове, смях и ругатни. Няколко монети смениха притежателя си, играещите се кръстеха и духаха на стиснатите си юмруци. Нестор печелеше и скоро по подпухналото му от удара лице се изписа доволна усмивка. Невестулката го засърбяха ръцете да отиде при тях и да пробва поне един от номерата си. Сигурно можеше да спечели някоя и друга монета, с която да си върне дадените за ядене пари. Вместо това бившият джебчия се наведе над паницата си и задъвка храната. Месото беше вкусно, а бирата, макар и разредена, лека и пивка.

Тримата просяци така и не забелязаха кога вратата се отвори и в кръчмата влезе нов посетител. Качулката му беше вдигната, в едната си ръка държеше патерица, дрехите му бяха стари и одърпани. Странникът поспря за малко на прага, колкото да огледа помещението, след което с твърда крачка тръгна към масата, на която се бяха разположили Нестор и приятелите му.

– Какво става тук? – попита той и свали качулката си. Над дългия месест нос и добре поддържаните мустаци, пълно с гняв блестеше само едно око, а другото бе скрито под черна превръзка. – Мисля, че се бяхме разбрали да не играеш комар, Несторе?! Знаеш как завърши това последния път. И защо си довлякъл тия двамата?

– Стига, Фидипиде, какво толкова? Позабавлявахме се малко измърмори просякът, докато прибираше парите и заровете от масата.

Нестор махна на двамата си другари и те с мърморене си тръгнаха, гледайки злобно новодошлия. Без да им обръща внимание, той се настани на местата им и високо поиска печено и вино. Поръчката му бе изпълнена веднага. Лично собственикът му донесе пиенето и храната, кланяйки се угоднически, все едно сервира на някой принц.

За разлика от Нестор, едноокият се оказа доста по-предпазлив. Фидипид не спираше да се оглеждаше, докато се хранеше и втренчено оглеждаше всеки новодошъл. Погледът му бързо обходи останалите посетители в просторната зала и дълго се задържа в ъгъла, в който се бе сврял Невестулката.

След като се наяде, едноокият се оригна шумно и си поръча още вино. Наведе се над Нестор, преметна ръка през рамото му и бързо започна да му говори.

Двамата просяци продължиха да се черпят още около час. Невестулката изяде печеното си и бавно отпиваше от бирата, чудейки се дали ще му стигне, или ще трябва да се охарчва за нова. С раздразнение установи, че пътуването в чужбина има и лошите си страни. Тук цените бяха много по-високи отколкото у дома.

Най-накрая Фидипид и Нестор изпразниха гарафата с вино, хвърлиха няколко монети на масата и се надигнаха да си ходят.

Невестулката изчака да излязат, след което последва примера им. Малко остана да ги изпусне. Макар да бяха пили, просяците се движеха бързо, а силуетите им се губеха в тъмнината. Помощникът на писаря ги видя миг преди да завият в една от съседните улици и се втурна след тях.

Този път Невестулката беше по-внимателен, защото Фидипид постоянно се обръщаше да провери дали няма някой зад гърба му. За щастие по улиците все още имаше хора, а и достатъчно сенки, в които да се прикрие.

Вървяха дълго, все покрай стената на града. Яките зидове, обрасли с мъх, лишеи и бурени, се издигаха високо в небето, тук-там между камъните се стичаше вода, плъхове, котки и кучета се криеха по дупките в основите им.

Стигнаха до пристанището, но го заобиколиха, без да излизат на кея, отклониха се за малко от стената на града, но скоро улицата пак изви покрай нея. От доковете се носеше мирис на водорасли, смола и дърво, чуваше се как вълните се разбиват в камъните на крепостта и подвикванията на останалите на вахта юнги.

Често срещаха пияни моряци, с нашарени от татуировки тела, които преплитаха крака и пееха неприлични песни. Свикнали с поведението им, патрулите не ги закачаха, но видеха ли войниците, просяците се спотайваха в ъглите или сводовете на къщите, а Невестулката бързаше да последва примера им.

Постепенно минувачите оредяха, чат-пат се срещаха само закъснели търговци или чираци, бързащи да се приберат в дома си, и преследването стана по-трудно. Почти бяха стигнали до източната част на града, когато едноокият неочаквано се обърна, спря и дълго оглежда улицата зад гърба си. Невестулката отскочи в свода на близката врага, но Фидипид остана дълго загледан точно там, където беше скривалището му. Дори и да видя преследвача си, просякът не се издаде с нищо. Само хвана под ръка спътника си и започна да върви по-бързо, свивайки неочаквано в страничните улички.

Навлязоха в гъсто заселения район на Хиподрума в най-старата част на града. Тук минувачите бяха повече, както и войниците, по ъглите имаше закачени факли, фенери и мангали с благоухания.

Двамата просяци продължаваха пътя си, от време на време се чуваше високият писклив глас на Нестор. Фидипид няколко пъти спира, за да огледа улицата зад гърба си, но Невестулката успяваше да се прикрие на време.

Убийството стана най-неочаквано.

Едноокият залитна, като че ли краката не го държат, и се опря на рамото на другаря си, търсейки опора. За миг проблесна стомана, след което Фидипид прегърна Нестор, подхващайки го по-здраво под мишниците и зави в най-близката пресечка.

Помощникът на писаря се затича, за да не изпусне просяците и също сви в уличката. Тук бе тъмно и усойно, чуваха се нечий смях, закани и отекващи по камъните стъпки. По ъглите стари проститутки примамваха клиенти, разчитайки да са изпили достатъчно вино или тъмнината да скрие възрастта им, на една от оградите се чернееше силуетът на някакъв пияница.

Забързан, Невестулката щеше да го подмине, когато човекът изведнъж се извъртя и загубил равновесие, тупна на земята. Нещо в движенията му привлече интереса на бившия джебчия. Колкото и да беше пиян, човек не падаше по този начин.

Невестулката се приближи до мъжа и се надвеси над него, продължавайки с едно око да следи бързо отдалечаващата се сянка на Фидипид и спътника му.

– Лошо ли ти е? – попита той, като разтърси непознатия за рамото.

Мъжът се преобърна, главата му се люшна напред, разкривайки дълбока, грозна рана отпред на гърдите. Изцъкленият поглед на Нестор срещна този на Невестулката. Помощникът на писаря отскочи, викът заседна на гърлото му, кожата на врата му настръхна. Нямаше никакво съмнение – Фидипид беше убил другаря си.

– Хей, ти, там! Не мърдай! – двама войници с копия и факли в ръце се появиха в единия край на улицата.

Все още потресен от находката си, Невестулката скочи на крака и побягна. Само това оставаше – да го заловят над окървавен труп!

Припомняйки си годините, когато бе от другата страна на закона, той ловко се покачи на близката ограда и скочи в тъмнината. Без да се оглежда и обръща внимание на виковете зад гърба си, Невестулката започна да се прехвърля от двор в двор, опитвайки се да се отдалечи максимално от преследвачите си. Някъде започна да лае куче, друго му отговори, капаците на няколко прозореца се отвориха, чуха се сърдити гласове и ругатни.

"Колко бързо се променя животът – философстваше наум Невестулката, докато се носеше напред в тъмнината. – Съвсем до скоро бях помощникът на българския пратеник в Константинопол, само преди минута бях преследвачът, тръгнал по следите на нападател и убиец, а сега трябва да бягам, за да спася кожата си."

Скоро виковете на войниците останаха далеч назад. Невестулката се прехвърли обратно на улицата, изтупа панталоните си и се облегна на каменната стена да си поеме дъх. Сърцето му блъскаше силно, гърдите му се надигаха учестено. Отдавна не му се бе налагало да бяга така.

След като си почина, помощникът на писаря се огледа. Намираше се пред висока каменна стена с бойници и кули, между които проблясваха огньове. От Фидипид нямаше и следа.

Преследването се оказа безсмислено, и което бе по-лошо – не знаеше как да намери господаря си в непознатия град. Може би ако се върнеше пред "Свети Апостоли" писарят щеше да се сети да го потърси там.

Невестулката изруга глупостта си да не се уговорят предварително с Климент къде да се срещнат, съблече наметката си, оставайки само по риза и кожен елек и върза косата си на опашка. Дори и да го срещнеха, войниците едва ли щяха да го разпознаят.

"Що за човек трябва да си, за да заколиш най-хладнокръвно приятеля си, с който само допреди няколко минути си ял и пил" – мислеше си за едноокия Невестулката, когато неочаквано видя просяка.

Озъртайки се, Фидипид чукаше с патерицата си на малка врата в стената на крепостта. Миг по-късно тя се отвори и едноокият се шмугна през нея. Невестулката се хвърли да го догони, но когато стигна до вратата, тя вече беше заключена. Помощникът на писаря се повъртя около стената, търсейки друг начин да влезе, но не намери нищо. Беше намерил нападателя на господаря си само за да го изгуби отново.

Скоро крепостта изведе бившия крадец до висока врата с голям златен двуглав орел с корона – герба на Византия. Явно бе попаднал пред някои от дворците на Михаил. На малкия площад до задната страна на Хиподрума се навъртаха няколко дрипави просяка, които със скръбен глас молеха милостиня, но никой от тях не се стори познат на Невестулката.

Докато се чудеше какво да прави, от вътрешността на крепостта се разнесоха викове и команди, чу се скърцане на резета и широките крила на портата бавно се отвориха, разполовявайки орела на две. Просяците се хвърлиха напред, надявайки се получат някоя монета и заинтригуван, Невестулката ги последва. Все пак не се случваше всеки ден да види двора на византийския император.

В осветения от факли двор бързо се движеха войници, един офицер в средата даваше команди, докато двама души бавно слизаха по стъпалата на двореца. Невестулката присви очи, за да вижда по-добре групата и радостно извика. Най-отпред, с кисела физиономия на лицето, която се опитваше да прикрие зад фалшива усмивка, вървеше писарят.

– Господарю! Господарю! – започна да маха с ръка бившият джебчия и се втурна към Климент, който вече излизаше от императорския двор.

Изненадан, писарят спря.

– Какво правиш тук, Невестулке? Намери ли едноокия?

– Намерих го и след това го изгубих. Влезе в двореца, от който излизате!

– Недей да ми говориш с гатанки! – заяде помощника си Климент. – Нима този, който се опита да ме убие, има покровители сред хората на Михаил?

– Не знам, господарю! – почеса се по главата Невестулката. – Странни неща стават в този град. Не знам дали едноокият е приятел с императора, но знам, че преди да влезе в двореца, преряза гърлото на приятеля си Нестор. Онзи, на когото Панарет разби носа.

– Убил го е?

– Да. За малко да ме хванат, както се бях надвесил над трупа, но успях да се измъкна. – Невестулката се ухили на уплахата, изписана на лицето на господаря му, след което разказа какво се беше случило.

– Бях сигурен, че Нестор ще ни заведе до едноокия! Жалко, че е успял да се измъкне, без да научиш нищо повече въздъхна Климент.

– Всъщност научих – отговори му Невестулката. Този, когото търсим, се казва Фидипид!

– Фидипид... Фидипид... – замислено каза Климент. – Сигурен съм, че вече съм срещал някъде това име[78].

Невестулката вдигна рамена.

– На мен не ми говори нищо. Как мина посещението при императора?

Сега бе ред на Климент да разказва, а помощникът му да възклицава учудено.

– И Михаил е бил пиян? Дори когато приема чужда делегация? – Невестулката се разсмя и се удари по коляното. – Явно не случайно му викат Пияницата.

Климент кимна в знак на съгласие.

– Винаги съм мислел, че прякорът му е лепнат от някой, който иска да го злепостави, но той се оказа съвсем на място. Не престана да се налива през цялото време, след което просто си тръгна. Не знам дали това е смешно, или възмутително.

– Какво ще правим сега, господарю?

Писарят въздъхна и разтърка очи. Толкова много неща се случиха, откак бяха пристигнали. Константинопол не го посрещаше по начина, по който си представяше. Климент се протегна и тръгна с бърза крачка.

– Стана късно, но искам да свърша още нещо. Трябва да посетя спартария Стилихон, който е открил тялото на Дукум. Кесарят Варда беше достатъчно любезен, да ми каже поне това. Нещо в тази история не ми дава мира. Кавханът беше превъзходен ездач. Как е паднал от коня и си е строшил врата на равните улици? Иска ми се да потърся и Ирина – писарят усети как се изчервява в тъмното, а сърцето му заби по-бързо. – Кесарят Варда ми каза, че след като се върнала от България, Михаил я затворил в манастира "Света Анна" като наказание за провала на баща ѝ. Помощникът му Грогорас пък пратили да се бие с арабите, където той загинал.

– Накъде ще тръгнем първо? – Корсис погледна безоблачното небе, в което блестяха ярки звезди. – Утре пак ще бъде топло. Няма нито един облак.

- Аман от тази жега! Обади се и Невестулката. – Тук е топло като в Ада!

– Защото сме по на юг – обясни писарят и добави: – По-добре да потърсим Стилихон. Манастирът може да почака. А и не съм сигурен къде точно се намира. Наоколо е пълно с църкви, параклиси и манастири. Гарнизонът е до портата Платея, на Златния рог, която знам със сигурност къде е.

Климент отпрати войниците и следван от Невестулката и Корсис, тръгна да търси спартария. Подминаха Сената, завиха при Хиподрума и тръгнаха покрай стената на патриаршеската църква "Света София", чиито куполи блестяха на пълната луна. Невестулката спря да се полюбува на величествената сграда, но Климент го дръпна за ръкава.

– Друг път – каза му той – ще гледаме това чудо на император Юстиниан. Цял ден няма да ни стигне да се дивим на размерите, красотата и чудесата ѝ.

Помощникът му понечи да каже нещо, но преди да заговори, Климент сложи пръст на устата си и продължи напред.

Спуснаха се покрай останките от древната стена на Бизантион и скоро стигнаха края на града. От другата страна на издигащата се крепост се намираше Златният рог – най-удобното пристанище в света. Плисъкът на вълните му и скърцането на въжетата на корабите се чуваше съвсем ясно и помощниците на писаря поискаха да се качат на стената, за да ги разгледат по-добре.

Въпреки че бързаха, Климент също спря, за да се полюбува на гледката. Нощта бе кристално ясна и от стената се виждаше целият град. Ръкавът на свети Георги, известен повече като Златния рог, беше точно пред тях, в него бавно се полюшваха огрените от луната кораби. Виждаше се дори крепостта на Галата на отсрещния азиатски бряг и високата кула на Христос, издигаща се в източния ѝ край.

Писарят показа на помощниците си краищата на веригата, която се издърпваше в случай на опасност за защита на града, пречейки на вражески съдове да влизат в пролива, колоната на Юстиниан и светлините на двореца Влахерни. Поседяха още малко загледани в пълния с живот град, след което поеха по крепостната стена, вперили погледи в пристанището, като се опитваха да отгатнат по флаговете им кой кораб откъде е.

В пристанището бяха закотвени когове[79] от Венеция, гемии от Флоренция, холкове, пристигнали чак от Испания, няколко дълги арабски галери и дори една-две китайски джонки. Пред крепостта на Галата имаше десетки шхуни от Генуа, което едва ли бе чудно, като се имаше предвид, че градът се управлява от генуезци.

Скоро стигнаха до Платея. Крилата на портата бяха плътно затворени, но през страничните портици, непрекъснато минаваха хора. Войници с факли проверяваха влизащите, претърсвайки тях и товарите им.

Намериха Стилихон в една от кулите на крепостта. Спартарият седеше пред отрупана със свитъци маса, други бяха подредени на лавици по стената. Две дебели лоени свещи осветяваха помещението, през отворения прозорец влизаше шумотевицата на пристанището. Тук-там мазилката на стената се бе изронила, оставяйки тъмни петна, част от помещението бе заградено с провиснала зелена завеса, закачена за ръждясали халки, зад която се виждаше краят на легло. Ако не бяха ризницата, поставеният встрани шлем и широкият къс меч на бедрото, военният спокойно можеше да мине за писар.

– Какво искате? – попита Стилихон, без да вдига поглед от пергамента и махна с ръка, така както се гони досадна муха. – Махайте се! Зает съм!

– Аз съм Климент, пратеник на българския княз Борис. А това е помощникът ми – представи се писарят.

Спартарият вдигна за момент очи към новодошлите, след което отново го сведе към свитъка, който държеше.

– Съжалявам, но наистина не мога да ви обърна внимание – с по-мек тон каза той. – Затрупан съм с работа.

– Виждам, че е така. Ще отнемем съвсем малко време. Щяхме да дойдем по-рано, но трябваше да се представим на императора. Идваме направо от там.

Схванал намека, Стилихон въздъхна, хвърли пергамента пред себе си и се наведе, облягайки се на масата с двете си ръце. Пламъците на свещите рисуваха криви сенки по ниско подстриганата му глава, придавайки му заплашителен вид.

– Какво искате? – попита отново той и посочи единствения стол срещу себе си.

Климент седна, също постави ръцете си на масата и се взря от близо във византиеца.

– Разследвал сте смъртта на българския кавхан Дукум. Паднал е от коня и си е счупил врата, в една от пресечките зад "Свети Апостоли". Искам да знам какво точно се е случило.

Стилихон примигна няколко пъти, след което щракна с пръсти:

– Ах, да, българинът! – той стана, протегна се и лениво започна да рови свитъците на една от лавиците, мърморейки си под нос. – Това не е... И това също... Това, не... А, ето го!

Гъркът взе един от навитите на руло и пристегнати с връв пергаменти, издуха прахта от него и го разстла на масата, приглаждайки го с ръка.

– Това е рапортът и разследването по случая – Стилихон обърна свитъка така, че да е пред очите на посетителите му. – Виждате ли печата най-отдолу? – гъркът посочи кръгъл червен отпечатък. – Това означава, че случаят е приключен!

– Какво пише? – нетърпеливо понита Невестулката.

Климент се протегна, взе пергамента и го приближи до свещта.

– Внимавай да не се запали! – хвана го за ръката спартарият. – Само пожар ми липсва.

– Пише, че българският пратеник на княз Борис, Дукум - започна да чете писарят, без да обръща внимание на предупреждението, – е бил намерен на една от преките в квартала "Вланга", недалеч от реката, със счупен врат. Конят му е стоял до него. Тялото е било разположено в посока запад – изток, като на изток са сочели краката му.

– Това важно ли е? – попита Корсис, но Климент продължи да чете.

– Двамата войници, охранявали кавхана, потвърждават, че конят му се е подплашил, той не е успял да го овладее, паднал е и си е счупил врата. Запиши това - за ужас на византиеца писарят доближи свитъка още по-близо до свещта. – Имената на двамата войници са Евторипий и Антемий. Братя, които служат в Трети пехотен полк на негово величество императора. Няма да е зле да ги потърсим – Климент изчака Корсис да запише имената, след което продължи. – Регистраторът на смъртни случаи, лекарят Гайнас, също потвърждава, че след преглед на трупа е установил, че българинът е починал от счупване на врата, най-вероятно при падане от кон. – Писарят разви свитъка до края, обърна го и от задната страна, след което попита Стилихон. – Тук пише, че към рапорта е прикачен докладът на регистратора, но не го намирам. Къде е?

Спартарият отново се върна при лавицата и започна да рови из свитъците. Този път работата му отне повече време. Накрая гъркът се обърна, изтупа прашните си ръце и каза:

– Няма го! Мислех, че е тук, но явно съм го прибрал някъде другаде. Трябва да проверя в хранилището, може да е там. Щом го намеря, веднага ще ви уведомя. Макар че от него няма да научите нищо ново. Само потвърждава това, както е написано в рапорта. Ако няма с какво друго да ви помогна... – византиецът красноречиво посочи затрупаната с пергаменти маса.

– Къде можем да намерим войниците и регистратора на смъртни случаи? – попита Климент и отново огледа помещението. Нещо не беше наред. Чувстваше някаква спотаена заплаха, но не можеше да определи откъде идва тя. Защо докладът на лекаря въобще е бил отделян от рапорта?

– За какво са ви? Няма да ви кажат нищо по-различно.

– Все пак искам да ги разпитам. Такива са заповедите ми – отговори писарят, продължавайки да изучава събеседника си. Криеше ли нещо спартарият?

Стилихон седна отново зад масата, кръстоса ръце пред гърдите си и уморено изгледа българите.

– За войниците няма как да ви помогна. Може да са навсякъде. Трябва да попитате някой от имперската канцелария, той ще ви каже къде е полкът им. Колкото до регистратора на смъртни случаи Гайнас, него ще откриете в моргата. Тя е близо до църквата "Свети Димитър" в източната част на града. Знаете ли къде е?

Климент кимна.

– Но ще трябва да изчакате до утре. Гайнас вече се е прибрал.

– Благодаря за оказаната помощ – писарят подаде навития на руло пергамент. – Отседнал съм до форума на Бика, ще се радвам наистина да намерите доклада на регистратора и да ми го предадете.

– Разбира се! Разбира се! – веднага обеща Стилихон. – Може да разчитате на мен!

Византиецът изчака стъпките на българите да затихнат, след което се приближи до завесата и я дръпна с един замах. Върху ниското походно легло, застлано с избелял брезент, неподвижен като статуя седеше дрипав просяк. Едното му око беше препасано с черна превръзка.

– Е? – каза едноокият. – Какво ще правим сега с тримата любопитни българи? Или ще им дадеш доклада на регистратора, както им обеща?

Без да отговаря, Стилихон отиде до лавицата, взе един от свитъците от по-долните рафтове, разгърна го, убеди се, че е това, което търси, и бавно го поднесе към пламъка на горящите свещи. Огънят заблиза фината кожа[80] и изпълни стаята с неприятна миризма на изгоряло и дим.

– Сега доволен ли си? – попита спартарият, след като от пергамента остана само купчинка пепел.

Едноокият кимна, изправи се на крака, протегна схванатото си тяло и тръгна към вратата, подпирайки се на патерицата си.

– Ами войниците?

– Погрижил съм се за тях!

– Това е добре! Но трябва да сме внимателни – едноокият се ухили, разкривайки пожълтелите си редки зъби. – Жалко, че не успях да се разправя с тази писарушка по-рано. Тепърва ще има да ни създава ядове. Но това може да се поправи. А сега ще намина да посетя нашия приятел – регистратора на смъртните случай Гайнас.

– Аз пък ще потърся Изчислителя – отговори му Стилихон. – Трябва да решим какво ще правим от тук нататък.

4

19 септември

Седнал зад голямата си резбована маса, кесарят Варда тръсна глава. Свещта догаряше върху медната си поставка – два ангела с вдигнати ръце, пламъкът ѝ трептеше, хвърляйки неясни сенки върху изопнатото лице на кесаря.

Варда разсеяно наплюнчи пръсти и загаси фитила. Ранното лятно слънце изгряваше, изпълвайки стаята със светлина, под прозореца се чуваха гласовете на ранобудните птички, които го приветстваха с песента си.

Кесарят се протегна и изпъна крака. Искаше му се и той като слънцето да прогони с такава лекота мрака, който бавно се събираше около него. Имаше чувството, че откакто Михаил започна да управлява сам, отхвърляйки съветите му, по тялото му полепва мъгла, отначало бяла и пухкава, която се сгъстява все повече и повече, превръщайки се в черен пашкул, готов да го погълне.

Варда въздъхна и уморено се взря в документите пред себе си. Повечето от тях носеха печата на императорския примикюр[81] Химерий, както и лично написаните от чиновника бележки, подчертани с червено мастило.

Положението не беше добро. Не беше никак добро!

Парите в хазната намаляваха, заплатите на войниците не се изплащаха навреме, а в последните три месеца въобще бяха спрени. Постъпленията от данъците също намаляваха, управителите на теми криеха приходите си, манастири, църкви и храмове не се отчитаха редовно с постъпления. Търговията западаше, никой не искаше да работи, харчеха са огромни средства за внос на зърно, вино и платове. Войната с арабите струваше безбожно скъпо, новите мечове, щитове, шлемове, кораби и други оръжия изцеждаха и малкото останало злато. А Михаил не се интересуваше от всичко това. Глезеше любовницата си със скъпи дрехи и бижута, искаше най-доброто за нея и приятелите си, организираше пищни пиршества, където виното се лееше като река, поръчваше скъпи ризници и позлатени шлемове, обличаше се само в сърма и коприна, обшити с бисери и скъпоценни камъни. А колко залагаше на Хиподрума...

Химерий специално беше отбелязал в докладите си: ако продължаваше да харчи с това темпо и не направи нищо, за да напълни хазната си, Михаил щеше да е разорен до края на годината.

Варда направи бърза сметка: сега бяха средата на септември, значи оставаха по-малко от четири месеца.

Разбира се, имаше и още. Цените непрекъснато се вдигаха, улиците бяха пълни с просяци и бедняци, по-дребните търговци се разоряваха, както и селяните, които напускаха земите си и идваха в града. Което водеше след себе си нови проблеми. Но най-лошото беше, че сред войската се надигаше недоволство. Ветераните, които се бяха били в долините на Сирия и Дамаск, бяха проливали кръвта си за империята, сега обикаляха недоволно около стените на града, дрънчейки с медните си щитове в очакване на заплатите си. Победоносния! Поход на магистър милитум Коридон се бе превърнал в заплаха, дебнеща пред вратите на Константинопол. А Михаил правеше всичко по силите си, да направи нещата още по-трудни.

"Накрая стигнахме до края на света в пустинята", беше казал Есхил в "Прикованият Прометей" и точно там се чувстваше и кесарят. Макар че и в пустинята имаше оазиси.

Варда се протегна отново и по устните му се плъзна лека усмивка. Може би така беше по-добре. Нещата следваха естествения си път и слабите щяха да паднат, за да отстъпят място на по-силните: Кесарят не можеше да се примири, че бе загубил влияние над необуздания си племенник и властта се е изплъзнала между пръстите му. Власт, при която Варда бе император не само на думи.

Кесарят не беше суетен. За него нямаше значение каква титла носи. Важното беше всички да знаят, че той е този, който притежава истинската власт. Да го знаят, да се страхуват от него и да му се подчиняват.

Кесарят въздъхна отново. Тези времена вече бяха минало...

Някой почука и преди Варда да отговори, вратата се отвори и в стаята влезе сестра му Теодора. Очите на майката на императора бяха зачервени, сякаш цяла нощ не е спала или е плакала, зелената ѝ туника стоеше накриво, от лицето ѝ лъхаше безпокойство.

– Случило ли се е нещо? – кесарят стана и предложи тапициран с кожа стол с високи подлакътници на гостенката си. – Какво те води насам?

Теодора седна внимателно на стола, сякаш се страхуваше да не го счупи, придърпа робата около обутите си в златни чехли крака и уморено тръсна глава.

- Вчера вечерта бях при Михаил. Опитах се да му говоря – майката на императора безпомощно завъртя очи. – да му помогна. Все пак той ми е син. И се страхувам, че не върви по добър път... Сам видя как се държа с българските пратеници. Още се изчервявам, като си спомня. И това не е най-лошото... Чувам слухове, носят се клюки... за заговори... че Господ е отвърнал очи от него и града... че ще падне от трона...

– Какво каза той? – остро попита Варда, макар отговорът да му беше ясен предварително.

– Присмя ми се! – Теодора закри с шепи лицето си, за да скрие сълзите си. – Собственият ми син ми се присмя пред приятелите си и ме изгони! Цяла нощ не съм мигнала. Какво ще правим, Варда!

– Виж това! – кесарят ѝ подаде през масата изписания с цифри пергамент. – Михаил вече е опасен не само за себе си! Ако падне, ще повлече всички ни.

Уморена, майката на императора разтърка очи и се взря в отчета. Устните ѝ започнаха да се движат безмълвно, пръстът ѝ няколко пъти се плъзга нагоре-надолу по фината кожа. Накрая Теодора вдигна уплашеното си лице към по-големия си брат.

– Какво ще правим?

За кой ли път Варда въздъхна.

– Това не може да продължава! Ще трябва да направим това, което се налага да направим, преди някой друг да ни е изпреварил! Трябва да спасим династията! Стига вече да не е късно.

– Но той ми е син! – проплака Теодора. – Не ме карай да заставам срещу собственото си дете!

– Трябва да разбереш – нямаме друг избор! – твърдо каза Варда. – Видя отчетите. Знаеш какви слухове се носят из града. Михаил не може да бъде опазен от самия себе си. С него е свършено, ако не направим нещо! – кесарят стана и сложи ръка на рамото на сестра си. – И на мен не ми е приятно, но трябва да действаме решително. Разбираш ли?

Теодора се изправи. От очите ѝ капеха сълзи, но въпреки това кимна с глава. След което се обърна и тичешком напусна стаята.

Доволен, Варда се отпусна на стола си. В крайна сметка нещата можеше да тръгнат и в желаната от него посока. Точно както го беше изчислил.

* * *

Леглата в къщата, която им беше отредил императорът, бяха меки и удобни, натъпкани с пух, а завивките – от фина вълна.

Въпреки това Климент не можа да спи добре. Събитията от изминалия ден и собствените му мисли му тежаха, споходиха го неспокойни сънища, в които пияният император се опитваше да го убие, размахвайки срещу него патерицата на едноокия просяк, докато Климент търсеше затворената в кула без врата Ирина.

Писарят се буди няколко пъти през нощта, става, пи вода, докато накрая, малко преди да се развидели, се унесе в тежък, неспокоен сън. Събуди се късно с мътна глава, сълзящи очи и схванат враг. Стана, изми лицето и ръцете над поставения върху един от сандъците меден леген и бавно се облече.

Слънцето се бе издигнало, засипвайки града с нажежените си лъчи, по небето нямаше нито един облак. Беше топло, задушно и влажно, точно както беше предрекъл Корсис предишната вечер, и тепърва предстоеше да стане още по-горещо. Климент се поколеба, но накрая облече кожения си елек върху тънката риза и тръгна да търси нещо за ядене.

Завари и двамата си помощници в кухнята. Корсис се бе надвесил над вдигаща пара паница, пълна с надробен хляб и мляко, Невестулката дялкаше къса пръчка, опитвайки се да направи свирка.

Писарят поиска хляб, сирене и маслини, сипа си чаша мляко и унило започна да се храни. Предстоящият ден не се очертаваше от най-приятните. Трябваше да потърсят войниците и лекаря, за които беше говорил Стилихон, а след това да се заемат и с основаната си задача – преговорите за подписването на новия договор. Климент нямаше опит в подобни начинания и се колебаеше. Ядеше унесено храната, без да усеща вкуса ѝ, когато Корсис го извади от мислите му.

– Рано сутринта имахме посетител – каза той. – Императорът ни кани в ложата си на игрите в Хиподрума, които ще започнат на обяд. Ще присъства целият двор, също императрицата и патриархът. Според пратеника ни се оказва голяма чест.

– Това може да е извинение за поведението му вчера – предположи Невестулката. – Вероятно по този начин Михаил иска да се извини за скандалното посрещане.

Климент направи гримаса. Едва ли императорът се интересуваше дали е наранил чувствата му.

– Нали ще отидем всички, господарю? – примоли се Невестулката. – Чувал съм, че Хиподрумът на Константинопол е достоен да си съперничи със седемте чудеса на света.

– Ами, ти Корсис? – писарят постави празната си чаша на осеяната с чворове чамова маса. – Искаш ли и ти да дойдеш.

– С най-голямо удоволствие. Аз пък съм чувал, че състезанията с колесници са нещо, което не трябва да се изпуска по никакъв начин.

– Така е! Императорът е голям почитател на зелените и понякога сам се качва зад конете. А колесничарят Филон е един от фаворитите му и негов много близък личен приятел.

– Ще има надбягване, нали? – разтревожи се Невестулката.

– Ще има със сигурност – успокои го Корсис и извади малък пергамент. – Пратеникът остави програма. Игрите ще се открият с рецитация на поезия, след това ще има борба между мечка и кучета, певецът Мегакъл ще ни зарадва с песните си, след което следва надбягването с колесници и гвоздеят на програмата – гладиаторски борби.

- Нима в Константинопол има гладиатори? – с известно съмнение понита Невестулката. – Не знаех за подобно нещо.

– Всъщност това е борба без оръжия, но почти без правила. Целта е да се победи противника, не да се убие. Един от най-близките на императора, началникът за конюшните му Василий, навремето е бил непобедим борец.

– Той ще участва ли?

– Съмнявам се. Освен ако Михаил не поиска отново да види любимеца си на терена – Климент се облегна на стола и скръсти ръце зад главата си. Настроението му се беше оправило. – Всъщност Константинополският Хиподрум не е от най-безопасните места на света.

Помощниците му се спогледаха учудено.

– Като оставим настрана, че често има смъртни случаи в тълпата, именно от там е започнало едно от най-големите въстания във Византия. Заради него император Юстиниан, същият, който издигнал черквата "Света София", за малко да се прости с трона си. Всъщност старата църква била опожарена именно при бунта.

– Какво е станало? – понита Корсис и се намести удобно. Помощникът на писаря обичаше да слуша историите, които господарят му разказва, когато е в настроение.

– Това показва докъде може да доведе пристрастието към различните състезания – започна Климент. – Всъщност не съм прав. Въстанието започнало заради непосилните данъци, въведени от Юстиниан, но поводът за избухването му наистина бил провалено състезание. В началото на януари 532 година на Хиподрума се стигало до безредици. Сините и зелените започнали да се нападат за това, кой от техните колесничари е заслужавал да спечели състезанието. Зелените твърдели, че са измамени, сините им се подигравали, че са загубили. Тълпите се сбили, настъпил хаос, имало неколцина убити и от двете страни. За да въдвори ред, императорът заловил водачите и на сините, и на зелените и ги осъдил на смърт, което не се харесало на привържениците им. Те неочаквано се обединили, нападнали затвора и освободили осъдените, които се скрили в една църква, търсейки закрила. По улиците започнали вълнения, издигали се барикади. За да успокои хората, Юстиниан организирал нови игри, на които обявил, че ще помилва провинилите се. Вместо да се укроти, тълпата се разлютила още повече и нападнала императорската ложа. Владетелят едва успял да се измъкне, и то само благодарение на коридора, свързващ двореца му с Хиподрума. Въодушевени, бунтовниците започнали да плячкосват града, надавайки викове "Пика!", което на гръцки значи "Побеждавай" – така кръстили и бунта по-късно – Климент си наля още мляко и отпи, за да прочисти гърлото си. – Нещата бързо излезли от контрол. Някои от видните граждани и сенатори, недоволни от управлението на Юстиниан, подкрепили бунтовниците, които набирали все повече сила. На петия ден един от племенниците на предишния император – Ипатий, бил коронован за нов император. Градът бил подпален и разрушен. Разказват, че Юстиниан толкова се уплашил, че решил да бяга. Приготвил цялото си съкровище и смятал да отплава начело на флотилията си, когато жена му, Теодора, категорично отказала да тръгне с него. Казала му нещо от сорта, че трябва да се покаже като истински император и или да победи, или да умре с чест.

– Чувал съм, че е била проститутка и танцьорка, преди да се ожени за Юстиниан – обади се Корсис.

– Така е, била е най-известната хетера в цялата империя. Но е била и безстрашна жена – потвърди писарят.

– Леле – ухили се Невестулката. – Тия византийци знаят как да си живеят!

– Теодора отказала да напуска града, което накарало императора да действа по-решително. Била извикана редовна войска, предвождана от двамата най-известни пълководци по това време – Велизарий и Мундо...

– Ама че, име – Мундо... обади се Невестулката, но Корсис му махна с ръка да мълчи.

- Те обградили бунтовниците и успели да ги избутат на Хиподрума мястото, откъдето започнало всичко. В крайна сметка там и завършило. Войниците на Велизарий и Мундо избили всички. Казват, че били около 30000 човека! Самозваният император Ипатий също бил заловен и екзекутиран, а Юстиниан запазил трона си. След това построил града отново, включително и църквата "Света София", която превърнал в най-големия храм в света. Легендата разказва, че като я завършил, се изправил на площада пред нея, протегнал ръце на изток и извикал: "Соломоне, надминах те!".

– Соломоне? – Невестулката учудено завъртя очи.

– Според Библията еврейският цар Соломон издигнал най-големия храм, сътворяван за Бог в Йерусалим, и скрил в подземията му невиждани чудеса – обясни Климент.

– Трябва повече да се чете – присмя се на другаря си Корсис.

– Я си гледай мечовете и не ме учи какво да правя! – сопна му се Невестулката и се обърна към писаря. – И какво станало след това. С Теодора най-вече?

– Нищо особено – засмя се Климент и разпери ръце. – Както се казва в приказките, двамата живели дълго и щастливо.

– И аз навремето мислех да си взема за жена една проститутка – замислено каза Невестулката. – Те имат железни нерви, а и изкарваше добри пари. Свикнали са на всичко и трудно могат да бъдат впечатлени. А и щеше да ми казва за по-богатите си клиенти... Както и да е – махна с ръка той. – Минали работи.

– До началото на борбите има много време. Какво ще правим дотогава? – практично попита Корсис, докато бършеше устата си.

– Ще отидеш в имперската канцелария. Ти си войник, ще се оправиш там по-добре от нас. Опитай се да разбереш къде можеш да намериш Пети полк. Трябват ни двама войници от там. Братята Антемий и Евтропий. Охранявали са Дукум, когато се е пребил. Ние с Невестулката ще посетим регистраторът на смъртни случай Гайнас. Той е огледал тялото на кавхана. Ще се видим тук малко преди обяд, за да се приготвим за игрите.

Навън градът още се събуждаше. Слънцето припичаше все по-силно, над покривите с крясъци прелитаха чайки, закъснели метачи избутваха нечистотията от улиците в задръстените канавки. Търговците бяха разпънали сергиите си, около които обикаляха сънливи продавачи и предлагаха прясно изпечен хляб, разредена бира, резени сушено месо и питки, намазани с мед и масло.

Разделиха се на старата стена на Бизантион. Упътен от писаря, Корсис сви вдясно, докато Климент и Невестулката продължиха напред. Изкачиха се по склона от източната страна на "Света София", подминаха Магнаурската школа и завиха наляво покрай църквата на "Света Ирина", наближавайки стария Акропол. Кварталът беше населен предимно с търговци, които бързо се движеха насам-натам в шарените си дрехи и шапки с пера, понесли кошници, денкове и вързопи. Спуснаха се покрай стената и стигнаха почти до края на града, където се издигаше черквата на "Свети Димитър".

Тя бе сравнително малка, на един етаж, с високи стъклени прозорци и купол, боядисан в зелено. Близо до нея се издигаше дълга постройка от дебел дялан камък и малка къща, прилепена към задната ѝ страна.

Климент си пое дълбоко дъх и почука на избелялата от времето, боядисана някога в бяло дъбова врата на моргата, по средата на която беше закачен меден, позеленял от времето кръст.

Чуха се стъпки и след миг отвътре се подаде главата на млад мъж с кожена престилка, която стигаше от гърдите до глезените му. На ръцете си новодошлият носеше ръкавици, косата му бе прибрана под плетена сива шапка, от него се носеше мирис на сяра и мента.

– Ти ли си Гайнас? – Невестулката пристъпи напред и пъхна палците под колана си.

– Кой пита? – озъби му се мъжът и свали ръкавиците си. – Ръцете му бяха с почернели палци и изгризани до кръв нокти.

– Аз съм български пратеник – обясни Климент. – Преди около месец кавханът Дукум, който беше на посещение в града, е паднал от коня си и си е строшил врата. Трупът му е бил донесен тук. Искам да знам какво точно се е случило!

Мъжът въздъхна и се почеса по главата.

– Всъщност аз не съм Гайнас - каза накрая той. – Казвам се Руфин и съм му помощник. Гайнас още го няма.

– Често ли закъснява? – писарят се опита да влезе в моргата, но Руфин не мърдаше от мястото си.

– Всъщност е странно – събеседникът им се облегна на старата дървена каса, а по престилката му останаха няколко люспи боя. – Обикновено идва преди мен. Не си спомням да е закъснявал някога.

– И защо го няма?

Вместо отговор мъжът само повдигна рамена.

– Къде живее този Гайнас? – намеси се Невестулката. – Явно ще трябва да го извадим от леглото му.

– Живее ей там – показа пристройката към моргата Руфин и облиза устни. – Тъкмо се чудех дали да не ида да го потърся. Той ми е забранил да ходя в дома му. Казва, че това го дразни.

– Е, тогава ние ще отидем да го подразним! – Климент се обърна и с широки крачки тръгна към къщата. Цялата история беше започнала да му омръзва. – Гайнас! Хей, Гайнас! Вкъщи ли си! Аз съм българският пратеник Климент! Трябва да поговорим – писарят удари с юмрук по дъбовата врата на къщата на лекаря. За негова изненада, тя изскърца, отвори се и откри тъмен коридор, по куките на който беше закачено наметало с кърпена качулка и протрит елек.

– Гайнас? Тук ли си? – писарят внимателно пристъпи в смълчаната къща.

– Нещо съвсем не е наред – отбеляза Невестулката и бавно тръгна след господаря си. Зад тях Руфин притеснено пристъпяше около прага, чудейки се дали да влезе, или да остане на прага.

– Той може да се разсърди, че го безпокоим – притеснено извика помощникът, но бъркаше. Нищо повече не може да разсърди лекаря.

Намериха регистратора на смъртни случаи в стаята, която му служеше едновременно за трапезария и кабинет. Гайнас лежеше върху голямата си дървена маса, пред него имаше чаша за вино и преобърната паница. Зеленчуци и парчета месо се търкаляха по напоената с кръв покривка. Отзад, точно под тила, главата на регистратора беше разбита. На пода, близо до стола на мъртвеца се търкаляше оръжието, с което бе извършено убийството – тежък свещник от мед.

– Божичко, какво е станало тук? – пребледнял, Руфин, който все пак беше влезнал, се държеше за вратата. – Мъртъв ли е?

– Нали си му помощник, би трябвало да знаеш – озъби му се писарят, приближи се до регистратора и пипна с два пръста врата му. От хладния допир до изстиналата плът му се догади, но Климент успя да преодолее усещането. – По-мъртъв не може и да бъде!

– Но как... Защо... – младежът се срути на един от столовете до стената, захлупи лицето си в шепи и се разтресе неудържимо.

– Дай му вода или нещо по-силно – нареди писарят, докато оглеждаше стаята за следи.

Невестулката взе чашата от масата, напълни я с вино от тъмна стъклена гарафа и я подаде на Руфин. Той вдигна чашата с треперещите си ръце, поднесе я към устата си в опит да отпие, но тя се изплъзна от ръцете му и се разби в каменния под. Виното, червено и искрящо, потече между камъните като струйки кръв.

– Какво направи! – изруга Невестулката, но преди да успее да направи каквото и да било, Руфин скочи и побягна от стаята.

– Къде хукна, нещастнико! – извика след него помощникът на писаря, но никой не му отговори.

– Остави го – махна с ръка писарят. – Като се успокои, ще се върне. По-добре оправи тази бъркотия.

Докато Невестулката, мърморейки, бършеше пода и изхвърляше парчетата от счупената чаша, Климент обиколи къщата. В спалнята откри непокътнато легло, няколко ката чисти, кърпени дрехи и заключен сандък. Малката кухня беше препълнена с билки, сушени цветя и парчета корени, нахвърляни из цялата стая. Регистраторът на смъртни случай бе поддържал чисто, но бедно домакинство.

Този, който го беше убил, едва ли бе имал за цел да го ограби.

Климент поклати глава и се върна в стаята. Беше виждал и преди подобни жилища. Те принадлежаха на педантични в работата си хора, който изпитваха удоволствие от професията си, без да ламтят за постове и слава.

– В спалнята има заключен сандък – каза той на Невестулката. – Виж дали можеш да го отвориш.

Лавиците бяха пълни с медицински рецепти, описания и чертежи на хирургически инструменти и някои популярни молитви, които да се четат след смъртта.

Сандъкът в спалнята също не им помогна много. Невестулката почовърка малко в ключалката му с един от ножовете, които взе от кухнята, катинарът щракна и се отвори. В сандъка имаше няколко медицински трактата, два от които превод от арабски, таблици за пропорциите на човешкото тяло, свитъци за употребата на различни билки и свитък за лечебните свойства на мандрагората и как тя трябва да се вади от земята и да се съхранява.

Преодолявайки страховете си, Климент се върна при мъртвеца. Дръпна лекаря назад на стола, пазейки се от кръвта по главата, и внимателно пребърка джобовете му. Намери остро ножче, с каквото обикновено си служат касапите за прерязване на сухожилия, няколко пакетчета с кафеникъв прах, дребни монети и изкривена калаена лъжица.

Писарят се изправи и чак тогава забеляза, че в лявата си ръка убития стиска парче пергамент. Той беше скрит в дланта на Гайнас и затова не я бе забелязал веднага. Климент с мъка разтвори вкочанените пръсти и вдигна находката си срещу светлината.

– Какво е това – полюбопитства Невестулката.

Писарят внимателно разгледа пергамента.

– Виж – развълнувано посочи той. – Това е печатът на Дукум!

– Какво пише?

– Чакай – Климент се приближи до прозореца. – Много странно – каза той и се почеса по главата. – Това са четири имена. Алп Кубар, Алп Тун Бури и Алп Албасий.

– И какво значи това? – попита Невестулката. – И защо всички се казват Алп.

– Хайде стига, Невестулке! Дори ти би трябвало да знаеш за какво става дума! Това не е име – отговори Климент. – Алп значи бог. Били са помощници на Тангра. Нали се сещаш – писарят щракна с пръсти, – от езическата религия. Нямаха ли си крадците Божество, което да ги закриля и да им помага нощем?

– Алп Гутан! – извика помощникът му. – Вярно! Чувал съм за алповете. Но защо Дукум ги е написал на този пергамент и какво правят в ръката на един мъртъв византийски лекар?

– Това не е трудно да се предположи – махна с ръка Климент. – Предполагам е станало така: Гайнас е намерил пергамента в джобовете на Дукум, взел го е, опитвайки се да разбере за какво е писал кавханът. Явно и вчера вечерта се е занимавал с пергамента, когато убиецът го е изненадал.

– Защо през нощта? Може да е било и тази сутрин.

Климент посочи свещника с догорелите свещи и закрачи из стаята.

– Алп Кубар... Алп Тун Бури... Алп Албасий... – повтаряше си той. – Кои бяха тези богове? Албасий беше на подземния свят, сигурен съм, но останалите...? И защо Дукум ги е написал и държал в себе си? Трябва да помисля, но не сега. Гайнас трябва да е водил регистър на смъртните случаи. Или бележки. Не мога да повярвам, че не оставил нищо след себе си.

– Може да са в самата морга – предположи Невестулката. – да отида ли да проверя?

– Ще отидем заедно. Тук няма повече какво да намерим.

– Ами Гайнас?

Писарят погледна трупа на лекаря.

– Това не е наша работа. Руфин трябва да съобщи за смъртта и да се погрижи за погребението му. Освен ако не е имал други близки.

Вратата на моргата зееше отворена, от помощника на убития нямаше и следа. Климент и Невестулката внимателно се спуснаха но каменните стълби и се намериха в дълга, но ниска зала, от чиито каменни стени лъхаше студ. Слънчевите лъчи не проникваха в подземието, на дългите гранитни маса лежаха няколко трупа, завити небрежно със захабени чаршафи. До стената бяха изправени дървени ковчези, двама мъртъвци лежаха в други два, поставени в задната част на помещението, до главите им горяха запалени свещи. Една-единствена факла пукаше на стената, по ъглите се стелеше мрак. Миришеше на мърша, лекарства и мухъл.

– Неприятно място! – Невестулката разтърка ръце, сякаш иска да се сгрее.

– Напомня на всички ни какво ни чака. Което не е много утешително – писарят се опитваше да не гледа умрелите и сенките, които играят по лицата им. – Ако има нещо, трябва да е там – той посочи груба дървена маса, затрупана с вдъхващи ужас триони, клещи и други инструменти. – Ето, това ни трябва – писарят издърпа дебел кожен регистър с подвити краища и го отвори. – Днес е 19 септември 867 година. Дукум се е пребил преди около два месеца и половина, което значи съвсем в началото на юли – говореше сам на себе си писарят, докато разгръщаше страниците.

– Какво значи това?! – Стилихон, спартарият от портата на Платея, стоеше на вратата, зад гърба му плахо надничаше Руфин. – Кой ви дава право да се бъркате в делата на империята? Никой не ви е позволявал да влизате тук и да четете каквито и да било документи!

– А защо не? Или има нещо, което искаш да скриеш? – не му остана длъжен писарят. – да не би младежът, който така срамежливо се подава зад гърба ти, да не е казал, че регистраторът на смъртни случай Гайнас е мъртъв?

– Каза ми! И затова съм тук! – Стилихон приближи писаря и издърпа регистъра от ръцете му. – Но това не значи, че ще оставя някакви чужденци да правят каквото си искат с архивите ни!

– Просто искаме да проверим как е умрял кавханът Дукум – обади се и Невестулката.

– Той беше високопоставен български поданик! Нямате право да криете нищо от нас! – избухна писарят. – Ако кесарят Варда, не дай Боже, падне в Плиска и си строши врага, няма ли да искате да знаете какво е станало? Или наистина криете нещо?

– Говорите нелепости! – спартарият трясна дебелата книга върху дървения пот. – И ще ви го докажа! Искате да знаете какво е станало с Дукум?! Нека проверим заедно!

Византиецът разтвори регистъра и започна да го прелиства. Останалите се надвесиха над рамото му.

– Ето! – каза накрая той и посочи със загрубелия си пръст няколко реда, изписани с дребен, нечетлив почерк. – Тук пише: "Дукум, български пратеник в двора. Докаран на 2 юли, късно вечерта мъртъв, след падане от кон. По тялото има синини, характерни за такива случаи. Строшени два прешлена на врата, което е довело до смъртта. Най-вероятна причина за това е падане от кон." – спартарият шумно хлопна регистъра. – Сега доволни ли сте?!

Климент замислено кимна с глава.

– Доволни сме. Но бих искал да поговоря и с Руфин. Може той да си спомня нещо повече.

– Нищо не помня, защото тогава бях болен – веднага обяви младежът и се изчерви. – Страдам от хроничен главобол и този ден не можех да се надигна от леглото. Гайнас спомена след това за българина. Подобни инциденти се случват често, но рядко с толкова високопоставени личности. Още по-малко пък чужденци, та затова го запомних. Обсъждахме липсата му на късмет и колко е тъжно това да дойдеш в Константинопол, за да си строшиш врата.

– И това е всичко?

- Да.

– Ами лекарят? Няма ли да разследвате кой го е убил?

– Това е моя работа. Мисля, че повече нямате работа тук – грубо отговори спартарият. Предупреждавам те, българино! Не ме интересува чий пратеник и приятел си! Не си ври повече носа там, където не ти е работа! Ти си имаш своите задачи, аз си имам моите!

Писарят отново кимна с глава.

– Тогава си тръгваме – обяви той и добави на себе си. – Дано Корсис е имал повече късмет.

Корсис не бе имал никакъв късмет. В имперската канцелария му отказаха всякаква информация относно това как е разквартирувана византийската войска. Един от чиновниците дори го обяви за шпиони, след което помощникът на писаря напусна по възможно най-бързия начин.

Въпреки неуспеха, той не се отказа. Отиде в близката кръчма "Свети Георги и змеят", посещавана от войници и офицери. Присламчи се към една от групичките и щедро започва да поръчва вино, което новите му приятели пресушаваха с изключителна бързина. Най-накрая един от тях, висок мъж с гола глава и златна обица, му каза, че приятелите му от търсения от него полк са заминали за Палестина.

Корсис се върна умислен вкъщи, където завари писарят и Невестулката и им разказа за резултата от проучването си.

– Наистина странно – обобщи ситуацията Климент. – Регистраторът на смъртни случай Гайнас е убит точно когато отиваме да го потърсим, а двамата войници, станали свидетели на престъплението, са пратени далеч в чужбина. Чудя се какво ли значи това.

5

19 септември

Хиподрумът боботеше като врящ казан. Разположени под памучни тенти или криещи се под собствените си шарени чадъри, трийсет хиляди зрители викаха, дюдюкаха и се смееха, смесвайки гласовете си с тези на събирачите на облози и продавачите, обикалящи между пейките и предлагащи вода с лимон, бира, изстудено вино, гевреци, фъстъци, сушени смокини, печено месо, броеници, икони, талисмани за късмет и сламени шапки. Войници с нажежени брони и почервенели лица стояха между редовете, молейки се за най-лекия полъх на вятъра или облак, който да закрие дори за миг напичащото слънце. Уредници и техните помощници, облечени в тънки зелени и сини туники, тичаха непрестанно между входовете, проверяваха билетите, настаняваха новопристигналите зрители, разрешаваха споровете за по-добрите места и предлагаха специални столове на тези, които могат да си го позволят.

Притиснати към каменната стена до входа на императорската ложа, Корсис и Невестулката гледаха като хипнотизирани. Наложи се писарят няколко пъти да дърпа помощниците си, за да им помогне да се опомнят.

Впечатляващ с двата си реда арки отвън, отвътре Хиподрумът бе още по-внушителен. Мраморни статуи на атлети стояха по широките, изпълнени с прииждащи зрители коридори, през които българите минаха, огромни каменни орнаменти на богове, препускащи коне, борци, певци и танцьори заемаха стените, сводовете бяха изрисувани с мозайки на плуващи в морето кораби, сирени и скачащи над вълните делфини.

Но това бе нищо в сравнение със самия Хиподрум. В източната част на огромното съоръжение императорската ложа се намираше точно над овалната, дълга четиристотин и широка сто и двайсет метра писта. По средата ѝ, върху дълъг каменен постамент, наречен "спина", се издигаше поредица от огромни монументи. Стените на арената бяха окичени със статуи и орнаменти, огромни каменни барелефи представяха конни състезания, борба и бокс, забравени герои и вплетени едно в друго ужасяващи чудовища.

Над всички се издигаше изсечения от розов гранит Египетски обелиск на Теодосий, взет от императора от храма "Карнак" в Луксор, на чийто заострен връх бе поставена бронзова сфера, светеща като слънце. Вляво от нея се намираха три по-малки по големина пирамиди от печени жълти тухлички. Близо до тях се издигаше прочутата змийска колона – три преплетени едно в друго влечуги, от устите на които се лееше вино, мляко и вода, които падаха в широк позлатен котел. Константин Велики бе накарал да донесат това чудо от светилището на Аполон в Делфи, а самата, висока шест и половина метра, колона, беше направена, както твърдяха легендите, от щитовете на победените перси във войните им с гърците.

– Какво е това? – втрещен попита Невестулката, сочейки с пръст статуята на огромен легнал мъж, положил боздугана до себе си, чието бедро бе голямо колкото обикновен човек.

– Това е Херакъл – тихо му отговори Климент, който също не можеше да откъсне поглед от бронзовия гигант. Макар и далеч, всеки детайл от тялото му се виждаше съвсем ясно, като да беше пред тях, включително лъвската кожа, с която бе наметнат, и свирепите му очи. Широката гръд, яките рамена, буйната коса, напрегнатите ръце, здравите мускули, които подчертаваха извърнатия му настрани гръбнак, бяха изработени от прочутия скулптор Лизимах, който никога повече не бе създал статуя прекрасна, като тази.

Вълчицата, хранеща Ромул и Рем, човек, борещ се с лъв, голям колкото къща, хипопотам по-висок от акведукта на Валент, чиято задница завършваше с люспеста опашка, слон като малка камбанария, който движеше хобота си, сфинксове – очарователни жени, в горната част завършващи като страховити лъвове, както и ужасяващата Сцила, гигантска жена, излъчваща сила и жестокост, от чиято вътрешност бълваха чудовища и се издигаха около състезателната арена.

С формата на сфера, тя беше толкова голяма, че зрителите от едната ѝ страна трудно различаваха седналите от другата. Застлана с мек, бял пясък, докаран специално от най-южните острови и внимателно пресят, така че да бъдат отстранени и най-малки камъчета, тя създаваше впечатлението за безкрайно море, около което като вълни се люшкаше развълнуваната тълпа. Над трибуните, със сложна система от макари и въжета бяха издигнати няколко напоени с вода платнища, по-големи и от най-големите корабни платна, които трябваше да пазят публиката от парещите лъчи на слънцето.

Ложата на императора бе пълна с хора. Михаил се бе отпуснал върху широка резбована лежанка, затрупана с възглавници, в сянката на тежък златен балдахин с пискюли. До него лежеше жена му Евдокия, облечена със зелена копринена роба, поръбена с пурпур. Черните ѝ коси бяха сплетени в сложна прическа, смарагди проблясваха от сребърните сандали на дългите ѝ крака, на ръцете ѝ блестяха пръстени и гривни. Въпреки това императрицата не изглеждаше доволна. Устните ѝ бяха побелели от стискаме, ръцете ѝ нервно мачкаха краищата на пурпурната ѝ възглавничка. Причината за яда беше очевидна – императорът я бе загърбил и разпалено говореше с друга жена, седнала на тапицирано столче до главата му – руса, със сини очи и силно пристегната по тялото туника. Блондинката не спираше да се смее, показвайки ред ослепително бели зъби, а едрите ѝ гърди се полюшваха подканящо всеки път, когато се наведеше да допълни с вино чашата на Михаил, който ги изпиваше с поглед.

Близо до нея, свил язвително устни, нервно потропваше с крак дребен, но изключително красив млад мъж, с напудрено лице, стиснал в ръката си дебел кожен бич. Час по час той подръпваше късата си черна брада, големите му като маслини очи бързо пробягаха по новодошлите, силно начервените му устни се кривяха, а ноздрите на правилния му нос се издуха презрително.

Майката на императора Теодора, застанала права от дясната страна на жена му, гневно стискаше юмруци и не откъсваше пълния си с яд поглед от сина си. Кесарят Варда, облечен в къса бяла туника и походни ботуши, изключително неподходящи за адската жега, нетърпеливо шептеше нещо в ухото ѝ, но Теодора не даваше вид, да го слуша.

Около императора и роднините му, върху ниски мраморни лежанки, покрити с плъстени възглавници, се бяха изтегнали още няколко човека. Роби и слуги предлагаха на гостите подноси с плодове, сирене и маслини и щедро наливаха охладено вино от извити стъклени гарафи.

– Кои са тези? – попита Невестулката, но преди да успее да отговори, към тях се втурна едър мъж с кафява коса и брада и сграбчи ръката на писаря, стискайки я с невероятна сила.

– Българи ли сте? – попита той на чист български и по лицето му се изписа лукава усмивка. – Аз съм Василий, началник на императорските конюшни. Прекарах в прекрасната ви страна шестнайсет години и никога няма да ги забравя! Първо живях в Бонония[82], след това в Плиска. Кой сте вие? Откъде идвате? Защо сте тук? Вярно ли е, че ханът ви се е покръстил? Наистина ли сте изградили базилика, голяма колкото "Света София"? Искате ли вино?

Климент измъкна ръката си от хватката на великана и го огледа с интерес. Ръцете му бяха широки и възлести, гърбът му напомняше този на полегналия Херакъл, а краката му изглеждаха като колони. Като повечето едри хора и Василий изглеждаше добродушен и открит, в очите му горяха весели искри, но писарят знаеше, че това впечатление може да бъде и измамно. Беше чувал за събеседника си. В немного далечното минало Василий се беше прославил като непобедим борец, императорът го бе харесал и издигнал в двора си. Бившият състезател бе показал превъзходен нюх, ориентирайки се в дворцовите интриги, издигайки се все по нависоко. Сегашната му тила – началник на императорската конюшня, всъщност беше с ранг на логотет, като едновременно с това му даваше много близък контакт с императора, който силно се интересуваше от коне.

– Българи сме – потвърди писарят. – Идваме от Плиска, аз се казвам Климент, това са помощниците ми Корсис и Невестулката. Ханът наистина се покръсти, построихме голяма базилика на мястото на стария храм на Тангра и не, не искаме вино.

– Ха така! – разсмя се Василий и се тупна по коляното. – Това се казва отговор! Стегнат, ясен и по същество. Ще се радвам да поприказвам с вас. Обичам езика ви, не е като сухия латински. Последно говорих с Дукум. Горкият, да го сполети такова нещастие! – византиецът поклати глава и махна на един от робите. След миг в ръцете па Климент и помощниците му се озоваха пълни до ръба чаши.

- Тук не се гледа добре на тези, които не пият – Василий намигна на писаря. – Императорът иска всички да са щастливи. А той разбира щастието по този начин – началникът за конюшните се засмя на глас. – Но вижте, игрите започват. Елате, ще ви настаня на добри места.

Климент и помощниците му последваха Василий, който ги заведе малко встрани и им предложи дървени пейки, застлани с дебели подложки и меки възглавници. Самият той придърпа тежката си лежанка с една ръка и се настани между българите.

Тълпата зашумя, гостите в императорската ложа притихнаха. Вратите в северната част на Хиподрума се отвориха и от там, предвождани от войници, които носеха знамена, биеха барабани и надуваха дълги медни тръби, се появиха четирима актьори. Групата мина тържествено през терена и застана пред императорската ложа. Барабаните млъкнаха, след тях и тръбите, войниците застанаха мирно.

Императорът се надигна бавно, разпери ръце, за да запази равновесие, златният му венец се килна на една страна. С несигурна стъпка Михаил стигна до края на балкона, опря се тежко на перилата и махна с ръка:

– Нека игрите започнат! – провикна се той, след което се върна обратно на мястото си.

Тълпата изрева, продавачите, които бяха спрели за миг да чуят думите на императора, отново се втурнаха между седалките, войниците надуха тръбите, удариха барабаните и се оттеглиха.

Четиримата актьори пристъпиха напред и се поклониха пред ложата. Дрехите им бяха еднакви – дълги туники, но в различни цветове – син, зелен, бял и червен.

– Уф! – намръщи се Василий. – И тук не може да се мине без политика[83]! Това няма да е истинско състезание.

– Зелените ще спечелят, нали?

– Да! Нали императорът ги подкрепя. Но ще видим какво ще стане после при надбягването с колесниците. Сините не се дават лесно дори когато на пистата е нашият приятел Филон – Василий посочи с очи дребният черен младеж, който се въртеше около императора. – Дано спечели, че ако ли не, после Михаил ще се мръщи цяла седмица.

"Синият" актьор излезе напред и се поклони. Шумът мигновено спря, чуха се само няколко окуражителни вика, които накараха Михаил да смръщи чело.

"По-защитен от земята не беше високият въздух.

Хвърлили – казват – око на небесното царство гиганти, те до самите звезди накамарили мощни масиви..."[84] – отекна като тръба гласът на мъжа над смълчания Хиподрум.

– Това са "Метаморфозите" на Офидий – позна стиховете Климент.

– Скука! – махна с ръка Василий и си взе чепка грозде. – Няма как, трябва да го изтърпим. Но после има борба с кучета и мечка! Казаха, че са докарали някакво огромно животно от Карпатите, но кучетата ще са поне дванайсет! След това ще ни се натресе Мегакъл, но свърши ли, идва хубавото – византиецът премлясна от удоволствие. – Надбягване с колесници и борби!

Рецитацията се понрави на Климент. Артистите един след друг пристъпяха напред и окуражавани от виковете на публиката, представиха части от "Илиада", "Енеида" на Вергилий и дори няколко басни от Езоп, които предизвикаха бурен смях.

В императорската ложа никой не следеше какво се случва. Михаил и русокосата бяха свели глави и се кискаха приглушено, Варда все така продължаваше да шепне на Теодора, останалите шумно разговаряха помежду си. Само колесничарят Филон бе изчезнал, до мястото му се търкаляше празна чаша.

Василий реши да запълни времето си, като обясни на Климент кои са присъстващите.

-Доколкото разбирам, си се запознал с майката на императора, Варда и брат му Петрон византиецът посочи троицата до Михаил, а Климент кимна. Гледай го как се е издокарал нашия кесар – в ботуши в тая жега! Ще ходи да прави преглед на войската с приятеля си Коридон. Не пропуска повод да ни покаже, че поставя работата над удоволствията. – Василий се усмихна снизходително, преди да продължи. – Русият зад императора, този с меча, е личният му телохранител Ингерн. Беше предводител на варягите[85], които се появиха преди години по голямата река, минаха през морето и се опитаха да превземат града – Василий се усмихна снизходително. – Много е добър с меча, макар да е малко тромав. Дъщеря му Евдокия – византиецът посочи русата жена да императора – е любовница на Михаил и моя жена – едрият мъж се ухили саркастично. – Майка му го накара навремето да се ожени за другата Евдокия – чернокосата, но той си харесва Токи и това е! Може да ти се види странно, но аз нямам нищо против. Това положение ми дава доста голяма свобода на действие и известно влияние над Михаил, който ми се чувства задължен. А и сестра му Текла – Василий посочи смугла жена с пищна жълта туника, която облегната на перилата съсредоточено слушаше рецитацията – няма нищо против да утешава разбитото ми сърце.

– Защо ми казвате всичко това? – попита писарят, който се чувстваше неудобно от този свободен разговор за съпруги, сестри и любовници.

– Стига, българино! – махна с ръка Василий и вдигна чашата си. – Много си притеснителен! Първо, нека си говорим на "ти". Все пак съм ти почти сънародник – съгласен ли си? – Климент кимна. – Чудесно! Нещата, които ти разказвам, не са тайна за никого. Сигурен съм, че ти самият ги знаеш не по-зле от мен. Да не говорим, че градът е залят от песни, стихове и пародии за императора, двете Евдокии, сестра му и мен самия – византиецът се прозя шумно.

– И това не те притеснява?

– А защо да ме притеснява? Ако на някой не му харесва, това си е негова работа.

Правейки се, че разбира, Климент поклати глава.

В същия момент в ложата избухна караница. Един от присъстващите – облечен в светла роба мъж със зелени очи, голям месест нос и бели, но криви зъби, говореше гневно на полегналия си съсед, който се бе надигнал на лакет и му отговаряше с насмешка. Разговорът постепенно премина в караница, гостите в ложата на императора се опитваха безуспешно да помирят спорещите. В суматохата един от робите, които поднасяха виното, се спъна и разплиска каната си. Няколко капки паднаха върху туниката на кесаря Варда, който вдигна ръка, удари роба през лицето и нареди да го хвърлят на арената. Никой не обърна внимание на инцидента. Погледите на всички бяха насочени към двамата патриции, които продължаваха да спорят ожесточено. Малко преди скандалът да прерасне в бой, те се засмяха и си размениха дружески прегръдки.

– Този с носа като чушка е протостраторът Роман – веднага обясни Василий. – Другият с мазната коса и черната брада е приятелят му Лъв. Двамата са неразделни от деца. Родителите на Роман загинали, когато той бил младеж, при пожар на борда на кораб, с който се връщали от Антиохия. Баща му беше наместник там и идвал в Константинопол да стане настойник на Михаил. След смъртта му мястото в Антиохия беше заето от Петрон, а Варда заграби имуществото на Роман под предлог да го пази от крадци. След години му го върна, но както можеш да се досетиш, не беше останало много. Според кесаря – заради данъците - Василий се ухили отново. – По-важното е, че Варда стана настойник на императора. А бащата на Лъв взе Роман под крилото си, оттогава датира дружбата между двамата. Двете момчета участваха заедно в походите и Роман се отличи като изкусен боец и стратег. Разправят, че Лъв му завиждал, но не знам колко е истина. След това в една от битките бащата на Лъв загина. Някой го прострелял фатално с арбалет и неочаквано Роман зае мястото му. Според някои слухове самият Роман убил благодетеля си, но Лъв няколко пъти публично е казвал, че не вярва в тях. След като стана стратор, Роман бързо се издигна и забогатя, за разлика от приятеля си. Двамата често се карат, но са като братя – не могат един без друг. Роман не харесва нашия кесар – Василий посочи Варда, който мълчеше мрачно до племенника си. – Подозира го, че е убил родителите му, за да заеме мястото на баща му като настойник на императора. Въпреки че не е пръв красавец, Роман е страшно конте, маже се с най-модерните помади. Винаги има някоя забавна случка под ръка и е душата на всяка компания. Жените са луди по него, макар вече да е на възраст и да почва да оплешивява.

– Ами Лъв? Той не му ли завижда?

– Може и да му завижда – неопределено отговори Василий. – Напоследък доста го е позакъсал. Казват, че взел много пари от логотета Мануил – византиецът се приведе към Климент и му зашепна. – Предложи ми да уредя някои от игрите, за да спечели. Знае, че още имам приятели сред борците. Отказах му, разбира се! Но от тогава хич не ме обича. Навърта се и около Филон. Онзи дребен красавец, който вече е слязъл да се подготви за състезанието. – Василий изтри избилата по лицето му пот в бяла кърпа. – Той е водач на колесница от зелените и понеже императорът им симпатизира, се надува, че още малко ще се пръсне. Всъщност не е лош колесничар, но прекалено много разчита на подкрепата на императора. Напоследък е станал надменен и безотговорен, сякаш само това, че Михаил е зад него, е достатъчно, за да спечели състезанието.

– А не е ли?

– Не! Трябва да се бори истински. На арената няма значение кой кого подкрепя. Но по-интересното е, че според мнозина Лъв се навърта около Филон, защото го харесва. Макар аз да мисля, че и на него е предлагал да мамят на пистата. – Преди да продължи, събеседникът му се огледа и после отново заговори. – Откак преди три години умря жената на Лъв, така и не си намери друга. Заобикаля се с млади и красиви младежи, които си назначава за ординарци. Пък и нашият Филон си е хубавец...

– И императорът не е против? – една пеперуда пърхаше лениво в жегата около главата на Василий, търсейки сянка, в която да се скрие.

– Защо да е против? – началникът на конюшните махна с ръка да прогони насекомото. – Лъв не пречи на никого, винаги може да разчита на него, а и какво става в спалнята на някой от приближените му едва ли интересува Михаил. Освен това Лъв е много добър с меча! Винаги е бил такъв. Дотолкова, че навремето обучаваше императора. Знае и много за запалителния, или както вие го наричате "гръцкия" огън. Все нещо го усъвършенства. Всъщност той го внедри и в наземните битки, не само при обстрела на корабите. Твърди, че може да разпознае мириса на огъня навсякъде във всичките му петнайсет разновидности. Всъщност той трябваше да стане Магистър Милетум – пълководец на източните армии. Но в последния момент вместо него предпочетоха Коридон, той е баща на съпругата на императора. – Василий посочи висок жилав мъж с къдрава черна коса, сини очи и малка, добре поддържана брадичка, застанал малко встрани от другите. – Друг път ще ти разправям подробно за него. Историята му е повече от любопитна. – Василий отново попи лицето си. – Казвам ти! Не ти трябва да се забъркваш с Варда или с брат му. И двамата са коварни като пепелянки! Винаги искат да са начело и да командват. Но ако има някой по-опасен и от тях, това е той – гъркът посочи с брадичка седналия на трона си патриарх. Фотий стоически се потеше в черното си расо, но на лицето му бе изписана блага усмивка, все едно се намира в рая. – От този трябва да се пазиш като дявол от тамян! И той наистина е умирисан целият на тамян, защото никъде не ходи без безценната си кандилница! – византиецът се взря с омраза в свещеника. – Това е Фотий, всепреподобният ни патриарх! Знае всичко за всички! И никой не смее да му се противопостави, дори императорът. Казвам ти, може да се представя за патриарх, но всъщност е дявол в расо! Но държи онези римски псета надалеч. Ядоса ги дотолкова, че го отлъчиха - Василий се усмихна злобно. – Как ти се струва това – главата на православната църква е анатемосан и отлъчен! До него, този с орловия нос е папският нунций – монсеньор Анджело Рици. Хлъзгав е като змия! Говори и се усмихва, все едно ти е пръв приятел, но ако интересите му го изискват, неговите или на папата, ще ти забие нож в гърба, без да се замисли и за секунда. Не подбира средства, за да се домогне до това, което иска. А то е да признаем, че римската църква стои над нашата и има правото да ни командва – византиецът презрително изсумтя. – Представяш ли си? Стигна до там, че да заговорничи с арианите![86]

– Защо ми казваш всичко това? – Климент се чувстваше объркан от желанието на византиеца да му сподели мислите си. – Едва ли разказваш на всеки срещат за интригите във византийския двор.

– Така е – съгласи се началникът на конюшните. – Не споделям с всеки. Но искам да те помоля за нещо, а за да го изпълниш, ще е нужно да си наясно с положението в двора – Василий сложи пръст на устните си и поклати глава. – Не сега. Не му е тук мястото и времето да говорим за тези неща. Но ще говорим – обеща той. – Скоро.

Събеседниците помълчаха, отпивайки от виното си. На арената рецитацията продължаваше, беше дошъл ред на червения да покаже уменията си. Въздухът беше натежал от жега, над трибуните се носеше леко бучене като от събуждащ се пчелен кошер. Започнала да се отегчава, публиката спря да обръща внимание на актьорите.

– Това май сме всички. – прозя се Василий. – Така наречените "стълбове на империята". Михаил много държи на нас. Макар помежду ни да царят подозрение, съперничество и омраза, до скоро всички се чувствахме добре заедно. Всеки по някакъв начин е обвързан с останалите и извлича полза от тях. Но преди известно време това се промени...

– Заради убийствата? – попита Климент.

– Заради убийствата! – потвърди византиецът и мрачно се взря в арената.

Рецитацията най-после завърши. Зеленият, точно както предрече Василий, спечели и бе удостоен с позлатен лавров венец, който той триумфално наложи на главата си и направи почетна обиколка на Хиподрума.

Тълпата го освирка, към победителя полетяха парчета от недоядени закуски, плодове и дребни монети. Сърдит, зеленият се обърна към трибуните, надупи се и вдигна долния край на туниката си. Отговори му нов залп оскърбления, дюдюкания и подигравки, но актьорът се оплези, показа неприличен знак с ръка и се прибра в най-близката врата.

– Това поведение е нетърпимо! – пискливият глас на Михаил се извиси над общата какофония. Императорът се изправи залитайки, тънката му ръка войнствено размахваше юмрук към публиката. – Защо тези хора нямат само един врат, за да заповядам да го отрежат! Не са доволни от победителя, така ли? – завика той яростно и изблъска майка си, която се опитваше да го успокои. – Като ругаят срещу него, те всъщност ругаят мен, защото много добре знаят, че подкрепям зелените. Ах, неблагодарна сган! Вместо да се радват, че съм им осигурил това зрелище... – императорът се обърна и започна да вика. – Агатоне! Къде си, Агатоне, да те вземат дяволите! Винаги, когато ми потрябваш, те няма!

Женствен мъж, със златна препаска, скиптър и потно чело изскочи отнякъде и припна към императора.

– Какво ще заповяда, ваше величество?

– Агатоне! Ти уредник на игрите ли си, или какво?

– Уредник съм! Уредник – бързо закима мъжът и приклекна, за да избегне ръката на Михаил, който замахна да го удари. – Знам цялата програма наизуст, подготвил съм и съм проверил всичко. Следва бой между мечка и кучета, ваше величество. Само чакам да дадете знак...

– Няма да дам знак! – тросна се императорът и легна отново на мястото си. – да видим дали това ще хареса на тези простаци, които освиркаха моя фаворит! Нека сега се попекат малко на слънцето. Ще пуснете мечката най-рано след час! Даже след два! Да видим как ще им хареса това?! – нареди Михаил и се провикна – Вино! Искам още вино!

– Не пи ли вече достатъчно? – почервеняла от гняв и срам, Теодора се доближи до сина си. – Излагаш и себе си, и мен!

– Така е ваше величество – намеси се и Варда. – Може би е по-благоразумно...

– Оставете го! Той не съзнава какво прави. Както винаги, когато се напие – гласът на Евдокия беше леден. Съпругата на императора се обърна бавно и студено изгледа русокосата си съперница. – Нека се забавлява с повлеканата си...

– Господарю, трябва да дадете... – Варда не успя да довърши.

Михаил вдигна зачервените си очи и бавно, с омраза изгледа майка си, вуйчо си и жена си. Главата на императора трепереше, брадичката му се тресеше, на края на устната му бе застинала капка вино.

– Кой е императорът тук? А?! Кой? – тежкият поглед на Михаил бавно обходи присъстващите, които се свиха в местата си. – Има ли някой претенции да е император? Може би се е случило нещо, за което не съм разбрал!? Кажете ми, ако е така!

– Разбира се, че ти си императорът! – Теодора се опита да успокои сина си и сложи ръка на рамото му. – Никой не се съмнява в това. Само искам да кажа...

– Не ме интересува какво искаш да кажеш! – Михаил грубо блъсна ръката на майка си и отново скочи на крака. Една от чашите падна и издрънча на мрамора. – Не ме интересувате нито ти, нито ти, нито ти! – той един след друг посочи Теодора, Варда и съпругата си. – Омръзна ми от вас и вечните ви съвети! Омръзна ми от непрекъснатите ви натяквания. Аз съм императорът! Гласът на Михаил проехтя в широката ложа, лицето му почервеня, жилите му се издуха. – Аз, а не вие! Запомнете го добре! Омръзна ми да ми казвате какво да правя, как да се държа и какво да обичам! Ще пия колкото си искам! И ще живея както си искам! А ако на вас не ви харесва, можете да се махате! И знаете ли какво – Михаил дръпна за ръката русата си любовница, която се изправи до него. – Омръзна ми да се крия. Да играя игрички и да се държа като влюбен паж. Затова ще се разведа! – Михаил предизвикателно изгледа всички наоколо. – Точно така! Ще се разведа и ще се оженя за Токи! – императорът прегърна любовницата си и се изсмя. – Не ме е срам да изрека пред всинца ви, че любя таз жена![87] А който не е съгласен, може да върви по дяволите!

Следващият час премина тягостно.

След крясъците на Михаил, съпругата му се изправи, поклони се изискано и се оттегли под предлог, че я боли глава. Хвърляйки гневни погледи, баща ѝ Коридон хукна след нея. Лицето на Теодора ту почервеняваше, сякаш я гори огън, ту пребледняваше като сняг, но колкото и да беше ядосана, майката на императора не посмя да каже нищо на сина си.

Варда отново започна да шепне напрегнато в ухото ѝ, но Теодора го отпъди с ръка, както се пъди досадна муха. Разговорите замряха, патрициите в ложата се оглеждаха притеснено, забравили за виното и изобилието на храна около тях.

Това ни най-малко не смущаваше Михаил, който се забавляваше чудесно. Императорът настани любовницата си на освободената от жена си лежанка, наля си още вино и започна да вдига тост след тост за "новата си съпруга". Самата Евдокия правеше всичко възможно, за да развесели още повече Михаил, непрекъснато се навеждаше към него да го целува и гали, кискаше се високо на шегите му и от време на време хвърляше победоносни погледи на останалите и баща си Ингерн, който се беше надул от удоволствие почти до пръсване.

Игрите също бяха прекъснати. Публиката не обърна внимание на забавянето, свикнала с капризите на участниците в състезанията, но след като мина четвърт час и по нищо не личеше, че подновяването предстои, започна да вика и дюдюка. Отначало вяло, но колкото повече обедното слънце напичаше тълпата, толкова по-изнервена ставаше тя. Започнаха да се чуват и викове срещу императора, които постепенно набираха сила. Тук-там по трибуните избухваха сбивания, наложи се войници да влязат между зрителите. Агатон час по час поглеждаше пясъчния часовник, който отброяваше поискания от императора час, но не посмя да каже нищо.

– Сега вероятно ще трябва да се разведа бе единственият коментар на Василий за ставащото около тях. Едрият византиец не изглеждаше кой знае колко разстроен. Той си наля чаша вино, пресуши я на един дъх, протегна се така, че костите му изпукаха, и поднови разговора от там, откъдето го бяга прекъснали.

– Значи питаш за убийствата?

Писарят кимна с глава.

– Двама от близките на Михаил са били убити!

– Точно така! Вестарият Евматий и логотетът Мануил. Единия са пронизали с нож в сърцето, на другия са строшили врата – потвърди Василий. – Евматий е заклан в лятната си къща, Мануил – в кабинета си.

– И никой не е видял нищо? Няма никакви следи?

– Не! Нямало е кой да види – обясни византиецът. – Вестарият обичаше да се усамотява в гората, логотетът не пускаше никой в кабинета си, който беше по-добре защитен от спалнята на императора! Наоколо е нямало никой, когато смъртта ги е навестила.

– И все пак – настоя писарят. – Слугите трябва да са пуснали посетител или вратарят да е отворил на непознат. И двамата са високопоставени сановници на Михаил. Имали са стражи за охрана. Никой ли не е видял нищо?

– Право да си кажа, не знам. Не съм се интересувал от такива подробности. Аз не съм много по тънките сметки – Василий сви ръката си, която се натегна като корабно въже и се усмихна. – Предпочитам да решавам проблемите по друг начин.

– Ами убитите? Разказа ми за живите "стълбове". Сега ми разкажи и за мъртвите.

– Ще ти разкажа, защо да не ти разкажа – Василий си наля още вино. – Евматий беше от Кападокия. Роден е в Мазака[88]. Баща му е бил търговец на коприна, майка му Анастасия – една от най-красивите жени в империята. Трябва да знаеш, че нашият Евматий беше личен хубавец. Среден на ръст, но добре сложен и с лице като нарисувано. Казват, че приличал на майка си. Когато бил на тринайсет години, баща му се разболял и умрял. Анастасия разпродала каквото могла и със събраните пари и сина си се преместила в Никея. Там се запознала с протостратора Констанс, който се влюбил в нея, и му станала любовница. Констанс бил женен и имал син – Лъв – византиецът посочи полегналия встрани от тях патриций. – Баща му полудял по Елия, отрупвал нея и сина ѝ с всякакви подаръци, пирувал с тях всяка вечер и съвсем забравил за семейството си. Разказвам ти всичко това, за да знаеш какви бяха отношенията в малката ни дружинка. Както може би се досещаш, Лъв въобще не харесваше Евматий. Но да карам по ред. При едно от посещенията си в Константинопол Констанс включил и Евматий в свитата. Така се запознал с Михаил, който по същото време бил горе-долу на неговата възраст. Но по-важното е – Василий се протегна и седна на лежанката си, – че сестрата на императора Пулхерия се влюбила в красивия младеж и измолила от брат си да го остави в столицата. Михаил направи Евматий свой съветник, макар никой да не е чул да му дава съвети. По-късно го ожени за сестра си. Макар че Евматий така и не можа да се научи да ѝ бъде верен. Слаб му беше ангелът, както се казва. За негово щастие Михаил не обръщаше особено внимание на това, че мами сестра му. Дори напротив – беше доволен. Така чувстваше, че не е единственият, затънал в грях, като изневерява на жена си. Евматий се замогна, издигна се. Накрая стана вестарий, което даде в ръцете му голяма власт и много пари. Почна да се държи надменно, все едно за Михаил съществува само той. Това дразнеше останалите. Мен също. Беше суетно, глупаво, надуто парвеню! – византиецът въздъхна и завъртя чашата в ръцете си. – А сега е мъртъв. Две седмици преди да го убият, Роман, подтикван от приятеля си Лъв, го обвини, че краде от хазната. Стана голям скандал. Малко остана да се сбият. Наложи се императорът лично да ги разтървава. В крайна сметка беше назначена проверка. Водеше я лично Варда. Сам се предложи като неутрален и на двете страни. Предполагам, че се е надявал да припечели за сметка на вестария.

– Как са го убили?

– Някой е почукал на вратата му, Евматий е отворил и са му забили кинжал в сърцето. Бързо, лесно и ефикасно.

– Ами посланието?

Василий тръсна глава, сякаш опитва да се съсредоточи.

– "Смъртен удар порази снагата ти." Бог знае какво значи това и защо убиецът го е сложил в ръката на жертвата си. Това е стих от Есхил. От някаква пиеса.

– "Агамемнон".

– Сигурно – сви рамена бившият борец. – След това се намери послание и в ръката на логотета Мануил – "Поразен си за втори път". Глупост някаква. Всичко това много изнерви Михаил. Той е много религиозен и навсякъде вижда знаци и поличби. Има си ритуали за всичко и се моли по няколко пъти на ден. Всяка седмица подарява дебела свещ от чист восък на някой храм. Плаща издръжка на сто монаха и възстанови някои от повредените стенописи в църквите, а други сам поръча.

– Не се държи много като набожен християнин – отбеляза писарят.

– Така е – съгласи се Василий, – но като оставим пиянството и прелюбодейството, няма в какво друго да бъде обвинен. А сега ще вземе и любовницата си за жена, така че и този проблем ще бъде решен. По-лошото е, че след убийствата стана сприхав, жесток, изпада в меланхолия, пие повече, съвсем забрави всякакво приличие. Мени настроенията си като жена в нервна криза Василий въздъхна. От това най-много си патим ние от обкръжението му.

– И вратът на Мануил с бил строшен в собствената му къща?

Византиецът се усмихна лукаво.

– Ще ти разкажа и за това. Намерили Мануил в стаята му, която трябва да знаеш, не беше каква да е стая. Логотегът се занимаваше с лихварство. Даваше големи суми на видни личности срещу сериозен процент. Доста се замогна от тази дейност. Държеше всичко в дома си, в бронирана стая с дебели решетки на прозорците и желязна врата. Не пускаше никой в нея.

– Но е пуснал убиеца си – отбеляза Климент и избърса челото си с кърпа. Дори в сенките жегата беше непоносима.

– Така е – съгласи се Василий. – В същата тази стая. Всъщност историята на Мануил е толкова оплетена, че не знам дали ще ми стигне цял ден да ти я разкажа. Но едно знам със сигурност – всички имаха причина да го мразят. Дори да го убият!

Василий се излегна отново и се загледа в арената, но мислите му бяха другаде.

– Разправят, че майката на Мануил – Мария – била вещица! Баща му, страторът Велизарий, бил много близък на предишния император Теофил, но след това двамата се скарали и Теофил го докарал до просешка тояга. Тук по някакъв начин се намества майката на магистър Коридон и става причина Велизарий и Мария да се разведат. Мануил израснал в бедност, по-късно баща му умрял. Теофил се разкаял за това, че се е скарал с Велизарий и назначил Мануил за свой ординарец. По това време се говорило, че мястото било обещано на брата на Коридон Псел, но той умрял малко преди да го заеме. Според клюките Псел всъщност бил отровен от майката на Мануил – Мария вещицата.

- Наистина заплетена история – подсвирна писарят.

- Чакай само да видиш! Има и още – засмя се Василий. – Мануил бързо си пробил път и показал завиден усет как да печели пари. Първата му сериозна сделка е с имоти, при която по някакъв начин успява да измами бащата на Лъв, който за малко не се разорява. И Лъв, и Роман мразеха Мануил, но често им се налагаше да взимат заеми от него. За което го мразеха още повече. Логотетът беше мрачна личност – потърка челото си началникът на имперските конюшни. – Потаен, лукав, никога не знаеш дали може да се вярва на това, което казва. Беше много подозрителен и не оставяше нищо на случайността. Поради бедността, в която беше живял като малък, беше станал изключително алчен и стиснат. Даваше пари, дори на най-близките си, срещу огромни лихви. Разорил е не един и двама.

– И Михаил допуска всичко това?

– Разбира се, че го допуска! Той ценеше Мануил, който, няма да си кривя душата, беше като Бог на финансовите спекулации. Самият император напечели не малко покарай него. Дори казват, че последните данъци, които Михаил въведе, били идея на Мануил.

– Ами останалите – полюбопитства писарят. – Не се ли опитахте да му се противопоставите?

– Че за какво? Казах ти вече – може и да се мразим, но държим един на друг. Виждаш каква е обстановката – Василий се почеса по бузата. – Императорът е този, който ни казва как, с кого и къде да живеем. Зависим от неговото благоволение и сме благодарни за това, което получаваме. Колко повече му се нравим, толкова по-добре се нареждат работите ни.

– Искаш да кажеш, че някой е убил Мануил и Евматий, защото им завижда за постовете?

Василий не бързаше да отговори. Бившият борец се наведе над един от сребърните подноси, разгони с широката си длан осите, които кръжаха около него, взе си парче месо, лапна го и замислено започна да дъвче.

– Мислих много и за двата случая. Евматий е намушкан в лятната си къща, вратът на Мануил е строшен в собствения му кабинет. Няма следи от борба. Който и да е убиецът, трябва да е познавал жертвите и те да са му имали доверие. Иначе и двамата са щели да се съпротивляват. Или е нямало да останат сами с посетителя, ако са му нямали доверие.

– Затова смяташ, че убиецът е някой от близките на императора? Някой от "стълбовете на империята"?

– Не само аз съм стигнал до този извод – Василий огледа останалите в ложата. – Всички се страхуваме за живота си. Питаме се кой ще бъде следващият. Вече нямам доверие на довчерашните си приятели.

– Но защо? Защо някой ще избива приятелите на Михаил и ще слага в ръцете им цитати от трагедия на "Есхил"?

– Не знам! – византиецът се отпусна тежко върху възглавниците. – Казах ти единственото, което ми идва наум – някой им е завиждал и е искал постовете и привилегиите им. Я донесете малко вино – провикна се той. – Гърлото ми пресъхна от толкова много приказки.

Най-накрая нароченият час изтече и широките врати на арената се отвориха. От там се появиха четирима души, всеки от тях с мъка удържащ ремъците на няколко животни, които повече приличаха на вълци, отколкото на кучета. След тях, върху платформа с колела, се появи дървена клетка с огромна черна мечка. Дори от мястото си на балкона писарят можеше да види колко голямо е животното, което пазачите му удряха с копията си, за да го разгневят още повече.

Въпреки възобновяването на игрите, публиката не се укроти. Виковете срещу императора не секнаха, чуваха се закани, размахваха се юмруци, тълпата не забрави, че е била накарана да чака дори когато пуснатата на свобода мечка с един удар откъсна главата на най-близкото куче.

Боят беше неравен и жесток.

Насъсквани от водачите си, кучетата заобиколиха мечката, опитвайки се да я нападнат в гръб – някои дори успяха, но огромното животно се справяше с тях, едно по едно. Скоро арената се изпълни с разкъсани животински тела, кръв и вътрешности, а мечката, с разкъсана козина там, където нападателите ѝ бяха успели да я захапят, се защитаваше седнала на задните си крака.

Напрежението постепенно спадна. Развълнувани от битката, зрителите насочиха енергията си към ставащото на терена, виковете срещу Михаил заглъхнаха.

В императорската ложа също настъпи оживление. Зачервен, Агатон събираше облозите на присъстващите, записвайки всеки от тях на малка дъсчица. Климент отказа да се включи в играта, но изненадващо Василий с лека ръка заложи сто златни монети за победа на кучета, които изглеждаха обречени. Михаил също се включи в залозите, но много по-благоразумно – за мечката.

Животното се бе облегнало на египетския обелиск и се бранеше срещу последните трима нападатели, които не спираха да скачат около него. Едно от кучетата блъсна мечката в ребрата, тя загуби равновесие и се строполи настрани, докато другите две се хвърлиха към гърлото ѝ. Огромният звяр се опита да се изправи, докопа единия от нападателите и успя да му разпори корема, но силите му очевидно привършваха. Второто куче се впи в гърлото на жертвата си, докато последното останало живо я захапа за гърба.

Мечката нададе отчаян рев, надигна се и опита да блъсне нападателите си в една от близките колони, но не успя и се строполи до нея. С последни усилия удари едното от кучетата, чупейки предния му крак, но това, което я бе захапало за гърлото, продължи бясно да дърпа.

Фонтан от кръв бликна от гърлото на мечката, ревът ѝ премина в глухо гъргорене, тя се опита отново да се надигне, но само потрепери и се строполи мъртва на земята.

Кучкарят обиколи триумфално Хиподрума с последните двама останали живи от любимците му, докато тълпата ги окуражаваше и хвърляше дребни монети и храна.

Няколко роби по препаски изскочиха на арената, натовариха труповете на животните в дървена каруца, а други посипаха локвите кръв с трици и пясък. Само след миг Хиподрума изглеждаше съвсем като нов, без нищо да подсказва за зловещата борба, разиграла се току-що.

– Мечката получи много рани. Виждаше се, че силите ѝ не стигат и няма да издържи – усмихнато обясняваше Василий, докато си прибираше печалбата. – Още вино за всички! – извика той. – да отпразнуваме победата!

След като робите приключиха с работата си, бързо издигнаха пред императорската ложа малка платформа, облицована в зелено. Под освиркванията на публиката на нея се възкачи Мегакъл – висок мъж в вирната брада и гъста черна коса, понесъл в ръката си лира, който, без да обръща внимание на виковете, се поклони на императора и гостите му.

– Сега – провикна се Агатон през дълга медна фуния – великият певец и музикант Мегакъл ще изпълни някои от най-прочутите си песни.

"Пуснете колесниците!", "Не искаме тази примадона!", "Викнете борците!" и други подобни викове заехтяха от трибуните, но Мегакъл се поклони отново, вдигна лирата си и запя.

Никога преди това Климент не бе чувал подобно изпълнение. Музиката се лееше от устата на певеца като пълноводна река, могъща и нежна, бавно заобикаляща камъните или бурно втурваща се напред през бързеите. Гласът на Мегакъл се оказа дълбок и плътен, скоро виковете от трибуните заглъхнаха и писарят се остави мелодията да го носи, представяйки си, че е в имението си във Филипополис заедно с Ирина, седнали в разцъфналата, пълна с цветя градина. Между листата леко подухваше ветрец, по поляната пред тях прелитаха птици и чудно красиви пеперуди, чуваше се отпускащ ромон на вода. Двамата с византийката се гледаха влюбено, Ирина се наведе напред и му поднесе устните си...

Някой силно възкликна, приглушени охкания и ахкания се носеха от всички страни.

В първия момент Климент не разбра какво става. Михаил и любовницата му лежаха заедно, преплетени в страстна прегръдка. Устните им бяха слети, робата на Евдокия се бе вдигнала високо, разголвайки стройните ѝ бедра. Едната ръка на императора бе бръкнала дълбоко в деколтето на любовницата му, другата обгръщаше рамената ѝ. Две чаши се търкаляха на мраморния под, тънка струйка вино се точеха по него като чужда кръв, песента на Мегакъл продължаваше да се лее все така лека и завладяваща.

– Това е възмутително! На игрите ли сме, или в публичен дом! Не мога повече да търпя това! – кесарят Варда скочи от мястото си и следван от брат си Петрон с широка крачка напусна балкона.

Теодора вдигна ръка, сякаш искаше да го спре, но не посмя да каже нищо. Текла все така гледаше отнесено, облегната на перилата, без нищо да я интересува, останалите смутено извръщаха погледи, бузите им бяха зачервени от изпитото вино или от срам.

Единственият, който запази присъствие на духа, бе Фотий. Патриархът невъзмутимо се надигна от мястото си, приближи до Михаил, хвана го за рамото и силно го разтърси.

Императорът вдигна зачервените си от вино и похот очи, изпълнени с гняв, че го прекъсват, но преди да успее да каже каквото и да било, духовникът го изпревари.

– Синко – мека каза Фотий, – време е да обявиш началото на надбягването с колесници. Всички го чакаме с нетърпение.

В същия миг, като по даден сигнал, Мегакъл свърши песента си.

Михаил се огледа, сякаш се събужда от сън, и объркано се взря в патриарха.

– Състезанието с колесниците – побутна го той. – Трябва да дадеш старта.

Теглени от коне, покрити със зелено, синьо, бяло и червено, на пистата излязоха четири квадриги[89]. Жокеите, сред които Климент разпозна и Филон, махаха на тълпата, която ги посрещна с бурен рев. Колесниците се събраха до северната порта, където се даваше стартът, конете риеха с копита в прахта, кочияшите си подхвърляха обидни забележки. Михаил се надвеси от балкона, вдигна високо бяла копринена кърпа, задържа я за миг над главата си и я пусна.

Щом кърпата полетя във въздуха, кочияшите дръпнаха юздите, размахаха камшиците и с викове подкараха квадригите. Първата обиколка конете набираха скорост, но с всяка следваща препуска все по-бясно и по-бясно. Колесниците летяха с такава скорост, че Климент бе убеден – няма да могат да вземат завоя и ще се разбият с грохот в стените. Дори присви очи, за да не види кървавата сцена, но колесничарите удържаха конете, кошовете им се приплъзнаха встрани, от главините на колелата започна да излиза пушек, но завоят бе взет сред бесните викове на зрителите.

С всяка обиколка скоростта се увеличаваше, колесничарите започнаха да се изблъскват един друг в желанието си да заемат по-добра позиция. Постепенно синият и зеленият взеха преднина, запотените им коне препускаха един до друг, удряйки телата си по завоите.

– Това е Диокъл – надвика шума Василий, сочейки синия. – Не се дава на нашия Филон.

Климент само кимна с глава, без да може да откъсне поглед от гледката. Точно в този момент изостаналият бял реши да  предприеме опасна маневра. Малко преди завоя той рязко дръпна юздите, колелата му поднесоха силно в страни, но успя да влезе от вътрешната страна  изравнявайки се със зеления.

Вместо да се смути, Филон вдигна камшика си и се опита да шибне с него съперника, който веднага се сниши в коша си. Любимецът на Михаил не се задоволи само с това. Използвайки малката си преднина, той засече пътя на белия, карайки конете му да се удрят един в друг и притискайки го все по-плътно към вътрешната преграда. Белият се опита да намали, за да изостане зад Филон, но в този момент зеленият зави рязко към него, колесницата на белия се удари в египетския обелиск, едното ѝ колело се строши, а кочияшът излетя от мястото си и се срина на земята.

Възползвайки се от суматохата и това, че противникът му е зает, Диокъл се опита да го изпревари, крещейки с все сила на конете си и неспирайки да размахва камшика. Филон обаче не беше вчерашен. Той също ускори, затваряйки синия от външната си страна, сниши се ниско над конете и с див вик ги пришпори напред.

– Много се засили, ще се разбие – извика Михаил, който скочи от мястото си и се надвеси над балкона. – Няма да може да вземе завоя или ще се сблъска с Диокъл! – продължи да крещи императорът.

Вместо да намали, Филон засили конете още повече, влезе в завоя и рязко дръпна юздите в лявата си ръка, така че вътрешните два почти спряха на място, докато другите продължиха да препускат. Колесницата се завъртя около себе си, вдигайки облак прах, едното ѝ колело се вдигна във въздуха, но миг след това отново падна на земята, а Филон с победен вик я подкара напред.

Препускането продължи и Климент не усета как скочи на крака, започна да крещи наравно с останалите, окуражавайки зеления, по челото му изби пот, ушите ми забучаха, сърцето му започна да препуска бясно като конете пред него.

Струваше му се, че времето е спряло, а сега най-важното е Филон да победи, без нищо останало да има значение. Няколко обиколки преди края червеният се отказа, изостанал далеч назад, а малко след това колелото на управляваната от Диокъл колесница се строши, но показвайки завидно майсторство, синият успя да удържи конете, без да се преобърне.

Останал без конкуренция, Филон намали и направи последните обиколки почти ходом, обирайки овациите на тези, които бяха заложили на него, за да спре най-накрая пред императорската ложа.

Въодушевен от победата, Михаил му хвърли кесия с пари, след което слезе на пистата, за да положи лично на главата на фаворита си златен венец и да го обяви за победител и цар на игрите.

Докато робите изнасяха трупа на белия и частите от разбитите колесници през портата Некра[90] императорът се появи на пистата. Тълпата отново зашумя, чуха се освирквания и викове, но този път по-слаби отпреди. Всички искаха да видят как победителят, който коленичи пред Михаил, ще получи наградата си.

Императорът вдигна високо златния венец, който заблестя на слънцето, и понечи да го положи на главата на Филон, когато земята се разлюля. Чу се страховит тътен, сякаш крепостните стени се срутват само за миг, статуите оживяха. Египетският обелиск застрашително започна да се люшка, удряйки се в съседните, огромната бронзова сфера на върха му се срути с грохот, змийската колона се наклони първо на едната, после на друга страна, млякото, виното и водата, които изтичаха от нея, се смесиха в тъмна пяна, която се изля на прашната арена. От трибуните се понесоха писъци, хора скачаха, бягаха и се блъскаха, опитвайки се да достигнат до изходите. Един от каменните барелефи се срути с грохот, чаши, шишета и делви полетяха на всички страни.

Пребледнял, Михаил залитна и изпусна златния венец, който падна върху коленичилия Филон, оставяйки кървави следи по лицето му.

Климент се хвана за парапета на балкона, до него Невестулката и Корсис го гледаха обезумели, в ложата настана суматоха. Всички се спуснаха към изхода, блъскайки се един друг. Лежанки и столове бяха преобърнати, по мрамора се търкаляха сандали, монети и парчета храна.

– Спасете императора! – провикна се Василий и с един скок се намери на парапета, който продължаваше да се люлее застрашително.

Ловък като маймуна, бившият борец се прехвърли на съседната колона, от там на близката статуя на Аполон и най-накрая скочи на пистата.

Земята продължаваше да се люлее, някъде започна да бие камбана, арената се огласи от стонове и викове за помощ. Полудяла, тълпата се блъскаше напред, премазвайки тези, които бяха пред входовете. Част от зрителите нахлуха на арената, опитвайки се да се измъкнат през страничните изходи, през които обикновено минаваха участниците в игрите, докато около тях падаха парчета от статуи, мазилка и камъни. Опънатите платнища се срутиха с грохот, въжетата им изплющяха като камшици, оставяйки кървава диря там, където се врязаха в тълпата.

Василий стигна до императора, който стоеше като вкаменен, все още с вдигнати ръце, и го издърпа далеч от клатещите се колони и тичащите хора. Миг по-късно към тях се присъедини и Ингерн заедно с още няколко от телохранителите на императора, които го заобиколиха с извадени мечове.

Чу се един последен тътен и най-накрая всичко утихна.

Климент продължи да стиска каменните перила все още под въздействието на шока от земетресението, очите му трескаво търсеха изход за спасение.

– Свърши ли, господарю? Свърши ли? – попита с умоляващ глас Невестулката. До него Корсис се бе вкопчил в една колона, кокалчетата на ръцете му бяха побелели от напрежението.

– Свърши! – обяви Климент и с нежелание пусна перилата. – Може да има вторични трусове, но те ще са по-леки. Добре ли сте?

Помощниците му кимнаха с глава, правейки няколко плахи крачки по успокоилата се земя. Агатон извика на робите да донесат вино и Климент с благодарност прие предложената му чаша. Тези, които бяха останали в ложата, също надигнаха своите с треперещи ръце, след което, криейки страха си под привидно веселие, започнаха да се шегуват със земетресението и падналата от върха на обелиска сфера.

– Добре че стана след като свърши състезанието, че иначе Диокъл щеше да види доста зор – каза Лъв, а останалите му отговориха с нервен смях.

В този момент в ложата се върна Михаил. Подкрепян от Василий и следван от Ингерн, императорът едва пристъпяше. Лицето му бе потно и бледо, косата разбъркана, ръцете му трепереха.

Михаил се отпусна на лежанката си, изпи на един дъх предложената му чаша с вино и поиска нова. Русокосата Евдокия веднага се хвърли да го утешава, но той я отблъсна. В ложата надвисна тягостна тишина.

– Всички ме изоставихте в момент на опасност – глухо каза накрая владетелят, без да погледне към никой. – Всеки път се кълнете, че ще дадете живота си за мен, а когато това се наложи, ме изоставихте!

– Но господарю, какво можехме да направим? ... – опита се да се оправдае Роман. – Всички бяхме толкова уплашени...

– Можехте да направите това, което направи той! – Михаил посочи облегналия се на близката колона Василий. – Можехте да се опитате да ме спасите, вместо да мислите само за собствените си кожи! Можехте... – императорът се задъха от гняв. – Никога няма да забравя това, което направи днес! – обърна се той към бившия борец. – За мен ти вече си повече от роднина, повече от брат! Каквото искаш, ще е твое! Което ми принадлежи, ще си го разделим! И никой повече няма да посмее да ти се присмива или да злослови срещу теб.

Никой, догдето съм жив и с очите си гледам земята,

никога никой при моето царство няма да вдигне

тежка ръка върху тебе, дори да е сам Агамемнон. [91]

– А вие – императорът махна с ръка към останалите. – Вие се махайте!

6

19 септември

Градът беше в развалини.

По улиците се търкаляха керемиди, счупени дъски, част от статуи, парчета стъкло, паднала мазилка, камъни и тухли. Хора тичаха на всички страни, жени пищяха, мъже търсеха съпругите си, уплашени деца ревяха с пълно гърло, търговци се опитваха да опазят стоката си. Носеха се викове и писъци, гъсти талази дим се издигаха към небето, камбаните на църквите биеха тревожно. Облечени с дебели кожени куртки, войници тичаха със стълби, кофи и ведра във всички посоки, защото пожарът беше най-лошото, което можеше да сполети града. Земята продължаваше да потреперва, по-леко и по за кратко, но всяко ново залюляване усилваше отново и отново паниката.

Завили лицата си с кърпи, за да се предпазят от дима и праха, Климент и двамата му помощници си пробиваха път сред полудялата тълпа. Тук-там избухнаха сбивания, мародери, крадци и джебчии бяха изпълзели от дупките си и грабеха всичко, което се появеше пред очите им. Войници, пратени от кесаря Варда, се мъчеха да ги прогонят, опитвайки да въдворят някакъв ред, но усилията им бяха погълнати от общата паника.

– Покайте се, защото краят е близо! – нисък старец с прошарена коса и избеляло расо се бе качил на паднала колона и пазейки равновесие, крещеше с пълно гърло, а очите му се въртяха. – Покайте се, защото наближава денят на Страшния съд! Това е първата тръба! Скоро ще засвирят и другите! Огън! Вода! Скакалци! Земетресения! Слънцето и луната ще изчезнат в кървава пелена! Покайте се, защото това е само началото и скоро ще бъде разчупен и последният печат и ще изпием присъдите от седемте чаши! Антихристът вече е тук! Той седи в императорския дворец и се казва Михаил! Това не е владетел, а Сатаната, приел образа на човек! Михаил...

Няколко войници с гневни викове наобиколиха свещеника, опитвайки се да го хванат за края на мръсното расо, но той ловко скочи на земята и побягна, продължавайки да сипе проклятия.

Климент поклати глава, промуши се през форума на Теодосий и пое на запад покрай манастира "Мирилей". Навсякъде имаше поражения. Все едно огромна ръка бе сграбчила града като в кожена кесия, бе го раздрусала здраво и го бе захвърлила обратно на земята.

– Добре че видяхме Константинопол, преди да бъде разрушен – опита се да се пошегува Невестулката, но думите му не предизвикаха усмивки.

Собствената им къща се оказа непокътната. Съседните постройки бяха малко или повече пострадали, дълбока пукнатина зееше на една от сградите, почвайки от подпорите на покрива, керемидите на друга бяха изпопадали, а входната врата зееше грозно изкривена настрани, трета бе наполовина срутена.

Месарите, които продаваха стоката си на форума на Бика, се бяха скупчили в центъра на площада и не спираха да ругаят земетресението, лошия си късмет и императора. Около тях тичаха чираците им с кофи вода и пребледнели лица, опитвайки се да изгасят пламналите пожари около сергиите. Помощ им оказваха няколко дрипльовци, на които месарите обещаваха тлъсти овнешки плешки, ако се справят добре. Пред една от вратите избухна бой. Трима крадци с мазни коси и мърляви дрехи се бяха опитали да влязат през разрушената стена, но бяха заловени от собственика и слугите му. Двама успяха да се изплъзнат, но третият беше пребит до смърт с тояги и камъни, а тялото му изхвърлено в задръстената с боклуци канавка.

Климент остави Невестулката и Корсис да пазят къщата и хукна да търси Ирина.

Както навсякъде, и в манастира "Света Анна" цареше суматоха. Камбанарията на съборната черква се бе килнала, по земята се търкаляха парчета керемиди и мазилка, стените на постройките бяха напукани, капаците на прозорците висяха или бяха изпадали на земята. Дворът бе превърнат в болница, а сестрите помагаха на пострадалите от земетресението. Върху импровизирани легла от дъски или направо на земята бяха настанени ранените. По-тежките случаи със счупвания и сериозни контузии бяха отделени в северната част на двора, откъдето се носеха викове на болка. Една от монахините обикаляше около ранените и им даваше да пият гъсто вино, примесено със сок от маково семе, което да облекчи страданията им. Трима възрастни монаси с мрачни лица, викнати от съседната болница, вадеха с железни щипци парчета трески от пострадалите, а до тях няколко сестри наместваха костите и ги стягаха с дървени шини. Други се грижеха за по-леко ранените, промиваха раните им с мед и сол или със силно вино, превързваха ги и се опитваха да ги успокоят. Над двора се носеха викове, плач, вопли и молитви.

Климент мина през централния вход в Южната част на манастира и се огледа, търсейки Ирина. Дълга квадратна стена от бял варовик с високи фризове обграждаше двора. От едната ѝ страна бяха килиите на монахините, от другата – магерницата, където се приготвяше храната. В дъното се виждаше градина със зеленчуци и билки, до нея се намираше нисък навес под който бяха вързани няколко неспокойни овце и крави. В ляво имаше малък скрипториум, с кръгъл покрив и широки стъклени прозорци, един от които бе счупен. В средата на двора, църквата "Света Анна" се издигаше над всичко, позлатеният ѝ покрив блестеше, тежката ѝ врата от кедрово дърво беше широко отворена и през нея се носеше песнопение. Писарят разпозна мелодията на "Славете Господа", която обикаляше като молитва и утешение над изпълнения с болка и страдание двор.

Видя Ирина, приклекнала до старец с бяла брада и превръзка на челото, през която беше избила кръв. Византийката му подаваше чаша с вода, внимателно придържайки я към устните на възрастния мъж, докато му говореше успокоително. Главата ѝ беше покрита с черна кърпа, която прикриваше буйните ѝ коси, лицето ѝ беше изцапано със сажди и прах, но се стори на Климент по-красиво от всякога.

Усетила, че я наблюдават, Ирина вдигна глава, огледа се и срещна очите на писаря. Тя извика сподавено, чашата в ръката ѝ заплашително се разклати. Въпреки всичко византийката остана при ранения, докато се напие, след което го зави с тънко одеяло, изправи се и приглаждайки полите на расото си, се затича към Климент.

Двамата застанаха един пред друг, гледайки се в очите, без да могат да кажат нищо. За миг светът около тях изчезна. Стенанията на ранените, виковете на войниците, тичащите стъпки на сестрите, дори химнът, славещ Бога, изчезнаха някъде, оставяйки място единствено за силно биещите им сърца.

– Ти дойде! Все пак дойде! – пристъпи към Климент Ирина и в очите ѝ се насъбраха сълзи.

– Дойдох! И този път няма да те оставя да си отидеш! – тихо каза писарят и хвана ръката на любимата си.

В същия миг земята отново се залюля, нещо се блъсна в писаря и Ирина.

– Веднага пусни сестрата, безсрамнико! – извика ниска зачервена монахиня с изпоцапано лице и започна да удря Климент през ръцете. – Как не те е срам, безбожнико! Ами ти? Погледни се! Държиш се като някоя уличница! Три дни на хляб и вода! И пълно покаяние! – продължаваше да фучи новодошлата.

– Да майко! – почтително се поклони византийката и се изчерви. – Съжалявам!

– Връщай се при болните! Има още много работа за вършене! Господ ни изпрати изпитание и трябва да помогнем на по-слабите си братя и сестри! – не спираше да вика гневно игуменката на манастира. – А ти... ти се махай и повече да не съм те видяла тук! – започна да блъска тя Климент към изхода.

Писарят искаше да обясни, че това е недоразумение, да каже, че познава Ирина отдавна и носи вести за убиеца на баща ѝ, поне да ѝ махне с ръка, но разярената игуменка не му даде възможност за това, викайки на помощ манастирската стража.

Миг преди да го изблъскат зад оградата на "Света Анна", някой пъхна в ръката му набързо надраскана бележка.

"Утре по пладне при колоната на Константин", бе успяла да напише съобразителната византийка.

Писарят приседна на пейката пред вратата на манастира и няколко пъти прочете посланието. Покрай него продължаваха да внасят ранени, други си тръгваха придържани от роднините си, някой редеше пламенни молитви, в далечината цвилеше кон, но Климент не обръщаше внимание на нищо. Отново и отново се връщаше към написаното, към краткия миг, в който бе държал ръката на Ирина. Накрая целуна бележката, сгъна я и я скри до сърцето си. Стана, направи няколко крачи пред пейката, чудейки се дали да не се върне обратно, но се отказа. Погледна още веднъж над главите на влизащите и излизащите хора, в опит да види любимата си, но не я откри.

Никога преди това Константинопол не му се бе струвал толкова красив. Пораженията от земетресението, търкалящите се отломки по земята, безредието на тълпата, блъсканицата но тесните улици, звънът на камбаните – всичко му се виждаше прекрасно. Сърцето му пееше, крачката му бе бърза и лека, на устните му играеше лека усмивка.

"Утре по пладне при колоната на Константин! Утре по пладне при колоната на Константин!" – повтаряше си той като заклинание, докато бързаше по улицата.

За да избегне тълпата, зави в една от по-малките улички. И тук беше пълно с хора, които стояха пред къщите си, гледаха уплашено, почистваха изпадалата мазилка, пропуканите стени и разрушените покриви, докато се опитваха да си вдъхнат увереност един на друг.

Писарят спря пред една от къщите, за да провери дали бележката е още под ризата му, когато му се стори, че зад него се разнася немощен стон. Някой викаше за помощ, но гласът му се губеше в общата шумотевица.

Без да се замисля, Климент прескочи падналите керемиди, прекрачи няколко тухли, бутна вратата и влезе.

Точно до прага, затисната от дървена греда, лежеше слаба старица. Главата ѝ бе покрита с шарена кърпа, черната ѝ рокля бе скъсана на няколко места. Дървеният ѝ бастун се търкаляше на няколко метра от нея. Гредата на тавана бе ударила жената точно преди да излезе, а тя нямаше достатъчно сила да я премести.

– Помощ! – простена старицата, вперила умоляващ поглед в Климент.

Без да се бави, той се наведе, повдигна тежкото дърво и помогна на жената да се изправи. Опряна на рамото му, тя се върна обратно в къщата.

– Благодаря! Много благодаря и Бог да ви благослови! – нареждаше старицата, докато бавно пристъпяше по дървения под. Винаги, когато имам нужда, няма кой да ми помогне. Така и ще си умра сама! Синовете ми Памфил и Александър са в чужбина, а внукът Стилихон все има работа. Защо ли ми щукна да бягам навън? - вайкаше се тя, докато писарят внимателно я настаняваше в удобен, тапициран стол със зелена дамаска. Колкото ми е отредил, Господ, толкова ще живея! По-добре да умра в дома си, отколкото на улицата.

– Добре ли сте? Как е гърбът ви? – Климент разклати малката стомна оставена до крака на масата. – Искате ли нещо? Да извикам ли лекар?

– Сама ще се оправя! Няколко компреса и ще съм като нова. – старицата посочи чашата на масата. – Само ми сипи да се успокоя. Сипи и на себе си. Това е чудесно питие от круши, сама си го правя.

Климент махна с ръка и напълни ниската калаена чаша. Старицата я обърна на един дъх, замижа с очи и примлясна.

– Така е по-добре! Ух, че се уплаших! Не се бях плашила така, откакто император Теофил прати гвардейците си да арестуват мъжа ми – бабата си наля още една чашата и отпи. – Казвам се Ана – представи се тя. – Ако не ме бяхте спасили, така и щях да си умра под тази греда – възрастната жена опипа гърба си, където я бе ударило дървото.

– Изглежда, имате яка гърбина – усмихна се писарят и стисна ръката ѝ.

– Никога не съм се давала на трудностите – отсече Ана и отново надигна чашата. – Участвах в походите наравно с мъжете, можех да яздя с часове. Вече нищо не е както беше навремето – в очите на бабата проблесна паника. – Хората са станали лоши и зли! Всеки мисли само за себе си и как да спечели повече, без да го е грижа какво причинява на останалите. Императорът и той горкият, съвсем се е побъркал. Хванал си любовница, пие по цял ден, съвсем забрави хората. Чувам какво говорят пророците. Бог се е отвърнал от нас, защото делата ни са нечестиви!

– Господ е милостив и ще ни помогне опита се да я утеши Климент.

– Казвам ти, преди беше друго! Държеше на своето старицата. Императорът сам водеше армията си и печелеше битките. Всички се надпреварваха да се записват във войската! Кой ли не отиде. И Варда, и Петрон, и много други патриции, нищо че бяха богати и си живееха живота. Ама леле как друсна одеве! Помислих си, че е дошъл последният ми час – възрастната жена се прекръсти. – Беше въпрос на чест да се прославиш на бойното поле или да умреш в битка! Младежите тренираха и ставаха войници, за да се отличат! Единият ми внук беше при Варда, другият стана лекар при Петрон. Дори борците от Хиподрума се биеха за Божията слава вместо за пари като днес. Мнозина се прославиха в онези времена, а сега са забравили откъде тръгнаха и какви бяха. Мислят се за по-важни от кесаря и дори от императора – старицата си наля нова чашка, предложи и на писаря, но той отказа. – Всичките, дето сега се издигнаха, разни стратори, магистри, логотети и какви ли още не, всички те бяха в отрядите на Варда и императора! Дааа. Славни времена бяха! Но такъв ужас, като днес, не бях изживявала. Мислех, че небето ще се срути върху ни. И всичко това, защото...

Писарят не успя да разбере защо небето е щяло да се срути върху тях. По средата на изречението старицата се облегна назад в стола си и заспа. Изживеният ужас и изпитият алкохол си бяха казали думата.

Климент стана, намери одеяло в съседната стая, зави внимателно заспалата жена и като притвори, доколкото можеше пукната врата, си тръгна.

След първоначалната паника, нещата започваха да се успокояват. Земята се укроти окончателно, помощни войски, екипирани със стълби и въжета, разчистваха руините, пред по-заможните домове бяха поставени стражи. Гражданите на Константинопол започваха да се прибират по домовете си, тук-там предприемчиви търговци се опитваха да продават стоките си, камбаните спряха да бият.

На форума на Бика го очакваше изненада.

Разположил се в кухнята, все едно се намира у дома си, Василий си подхвърляше закачки с Невестулката. Великанът не изглеждаше особено разстроен от сполетялото града бедствие, смееше се с гърлен глас и разказваше за старите си подвизи на арената.

Като видя влизащия Климент, той го прегърна, все едно бяха стари познати, и прошепна в ухото му:

– Трябва да говорим насаме!

* * *

Началникът на личната охрана на Михаил, Ингерн, свали шлема и прокара пръсти през потната си руса коса. Денят се оказа повече от интересен. Първо императорът обяви, че ще се ожени за дъщеря му, след това и земетресението.

Ингерн се ухили и зави по моста над реката. Крайно време беше Михаил да направи дъщеря му императрица. Макар и като любовница тя да се ползваше с множество привилегии, а и той като неин баща, друго си беше да стане официално първата жена във Византия. Да видим сега как Варда и онази нацупена матрона Теодора щяха да се отнасят с презрение към него и дъщеря му!

Варягът плю в прахта под краката си, изрита един плъх и стисна шлема под мишница.

Предстоеше му да се издигне. Дъщеря му беше като глина в ръцете му и той щеше да я направлява както си иска, а заедно с нея и мъжленцето ѝ – императора. Ингерн примлясна и подръпна доволно долната си устна. Най-накрая щеше да получи почестите и златото, които заслужаваше. Вече нямаше да е телохранител на Михаил, щеше да има собствен дворец с много роби и слуги, да се облича със сърма и коприна и да носи на главата си меки шапчици, вместо потния вмирисан шлем. Щеше да си поръча нови доспехи и много добре знаеше как иска да изглеждат – с голямо златно слънце в средата на нагръдника и множество скъпоценни камъни, разхвърляни като звезди.

Ингерн се ухили в мрака. Сега всичките му доскорошни завистници щяха да умрат от злоба. Вече нямаше да могат да го гледат с пренебрежение – него и дъщеря му, която наричаха "проститутката на Михаил"! Щеше да им се наложи да се отнасят с нужното уважение към тъста на императора.

Телохранителят стисна дръжката на меча си и се усмихна още по-широко. Който и да дръзнеше да се изправи срещу него, щеше да разбере какво е да имаш насреща си истински варяга. Ингерн бе оцелял през дългото плуване от Скандинавия, бе търпял лишенията, нападения на пирати и сам бе нападал като пират, бе участвал в множество битки, в една от които загуби жена си, която въртеше меча не по-зле от него, бе стигнал чак до стените на Константинопол, където след неуспешния щурм остана да служи на владетеля му.

Варягът потрепери, като си спомни за бащата на Михаил – Теофил, който преследваше почитателите на икони и ги избиваше безмилостно. За малко щеше да убие собствената си съпруга, след като един от шутовете му, онова дребно гърбаво изчадие Дендрис, я издаде, че се моли всяка вечер пред образа на Богородица. Но това далеч не беше най-лошата черта на императора, помисли си Ингерн и отново плю на земята. Като възпитаник на патриарх Йоан VII Граматик, Теофил се представяше за защитник на честността и пречеше на по-предприемчивите хора да си вършат работата.

"Та той нареди да бичуват собствения му брат, защото къщата, която си построи, засенчваше тази на съседа му. Накара да потопят цял кораб, след като разбра, че е натоварен със стока на жена му Теодора, защото според него не било работа на императрицата да се занимава с търговия. Как можеш да се разбереш с подобен човек? Той има всичко, а ти нищо" – мрачно си мислеше за отминалите времена телохранителят.

За щастие Теофил беше убит от арабите, макар и да успя да се прояви и на смъртното си ложе. Преди да умре, императорът поиска да му донесат главата на зет му Теофоб, страхувайки се, че след смъртта му ще прояви претенции към престола. Според мнозина Теофил беше умрял усмихнат, стиснал под мишница отрязаната глава на зет си.

Какво и да беше станало, след смъртта на владетеля нещата потръгнаха. Наследникът му Михаил беше още дете и майка му Теодора управляваше с любовника си – логотета Теоктист, а след това и с брат си Варда. Императрицата върна иконопочитанието, започна отново да търгува и не пречеше на останалите да го правят. Това време беше златно за Ингерн, но най-доброто тепърва предстоеше.

Варягът се облиза, все едно усещаше вкуса на идващата сполука и закрачи с още по-широки крачки. Хората го разпознаваха отдалеч и му правеха път. Знаеха кой е, знаеха и за избухливия му нрав и предпочитаха да си нямат работа с него. Тепърва щяха да му правят път! И то не само обикновените хора.

"Дали да не се оженя отново?" – лениво си помисли Ингерн. – "Ще си взема някоя добра женичка от сестрите на императора, нищо че са доста по-млади от мен. Михаил има цели пет, все ще намери една за мен. След това ще натоваря няколко кораба със стоки и ще ги пратя на изток. Ще взема екипаж само от моите хора. Те знаят как се плава в опасни води. Ще закарам на арабите оръжия и ризници – Михаил ще ми разреши, какво като воюваме срещу тях? В замяна ще вземем подправки и коприна. След това ще пратя още кораби. После още повече" – мислеше си щастливо Ингерн и виждаше как изпраща флотилията си от портата "Света София". – Ще стана логотет или протостратор, може да поверят на мен войната на изток. А един ден, когато се завърна начело на верните ми легиони... кой знае, може да стана и император!"

Унесен в щастливи мисли за бъдещето, варягът не усети как краката му сами го отнесоха до IV военна порта. Беше чул за напрежение сред войниците, за ширещи се слухове срещу императора и неговото семейство. Ингерн искаше да провери на място за какво става дума. И да повдигне духа на бойците. Особено след земетресението, което можеше да увеличи слуховете и сплетните.

"Как може императорът да не е угоден Богу, щом е готов да се ожени за дъщеря ми? – мислеше си Ингерн, все така стиснал шлема си под мишница. – Ще разбера кой мъти главите на тези глупаци и ще го накарам да съжалява за това!"

Малко преди да стигне до казармите, някой го извика по име.

Варягът спря, огледа се и видя между къщите в близката улица нечия закачулена сянка. Бе започнало да се стъмва, мракът бавно навлизаше в града и на късогледия Ингерн му се наложи да присвива очи, докато различи непознатия.

– Ти ли си? – каза накрая варягът, разпознал непознатия, и тръгна към него. – Защо се криеш в сенките като някой престъпник? Или вече си разбрал къде ти е мястото?!

– Точно така, точно така – събеседникът му го хвана под ръка и го поведе настрани. Тук нямаше много сгради, между постройките се простираха широки поляни, обрасли с високи треви, храсти и дървета. Някъде избуха бухал, друг му отговори.

– Къде ме водиш? – недоволно попита Ингерн. – Отнасяй се с необходимото уважение към тъста на императора!

– Точно това и правя – отговори му закачуления, обърна се към него и заби ножа си в гърлото му.

Ингерн се опита да изтегли острието, но само разряза пръстите си. Чувстваше как кръвта му плисва навън, пред очите му причерня, краката му се подкосиха и той се свлече на земята. Шлемът му се търкулна далеч встрани и се скри в тъмната трева.

Нямаше да види как дъщеря му се жени за Михаил. Нямаше да стане негов тъст. Нямаше да праща флотилии от кораби на изток и да стане приказно богат. Нямаше да воюва с арабите и да поведе верните си легиони към Константинопол. И всичко това, защото свърна в грешната уличка.

Ингерн се опита да каже нещо, от устата му излязоха няколко кървави мехура, телохранителят на императора потрепери и умря.

Изчислителя се наведе над трупа, почисти ножа си в дрехите му и се усмихна доволно. След това бръкна под наметката си, наведе се и остави в ръката на жертвата си парче сгънат пергамент.

* * *

Климент заведе гостенина в стаята си на горния стаж. Предложи му стол, но вместо да седне, бившият борец закрачи, оглеждайки вещите на писаря.

– Български лък – вдигна той оръжието, подпряно в единия ъгъл, и го завъртя в ръце. – Направен от рогови пластини и смола, завит на обратно и с тетива от конски косми. Поразява на осемстотин метра, пробива броня на двеста. Ще ми се и ние да имахме подобни.

Писарят сви рамена.

– Да обсъждаме българското въоръжение ли си дошъл? – Той седна на единия от двата стола и посочи другия на госта си.

Василий повъртя още малко лъка в ръцете си, накрая го остави с нежелание на мястото му и се настани срещу писаря.

– Ингерн е мъртъв – направо каза той. – Някой го е намушкал! В ръката му е намерено парче пергамент. "Поразен си за трети път", пише в посланието.

– Още един от близките на Михаил е убит? И то бащата на бъдещата му съпруга – писарят подсвирна. – Някой здравата се е ядосал на императора ви.

– Така е – съгласи се Василий и се огледа. – Имаш ли вино?

– Нямам – безцеремонно отговори Климент. – Къде са го намерили?

– Близо до северната стена. В обрасло с дървета и бурени запустяло място. Един дявол знае какво е търсил там.

– Значи булката остава сираче? Това ще отложи ли сватбата?

– Съмнявам се! – византиецът стисна юмруци, а бузите му се издуха. – Михаил иска да се ожени веднага, значи ще се ожени веднага!

– Някакви следи от убиеца?

– Нищо! – Василий се почеса по главата. – Наистина ми се иска да пийна. Много ми се насъбра днес. Виковете на Михаил, земетресението, сега и това.

Климент поклати глава, стана, отвори чамовата врата и извика на Невестулката да донесе вино и чаши.

– Но да отговоря на въпроса ти – византиецът се приведе напред на стола си. – Ингерн е намерен от случаен минувач, който извикал патрула. Намушкан е в гърлото. Бил е със същите дрехи, с които беше на Хиподрума – Василий замълча, изчаквайки Невестулката да остави на масата кана, пълна с вино и две тежки оловни чаши с грубо изсечени кръстове по стените. Византиецът си наля, изпи виното на един дъх и си наля отново. – Мечът му е бил в ножницата, шлемът му се е търкалял между тревите. Който и да го е нападнал, го е убил за миг. Но друго ме притеснява – Ингерн беше опитен воин. Не би се оставил да го изненадат лесно, без дори да извади меча си.

– И няма никакви следи от убиеца?

– Всъщност има. В прахта е намерен отпечатък от ботуш. Такива, каквито носят войниците.

Климент стана, приближи се до масата и също си наля малко вино.

– Мислиш че го е убил войник? Наблизо нямаше ли гарнизон?

– Този при IV-та военна порта. Командирът ѝ твърди, че никой от хората му не е напускал поста си. Не е видял и нищо съмнително. Но всеки може да си купи войнишки ботуши. Продават ги по пазарите на безценица.

– В тази жега? - замислено отговори писарят. Защо убиецът е носел ботуши?

Събеседникът му само разпери ръце.

– Всъщност - Климент се поизправи на стола си, – какво ме интересува всичко това? Съжалявам за смъртта на Ингерн, но това са си ваши работи, които не ме засягат!

Преди да отговори, Василий отново отпи дълга глътка вино.

- На Хиподрума ме попита защо ти разказвам историите на хората, най-близки до Михаил.

– И ти ми отговори, че ще ми обясниш по-късно. Дойде ли вече този момент?

– Точно така! – началникът на имперските конюшни тихо стана, приближи се до вратата и рязко я отвори. Успокоен, че никой не подслушва, Василий се върна на мястото си. – И представа си нямаш, колко любопитни са слугите – каза той. – Чувал съм за репутацията ти. Както ти казах – отраснал съм в България и гледам да следя новините, които идват от Плиска. Знам че си майстор в разплитането на всякакви загадки и мистерии, особено когато става дума за убийства. Няма да те лъжа. Когато разбрах кого праща князът ви на мястото на Дукум, много се зарадвах. Затова и те заговорих днес на Хиподрума. Притеснен съм! Много притеснен! – едрият византиец стана и отново закрачи из стаята. – Нещо става и не знам какво точно. Тези убийства не са случайни! Сигурен съм, че има заговор срещу императора! Но какъв, кой стои зад него и какво е намислил да прави... – Василий разпери ръце, – нямам представа. Сам видя какво е в града. Настроенията срещу Михаил се засилват. Земетресението вече се тълкува като пратено от Бог, за да ни накаже за греховете му. И ще става още по-лошо! ... И тези убийства... Това са най-верните хора на императора. Той на шега ни нарича "стълбовете на империята". Но истината е, че ако нас ни няма, Михаил трудно ще се задържи и един ден на власт.

– И това те плаши?

– Плаши ме! Ако Михаил падне, ще завлече всички ни. Ще трябва да бягам, за да спася главата си. Не искам това да се случи. Има и още! Не ми излиза от главата как са били убити Евматий и Мануил. А сега и Ингерн. Без следи от борба, без да се съпротивляват, все едно са се оставили да ги заколят като агнета! Който и да го е направил, трябва да го е познавал добре. Евматий му е отворил вратата на лятната си къща, Мануил го е пуснал в стаята си. Ингерн го е оставил да го заведе в пущинака или сам е отишъл там. Страхувам се, че зад всичко това стои някой от нас. Някой от най-близките на Михаил.

– И искаш аз да го открия?

– Точно така! – бившият борец сложи ръка на рамото на писаря: – Бива те за тези неща! Разбери кой стои зад всичко това.

– Защо трябва да го правя? – Климент бутна ръката от рамото си. – Аз съм чужденец. Не познавам двора, нито интригите в него. Нима в Константинопол няма хора, по-подходящи от мен за това? Защо не се обърнеш към Фотий? Човек умен и достоен за подобно занятие.

Василий завъртя глава и разклати мощните си рамене.

– Не ми говори за тази лисица, патриарха! – махна с ръка той. – По скоро ще се върна отново на арената, отколкото да отида да го моля за помощ! Не разбираш ли? Трябваш ми ти, защото не мога да имам доверие на никого другиго. Всеки може да се окаже предател! Не мога да съм сигурен дори в собствените си слуги. Докато ти – ти ще действаш безпристрастно.

Климент не изглеждаше убеден.

– Помисли си само каква изгода ще имаш, ако намериш убиеца и пресечеш заговора. Всичките ви желания, твоите и на Борис, ще бъдат изпълнени. Ще забогатееш и ще си тръгнеш с почести.

"Да видим докъде ще стигне" – помисли си писарят и завъртя глава. – "Сам ми предлага това, с което смятах да се заема."

Разтълкувал неправилно жеста му, Василий придърпа по-близо стола си до неговия и зашептя.

– Ами ако ти кажа... ако то кажа, че Дукум може и да е бил убит!

Климент скочи на крака, столът падна с трясък зад гърба му.

– Господарю, всичко наред ли е? - притесненото лице на Невестулката се показа на вратата.

- Всичко е наред – махна с ръка Климент и се обърна към византиеца. – Как така убит?

– Седни! – бившият борец вдигна падналия стол. – Имам някои съмнения. Лекарят, прегледал трупа на кавхана ми каза, че по него е нямало никакви синини. Което не е нормално за човек, паднал от кон. Трябва да намериш Гайнас, който проведе аутопсията, или да прочетеш рапорта му. След това ще решиш дали приемаш предложението ми, или не.

– Документът е изчезнал, а Гайнас е мъртъв – уморено каза писарят. – Сутринта ходих да го търся.

– Мъртъв? – сега бе ред на Василий да се изненада. – Как така мъртъв? Защо не знам нищо?

Писарят сви рамена.

– Някой го е убил в кабинета му. Разбил му е главата. Точно както останалите ти приятели. Но не е оставил бележка – писарят предпочете да не споменава намерения в ръката на убития пергамент с имена на български богове.

– Тогава със сигурност трябва да се заемеш с разследването! – категорично отсече Василий. – Явно всички тези убийства са свързани по някакъв начин.

– Но кой ще иска да убива Дукум? Каква връзка би могло да има това със заговора, за който ми говориш?

– Няма представа. Но щом са премахнали лекаря, значи някой иска да заличи всички следи.

– Дори и да се съглася, не виждам как мога да проведа разследване в Константинопол – възрази писарят. – Аз съм чужденец. Ще трябва да разпитвам някои от първите мъже в империята ви. Ще трябва да разпитам близките на убитите. Те едва ли ще ми поверят тайните си с лека ръка.

Василий махна с ръка.

– Лесно ще се уреди – той бръкна под туниката си, извади навит на руло пергамент и го подаде на Климент – Това ще ти отвори всички врати. И друг път се е случвало императорът да прибягва до външни хора, когато става дума за нещо толкова важно. Така че няма да има учудени.

– "Приносителят на това писмо работи по специално поръчение на императора. Всички граждани са длъжни да му оказват помощ под страх от смъртно наказание и отлъчване от Църквата. Михаил III" – Климент прочете пергамента и замислено го завъртя в ръцете си. – Значи искаш да се заема с убийствата? И мислиш, че Дукум е бил убит?

Василий кимна.

– Не знам... – колебаеше се писарят. – Ако се съглася, ще трябва да ми казваш всичко, което знаеш, и да не криеш нищо от мен. Иначе няма да мога да помогна. И да убедиш Михаил да подпише договора...

– Можеш да разчиташ на мен за това – разпери ръце Василий, сякаш се готви да прегърне събеседника си. – Няма да имаме никакви тайни един от друг!

– Искам и друго – добави Климент. – Михаил е пратил в манастира "Света Анна" една моя приятелка. Искам, ако разкрия убиеца, да я пусне.

– Смятай го за уредено! – ухили се византиецът и стисна ръката на писаря. – Това е най-малкото, което ще получиш. И дори няма да питам за какво точно ти е тази жена. Откъде ще започнем?

Климент въздъхна. Не си представяше да провежда разследването с византиеца на гърба си. Василий беше чудесен събеседник и сигурно можеше да му помогне с информация, но писарят предпочиташе да не му се бъркат в работата.

Византиецът изпи още няколко чаши с вино, доволен че е постигнал целта си, и след като обеща скоро да намине пак и да държи в течение Климент за ставащото в двореца, си тръгна.

Корсис се появи, за да се увери, че всичко с господаря му е наред, след което му предаде за една неочаквана визита. Пратеникът на папата, монсеньор Анджело Рици, го канеше на среща.

Климент кимна механично, отпрати помощника си и загледа през прозореца.

Отдавна бе паднал мрак. Най-после се бе разхладило, подухваше лек ветрец, който приятно да обгръща лицето на писаря. Нещата се развиваха по-добре, отколкото се беше надявал. Беше установил, че смъртта на Дукум може да не е злополука, имаше среща с Ирина на следващия ден, беше намерил начин как да проведе още по-лесно разследването.

Писарят остави прозореца широко отворен, запали още няколко свещи, взе парче пергамент, изглади го, седна пред масата и започна да си записва това, което знаеше.

Кавханът Дукум е убит или умира при злополука зад църквата "Светите Апостоли". Някой разбива главата на лекаря, който прави аутопсия на трупа, в дланта му има списък с български богове, най-вероятно принадлежал на Дукум. Вестарият Евматий е намушкан с нож в сърцето в лятната си къща. Логотетът Мануил е посетен от закачулен мъж, след което е открит със счупен врат в тайната си стая. Телохранителят Ингерн е намушкан в гърлото. В ръцете и на тримата са намерени бележки, които са неточни цитати от пиесата на Есхил "Агамемнон". Нито един от тях не се е съпротивлявал, което значи, че е познавал убиеца си.

От това, което му беше разказал Василий, излизаше, че всеки има мотив да убие вестария и логотета. Климент записа това, което беше научил на Хиподрума.

Лъв не харесваше и Евматий, чиято майка обвиняваше, че е прелъстила баща му. Статорът беше разорен и се беше опитал да безуспешно да манипулира игрите. Беше взимал и пари с висока лихва от Мануил, които не можеше да върне. Имаше причина да убие и двамата, а кой знае какво тепърва щеше да се разбира за отношенията му с Ингерн.

Варда също не изглеждаше света вода ненапита. Кой знае дали не се опитваше да се освободи от старите си приятели, станали свидетели на издигането и падането му. Дали не беше убил Евматий, след като беше открил нещо в сметките му и искаше да се възползва от това. Вестарият би му отворил, без да се замисли, и не би очаквал нападение от кесаря.

Ами брат му?

Петрон имаше същите мотиви като Варда, че и по-сериозни. Той също беше закъсал с парите и не се свенеше да продава сведения за злато. Със сигурност беше взимал пари от Мануил и е имал да му връща много. Това беше ли мотив за убийство?

Роман не харесваше Варда и брат му. Мислеше, че те стоят зад неочакваната смърт на родителите му. С Лъв бяха приятели, но и между тях имаше напрежение. Дали пък двамата не бяха организирали заговора и убийствата заедно? Не за първи път щеше да му се случва да се сблъсква с двама убийци.

Къде в цялата картина се вписваше Фотий? Патриархът беше единственият, който се държеше на положение, но това поведение можеше да е измамно.

Оставаха и любовните отношения между императора и двете Евдокии, Коридон, който със сигурност не беше доволен от това, че дъщеря му беше оскърбена публично и Михаил искаше да се разведе с нея. Дори кочияшът Филон не изглеждаше точно такъв, за какъвто се представя. Дали подкрепата на императора не бе разпалила в него амбициите му?

Не трябваше да забравя и жените. Майката на Михаил, двете Евдокии, сестрата на императора Текла, както и другата – Пулхерия.

Климент въздъхна и взе ново парче пергамент.

Направи дълга колона с имената на всички замесени, като срещу тях отбеляза връзките им с жертвата, с останалите и евентуалния мотив за убийството.

Имаше и още.

Паднал ли е наистина Дукум от коня, или е бил убит? Къде е изчезнал рапортът на лекаря Гайнас? Защо двамата войници, охранявали кавхана, бяха пратени в Азия? Какво означаваше бележката с българските богове? Ами тези със стиховете на Есхил? Защо Евматий, Мануил и Ингерн не са се защитавали, преди да бъдат убити? Кой беше едноокият просяк и защо го беше нападнал? Имаше ли връзка между смъртта на българския кавхан и тази на "стълбовете на империята"? Какво бе открил Дукум, преди да бъде убит?

Защо папският нунций искаше да се срещне с него? Това имаше ли нещо общо със ставащото в града, или Рици преследваше свои собствени цели? Възможно ли беше легатът да стои в дъното на всичко, за да изпълни задачите, поставени му от папата?

Климент прегледа отново записките си и се сепна. Рици беше пристигнал в Константинопол месец преди кавханът Дукум. Убийствата също бяха започнали след появата му. Случайност ли беше това?

Климент прекара следващия час, описвайки всичко, което знаеше. Корсис няколко пъти провери дали господарят му няма нужда от нещо, но заварвайки го да работи, тихо затваряше вратата.

Когато приключи, беше малко преди полунощ. Въпреки късния част и емоциите от изминалия ден, писарят не се чувстваше изморен. Реши да се разходи, искаше му се вечерният въздух да разхлади главата му.

Климент шумно слезе по стълбата и завари Корсис и Невестулката увлечени в игра на зарове. Бившият джебчия беше научил приятеля си на почти всички номера, които знаеше, и сега горчиво съжаляваше за това, защото Корсис се бе оказал талантлив ученик.

– Излизам да се поразходя – каза писарят и двамата му помощници с мърморене прибраха заровете и тръгнаха с него.

Нощта бе прекрасна. Звездите светеха ярко на небето, луната – пълна и ярка, осветяваше града, въздухът хладно галеше кожата, камъните най-после бяха изстинали.

Въпреки късния час улиците бяха пълни с хора. Възстановителните работи продължаваха с пълна сила, къщите бяха обградени от работници, чистачи с дървени колички и дълги лопати извозваха останките.

Нападнаха ги в една от страничните улички. Петимата мъже, които се бяха скупчили на единия от ъглите, правейки се, че се опитват да поправят килнала се настрани ограда, внезапно извадиха мечовете си и скочиха срещу тях.

В първия миг Климент спря, без да знае какво да прави. Наистина ли го нападаха? Или това беше някаква грешка? Кой имаше причина да иска смъртта му? Мъжете срещу него не му оставиха много време за размисъл. Двама от тях го атакуваха, той отскочи назад, опря гърба си в близката стена и изтегли кинжала, който висеше на кръста му. Как щеше да се защитава с него срещу двамата, които се изправиха насреща му с дългите си мечове?

Нападателите се хвърлиха заедно напред, едното от остриетата разряза крачола на панталона му и одраска крака му. Климент усети как по кожата му се стича топла кръв, а мъжът срещу него, разбрал, че ударът му е бил успешен, му се ухили в злобна гримаса.

В следващия миг Невестулката му се притече на помощ. Бившият джебчия се метна срещу един от нападателите, удари го странично, мъжът падна на земята, извика от болка и изпусна меча си. Писарят се хвърли и бързо го вдигна. Вече въоръжен, той отблъсна атаката на втория убиец, прехвърли кинжала в лявата си ръка и на свой ред нападна. До него Корсис се справяше още по-добре. Помощникът му измъкна кол от близката разнебитена ограда и го завъртя като боздуган над главата си. Противниците им отстъпиха, но този, който падна на земята се забави и в следващия миг дървото се стовари върху главата му. Чу се неприятен хрущящ звук и мъжът се свлече отново на земята, този път, за да не стане повече.

Озлобени от смъртта на другаря си, останалите четирима нападатели като един се нахвърлиха върху Корсис. Сега беше ред на Климент да спасява помощника си. Той скочи напред, целейки се в гърлото на най-близкия противник, но в последния момент той го усети, обърна се и ловко парира удара му. За негов лош късмет кракът му попадна в локва кръв, мъжът се подхлъзна и се строполи на земята. В следващия миг писарят заби меча си в гърдите му.

Корсис продължаваше да върти кола над главата си, надавайки страховити възгласи, които освен за уплашат противниците му, трябваше да привлекат вниманието и на някой от патрулите.

Усетили опасността, нападателите се хвърлиха с удвоени сили. Двама срещу помощника му, един срещу Климент. Писарят отново отстъпи, когато му се стори, че зад гърба му се мярка нова сянка. Той рязко се обърна, но не видя нищо. Убиецът използва този момент, за да го атакува отново. Той бързо пристъпи напред, мечът му изсвистя, но Климент парира удара му. Зад гърба му Невестулката неочаквано изскочи напред и заби ножа си в гърдите на нападателя.

От близката стена се отдели нечия сянка и побягна по кривата уличка. Точно преди беглецът да завие, луната освети лицето му и Климент ясно различи черната превръзка, която минаваше пред окото му. В следващия миг просякът изчезна.

Нямаше смисъл да гони беглеца. По-важно беше да помогне на Корсис. Климент се обърна само за да види как помощникът му, който междувременно също се бе въоръжил с меч, пробожда единия от нападателите си и мята кола след другия, който хукна да бяга.

– Жалко, последния го изтървах! – със съжаление отбеляза Корсис, след което се обърна към писаря. – Добре ли си, господарю?

Климент кимна с глава, но преди да успее да отговори, се чу тих стон. Убиецът, който Невестулката бе ударил с кинжала си, беше още жив.

Корсис също го чу, наведе се над него, вдигна главата му и извика:

– Кой ви изпрати, негоднико?! Кой? Казвай, преди да съм те предал на императора!

Вместо да отговори, раненият се опита да се изсмее и по устните му избиха кървави мехури.

– Не ме плаши с Михаил! Това е краят му! А за там, за където съм се запътил, има доста по-страшни неща от него!

– Ти си свършен, така да знаеш! – изсъска Климент и също се надвеси над мъжа. – Кажи кой те прати и може и да оживееш!

Раненият само поклати глава.

– Късно е! Много е късно! – от устните на ранения потече кръв. – Но и вашият ред ще дойде! Не само императорът, целия му род е обречен!

– Какви ги дрънкаш?! – Климент хвана за гърлото умиращия. – Ако не от мен, имай поне страх от Бога...

– Имам! Вече нищо не може да ни спре. Реликвите ги няма... Изчислителя ги е взел... Всичко е пресметнато... Няма кой да пази града и императора... – раненият се задъха, през тялото му премина гърч. – Докато Михаил е на престола, Бог ще седи с гръб към Константинопол... Земетресението беше само началото... Бедствията ще налетят като скакалци... Чак докато не падне...

– Какви реликви? Какво значи, че ги няма? Кой е Изчислителя? – Климент разтърси ранения, но той само се усмихна, крайниците му потрепериха и мъжът се отпусна безжизнен.

– Какво значеше всичко това? За какво говореше той? – озадачено попита Невестулката, който също се беше приближил. – Какво е изчезнало?

– Нямам представа – Климент изглеждаше съкрушен. – Господ да ни е на помощ! Константинопол е пълен с реликви.

7

20 септември

Папският нунций монсеньор Анджело Рици доволно се намести на покрития си с мек плюш стол и покровителствено изгледа българина пред себе си. Макар страната му да се беше покръстила начело с владетеля си, приел титлата княз, за римския духовник българите си оставаха варвари, които предстоеше да бъдат опитомени. Царството им беше силно, конницата – ненадмината, а войската им трудна за побеждаване. И след като по истинско чудо тези диви хора бяха приели Христос за свой Бог, трябваше бързо да бъдат приобщени в лоното на католическата църква. Нещо, което прекрасно съзнаваше и онзи така наречен патриарх Фотий, който си мислеше, че може да командва църквата по целия свят. Трябваше да се види с българина, преди останалите да са му наговорили каквото и да било и да са му завъртели главата. Разговорът можеше да се окаже много важен и затова Рици се беше постарал.

Върху златотъканата покривка в сребърни чинии бяха подредени апетитни ястия. В средата, с малък аквариум, пълен с бистра вода, златни рибки плуваха между свежи листа от рози. Под кърпа в златна кана с изображението на свети Дамян беше налято най-хубавото охладено бяло вино, с което нунцият разполагаше. Ленени кърпи за хранене и прибори с релефни дръжки, които се предаваха в семейството му по наследство, завършваха обзавеждането. Легатът искаше да смае посетителя си и да му покаже с колко важен човек си има работа.

"И всичко това, за да се харесам на един варварин!" – кипеше вътрешно в себе си монсеньор Анджело.

Трябваше да се съобразява с неукия българин. Той, пред който се кланяха херцози и барони, дори крале, които търсеха съвета и помощта му. Нали затова Николай бе пратил именно него в Константинопол, това гнездо на ереси, за да успее да убеди императора, че пътят, по който ги води Фотий, е път към ада!

Всъщност се оказа, че българинът не е чак толкова неук. Княжеският писар, както се представи Климент, имаше широки познания, които се разпростираха върху църковните въпроси, житията на светците и канона, а по светските дела се оказа много по-осведомен от негово преосвещенство. Гостът му отговаряше кротко и ясно, държеше се възпитано и почтително, служеше си чудесно с ножа и вилицата и в крайна сметка монсеньорът реши, че може би не е чак такъв варварин, за какъвто го мислеше в началото.

Постепенно Рици се отпусна още повече. Вкусните ястия и доброто вино също си казаха думата. С поднасянето на десерта – печени плодове, полети с мед и ядки, нунцият реши да пристъпи към темата, която го вълнуваше най-много.

– В Рим не разбираме защо вашият княз е решил да мине към Константинополската патриаршия, а не към папската курия? Рискувате спасението на душите си, като се обвързвате с тези еретици.

– Те знаят ли, че ги наричате така? – попита писарят.

– Разбира се, че знаят! Нима папата не отлъчи главата на църквата им Фотий? Който упорства в заблудата си и води и други души към мрака на преизподнята! Легатът се постара думите му да прозвучат застрашително, но събеседникът му не изглеждаше смутен.

– Не разбирам много от църковните борби – сви рамена Климент, – но доколкото знам, и Фотий анатемоса папата, което ще рече, че и той е еретик!

– Това не е вярно! – извика нунцият, но веднага смекчи тона. – Всички знаят, че истинският Христов престол е в Рим, а не в Константинопол! Важно е какво казва папата! Клетвите на Фотий нямат никаква сила!

– Той твърди обратното. Честно казано, и аз, и княз Борис сме объркани от така създалото се положение. Не искаме да сгрешим и да обречем душите си на гибел – Климент говореше сериозно, макар в очите му да гореше весел пламък.

– Няма какво да се чудите! – властно заяви Рици. – Всички знаят къде свети Петър е поставил камъка на църквата си. И това е Рим, а не Константинопол! Не се поддавай на внушението на владици, които не са поставени на престола си от Този, който е на небето.

– Но свети отче – благо каза Климент и се усмихна. – Как да сме сигурни, че няма да сгрешим? Става дума за душите на толкова много хора. Трябва да сме уверени в избора си!

Монсеньор Анджело Рици благо се отпусна на стола си и сплете ръце точно под кръста на гърдите си. Значи варваринът искаше да се пазарят. Чудесно! Нямаше никой по-добър в пазарлъка от него. И този, правещ се на наивен българин, нямаше да успее да го оплете в мрежите си. Очевидно Борис искаше нещо и щеше да пристане на този, който му го даде. Е, Анджело Рици беше тук точно заради това.

– Разбира се, че трябва да сте сигурни – уверено заяви той. – Готови сме да дадем всякакви уверения и да изпълним всички желания на вашия владетел, само и само да го предпазим от заблуда и обречем душата му на вечни мъки.

– Всички желания ли? – срамежливо попита Климент и се наведе напред, сякаш за да чуе още по-добре отговора на папския легат.

– Всички! – потвърди духовникът и отпи от виното, за да прикрие усмивката си. – Нека само каже какво иска и ще го получи!

– Князът ми има само едно желание – неочаквано твърдо каза Климент. – Той иска собствена, самостоятелна църква, призната от Рим. Със свой, български, архиепископ или патриарх!

Папският нунций монсеньор Анджело Рици се задави с виното си. От очите му потекоха сълзи, по бузите му избиха червени кръгове.

– Това е невъзможно! – отсече той, когато най-после успя да си поеме дъх. – Напълно невъзможно.

– Е, тогава няма какво да говорим повече – спокойно каза писарят, поклони се учтиво и си тръгна.

* * *

Климент беше въодушевен. Преди да посети дома на Евматий, беше огледал мястото, където беше намерен убития Ингерн. Отначало не откри нищо сред усуканите клони, пожълтелите треви и боклуците между тях. До един от храстите земята тъмнееше и по тревата още личаха следите от мястото, където беше паднало тялото на варягът. Писарят огледа внимателно, отмести падналите вейки, порови в бурените. Мислеше да се откаже от търсенето, когато малко по-встрани от мястото, където беше извършено убийството, му провървя. Там пръста беше по-рохка, нямаше корени и треволяк и в тънкия прах ясно си личеше следата от голям войнишки ботуш.

Най-вероятно убиецът, след като беше пронизал Ингерн, беше отскочил назад, за да се предпази от бликналата кръв. И кракът му случайно беше попаднал на място, което да запази отпечатъка му!

Макар да не казваше нищо категорично, отпечатъкът беше важен. Убиецът носеше военни ботуши, информация, която можеше да се окаже много полезна.

"Тук всички ли живеят в дворци?" – мислеше си Климент, докато, съпровождан от намръщен вратар, прекосяваше двора на убития Евматий. Вестарият бе живял в красива къща, облицована с жълт камък, в средата на чудна градина, до вратата на която водеше пътека, застлана с фин бял пясък. Скулптури на животни и антични герои бяха поставени между дърветата, нисък червен покрив се виждаше между клоните на малката горичка от палми и смокини в дъното на двора.

Млада босонога прислужница въведе писаря в широка приемна с полиран дървен под, тесни прозорци с тежки, тъмнозелени завеси и се засуети около него. По стените висяха картини, икони и гоблени в сребърни рамки, излъскани до блясък медни свещници красяха резбованите шкафове.

Преди Климент да успее да разгледа всичко, вратата в дъното се отвори и малка фина жена с бродиран черен шал на главата влезе в стаята и тръгна към писаря.

– Махай се веднага от тук, Елена! – ядно извика тя и удари с ръка прислужницата по гърба. След което се обърна към писаря и се представи: – Аз съм Пулхерия, вдовица на вестария Евматий. Извинете недодяланата ми прислуга. Откак мъжът ми беше убит, си мислят, че всичко им е позволено – вдовицата сведе глава. – Разбрах, че брат ми, императорът, ви е пратил, да разследвате убийството на съпруга ми.

– Така е – поклони се на свой ред писарят. – Знам, че за вас представлява голяма болка да се връщате към смъртта на мъжа си, но ще ви бъда благодарен, ако ми отговорите на няколко въпроса.

Пулхерия бързо огледа стаята, сякаш се страхува някой да не я подслушва, и пристъпи към писаря.

- Може би е по-добре да се разходим в градината тихо каза тя. – Тъкмо ще ви покажа мястото, където беше убит мъжът ми.

"И никой няма да може да ни чува" – помисли си Климент и тръгна след младата жена.

Вдовицата на вестария, освен красива, се оказа умна и наблюдателна. Тя сбито разказа как слугата открил мъртвия ѝ мъж в лятната къща в дъното на двора, където Евматий обичал да се усамотява. Когато пристигнал, лекарят само констатирал смъртта му.

– На гърдите му зееше ужасна дупка, тялото му беше цялото в кръв. Около него бръмчеше рояк мухи, беше ужасно! – вдовицата потръпна, но успя да се овладее. – Лежеше близо до вратата, сякаш е говорил с някой на прага, преди да бъде убит.

– Имаше ли следи от борба?

Пулхерия поклати отрицателно глава. Всичко било в идеален ред, нищо не липсвало, въпреки че в стаите имало ценни предмети.

– Нищо не беше откраднато. Евматий обичаше скъпите вещи. Кой не ги обича!? – вдовицата вдигна рамена. – Дори сребърните свещници, които мъжът ми купи по-рано същия следобед и беше поставил върху масата срещу входа, си бяха на мястото. Този, който го е нападнал, не го е направил, за да го ограби – заключи вдовицата, докато стъпките им скърцаха по настланите с пясък алеи.

– Имаше ли врагове?

– Тук всеки има врагове – направи неопределен жест Пулхерия. – Повечето минават за приятели. Най-вече, за да се държат един друг под око.

Климент кимна.

- Този, който е убил съпруга ви, вероятно го е познавал. Евматий сам му е отворил вратата, за това говори и липсата на следи от борба.

– И аз мислех за същото – едва чуто промълви жената. – Нощем лежа, гледам в тавана и се чудя – кой ли от приятелите му е решил, че Евматий му пречи.

– И до какъв извод стигнахте?

Вдовицата спря, свали шала си и за първи път погледна писаря в очите.

– Константинопол е странен град. Свикнали сме на всякакви неща. Синове убиват бащите си, за да ги наследят по-рано, мъже режат носовете на братята си и ги пращат в изгнание, жени предават съпрузите си, за да се домогнат до парите им. Изневерите се приемат за нещо нормално, ставаме свидетели на невиждана похот и разврат... Понякога имам чувството, че живея в някакъв нов Содом, а не в столицата на най-великата империя...

Писарят не отговори, изчаквайки вдовицата да продължи. Пулхерия помълча, спусна булото си и тръгна по алеята.

– Наистина не знам какво да мисля. Имаше много хора, които не обичаха Евматий. В един или друг момент той засегна интересите на някого. Беше умен и съобразителен, сам се издигна и това не харесваше на мнозина. Михаил му се доверяваше все повече, което дразнеше останалите. Завиждаха му, че е толкова близък с императора. Мъжът ми се грижеше не само за дрехите, но и за цялото му домакинство. Харчеше парите от личната му каса, което не се нравеше на мнозина. Като стратора Лъв например. Обвини го, че угажда на всяко желание на императора и харчи прекалено много за неща, от които няма нужда. Беше толкова настоятелен в твърденията си, та се наложи Евматий да поиска Варда да повери сметките му.

– Лъв го е обвинявал, че краде от парите на Михаил?

Вдовицата тръсна гневно глава.

– Това беше лъжа! Мъжът ми никога не си е позволявал да вземе и една номизма[92] от парите на императора!

Климент вдигна поглед към прекрасната къща на вестария, докосна с ръка статуята, покрай която минаваха, и се усмихна.

– Знам какво си мислите! – в гласа на Пулхерия прозвуча напрежение. – Но не е вярно! Евматий не беше крадец!

– И сега вие наследявате всичко това?

В очите на вдовицата проблесна пламък, но тя веднага сведе взор към земята и тихо отговори.

– Не всичко. Бащата на Евматий беше оставил завещание, според което, ако синът му няма наследник, две трети от имуществото му отиват в братовчед му – Коридон.

– Магистърът и мъжът ви са били роднини? – не скри учудването си Климент.

– Бащата на Евматий и майката на Коридон са брат и сестра. Така че, както виждате, няма да получа много.

Климент мълчаливо кимна с глава. Двамата продължиха с бавни крачки по алеята, топлият пясък скърцаше под краката им. Накрая стигнаха до лятната къща в дъното на двора, където беше убит вестария. Пулхерия показа на писаря тъмните петна по дървения под – там, където беше пръснала кръвта на убития.

– Намерихме го ето тук – жената на Евматий посочи средата на стаята, от очите ѝ потекоха сълзи, Пулхерия покри лицето си с ръце. – Лежеше с главата към вратата, всичко беше в кръв – едва промълви тя, сякаш нямаше достатъчно сили дори да произнася думите.

Климент огледа богато подреденото помещение, гоблените, килимите, скъпото разпятие на стената, покритото с фин лен легло. Не откри нищо, което да му подскаже защо Евматий е отворил на убиеца си и кой може да е той.

Постепенно Пулхерия се успокои, лицето ѝ отново стана сериозно. Тя се извини, че мястото я разстройва, и излезе да чака писаря пред вратата. Климент се повъртя още малко в стаята, надникна под леглото и завесите, вдигна капаците на някои от сандъците, но и там не намери нищо. Накрая, след като се убеди, че няма какво повече да види, той последва вдовицата и внимателно затвори вратата след себе си.

Двамата с Пулхерия отново тръгнаха мълчаливо по красивата алея, всеки потънал в собствените си мисли. Въпреки привидното спокойствие Климент се чувстваше напрегнат. Беше видял или чул нещо, което не беше на мястото си. Нещо, което изглеждаше нагласено и фалшиво. Но колкото и да се опитваше да разбере за какво става дума, така и не успяваше. Въпреки това чувството остана.

– И Варда не предприе нищо? – наруши накрая мълчанието той и спря под сянката на една смокиня.

– Всъщност предприе. Седмица преди да бъде убит мъжът ми, двамата с кесаря започнаха да преглеждат сметките на императора. Лъв също присъстваше като свидетел. Привършиха в деня, когато... – гласът на Пулхерия заглъхна. – Всички сметки излязоха. Което не се хареса на Лъв. Тръгна си черен като облак. Затова Евматий беше толкова уморен и се оттегли в лятната къща.

– Можете ли да си спомните дали не се е случило нещо в дните преди мъжът ви да бъде убит? Да се е държал странно, да е казал нещо неочаквано или да се е срещал с някого?

Вдовицата се замисли.

– Не мога да си спомня нищо. Докато му проверяваха сметките, всеки ден беше с Варда, Лъв идваше често. Протостраторът Роман също се отби няколко пъти, Василий и Филон – и те. Всички искаха да разберат как вървят нещата. Дори патриархът намина веднъж – Пулхерия замислено поклати глава. – Евматий стана мълчалив и угрижен, но мисля, че беше заради проверката.

– Ами Мануил? Вратът му е бил строшен в кабинета му. Знаете ли нещо за него?

– Мануил беше мръсен лихвар и измамник! Този, който го е убил, е направил света по-добро място за живеене!

– Може би и той има жена, която да скърби за него – меко каза писарят.

Сестрата на Михаил рязко спря, тропна с крак като разглезено дете и сложи ръце на кръста си. От предишното ѝ мило поведение не остана нищо.

– Искахте да ме питате за смъртта на мъжа ми, казах ви всичко, което знам. Видяхте къщата, където беше убит! А сега моля да ме извините, но този разговор ме разстрои повече, отколкото предполагах.

И без да дочака отговор, Пулхерия се завъртя на пети и почти побягна към къщата.

Писарят остана загледан в гърба на отдалечаващата се жена. Беше ли му казала всичко вдовицата? И защо толкова мразеше Мануил?

Писарят бавно тръгна между палмовите дървета. Малко преди да стигне изхода на градината, някой тихо го повика по име. Зад близката барака надничаше Елена и му махаше с ръка. Учуден какво може да иска от него прислужницата, Климент побърза да се приближи.

Жената го дръпна грубо зад бараката, бързо се огледа и сложи пръст на устните си. Елена беше висока и гъвкава, със стройни бедра, налети гърди, здрави зъби и тъмна кожа. Зелените ѝ очи, проблясващи под светлокестенявата ѝ коса, бяха леко кривогледи, но това ѝ придаваше някак екзотичен и привлекателен вид. На глезена си имаше златна верижка, на едната ѝ ръка също, дрехите ѝ макар и поизбелели, бяха от хубав плат.

– Какво ви каза мръсницата? – пресипнало изшептя слугинята и се огледа отново. – Какво каза Пулхерия?

– А теб какво те интересува? – учуди се писарят. – И защо мислиш, че ще разговарям с теб зад тази барака?

– Мъжете винаги разговарят с мен! – Елена се усмихна подканящо. – Можеш да научиш някои интересни неща.

– Не ми се вярва. Най-вероятно клюки и сплетни! – писарят изгледа жената от главата до петите, но тя не трепна пред погледа му.

– Знам неща, които не са известни на много хора. И не обичам да говоря с останалите слуги и роби – надменно отвърна прислужницата.

– Говориш като някоя господарка! – засмя се писарят. – Какво искаш да ми кажеш?

– Можех и да стана господарка някой ден! Преди. Сега вече не – Елена отметна косите си, в погледа ѝ се примеси тъга и злоба. – Не гледайте Пулхерия, че се прави на опечалена и кротка – бързо заговори тя. – Видът ѝ лъже! Няма да сте пито първият, нито последният попаднал в мрежите ѝ. Като господарят например. Въртеше го на малкия си пръст. А зад гърба му се подиграваше и му изневеряваше. Може би знаете онзи коняр Филон, който се мисли за голяма работа само защото е спечелил няколко победи на Хиподрума. Винаги, когато господарят излезеше, той се появяваше отнякъде. Сигурно му е пращала бележки. Отначало се криеха, но напоследък станаха доста невнимателни – слугинята замълча. – Но тя разбра, че знам за тях. Затова ме изгони одеве – за да не ви кажа какво съм видяла! Филон и Пулхерия бяха любовници, сигурна съм!

– Нима? – Климент не изглеждаше убеден. – Това ли е истината, или просто искаш да навредиш на господарката си?

– Разбира се, че искам да ѝ навредя – разсмя се Елена и пристъпи към писаря. Туниката ѝ се разлюля, през единия от процепите ѝ се показа коляното и част от бедрото ѝ. Прислужницата ухаеше на лавандула, жасмин и още нещо, което накара сърцето на писаря да подскочи. – Тя не заслужаваше Евматий!

– А ти го заслужаваше, така ли? – Климент отблъсна Елена от себе си. – Чудя се откъде имаш тези дрехи и злато, с което си се окичила. Едва ли ти плащат чак толкова много.

– Господарят се грижеше за мен – прислужницата се приближи и сложи ръка на гърдите на писаря, точно върху бясно биещото му сърце. Туниката ѝ се разтвори още повече и разкри част от гърдите ѝ. – Както може би и ти ще се погрижиш за мен...

Климент блъсна Елена далеч от себе си, тя се опита да запази равновесие, но не успя и падна на земята. Без да казва нищо повече, той бързо тръгна към изхода.

– Не съм те излъгала за нищо – се чу зад гърба му. – Те наистина бяха любовници. А ти... ти не знаеш какво изпусна!

* * *

– Константинопол е пълен с чудеса и реликви. Как мога да кажа за какво става дума? – патриарх Фотий замислено поглади лявата си буза. – Само в църквата "Свети Апостоли" има неизброимо количество светини. Тялото на блажения апостол Андрей, тези на евангелист Лука, на Йоан и Григорий Богослов – патриархът се прекръсти, – дясната ръка на Йоан Кръстител, главата на апостол Павел и неговия ученик Тимотей. Там в саркофази от яспис и мрамор са телата на светите Константин и Елена.

Климент дълго се чуди дали да посети патриарха. Фотий му беше преподавал преди години в Магнаурската школа и ценеше българина за бързата му и логическа мисъл, нещо, с което самият духовник изпъкваше над всички. След като писарят се бе върнал в България, известно време си писа с бившия си учител, но след това не им оставаше достатъчно време да поддържат кореспонденцията си. После двамата се издигнаха. Фотий за една нощ беше станал патриарх от обикновен мирянин, а Климент се захвана с разследванията си. Въпреки това и двамата следяха с интерес кариерата на другия, докато няколко пъти не се случи пътищата им да се пресекат по не най-приятния начин.

Фотий ръководеше част от външните дела и шпионите на императора, като често се опитваше да се бърка в работите на съседната държава. За последно двамата се бяха сблъскали преди няколко години, когато се опитваха да издирят чашата, направена от черепа на Никифор. Тогава пратените от Фотий фанатици за малко не убиха писаря и помощника му Корсис, но в крайна сметка Климент бе този, който я намери. От тогава между учител и ученик се бяха установили ледени отношения, като всеки внимателно следеше стъпките на противника си. Въпреки това Фотий бе човек разумен и лишен от ненужни емоции и след като претегли всички плюсове и минуси, Климент реши, че си заслужава да се довери отчасти на патриарха. В случая интересите им съвпадаха и за двамата бе много по-изгодно да действат в съдружие, отколкото поотделно. Това разбира се, не значеше, че ще споделят всичките си тайни, но поне можеха да си помагат, когато това е необходимо.

Намери Фотий зад Патриаршеската църква. Седнал на мраморна пейка в сянката на палмовите и смокиновите дървета, патриархът се наслаждаваше на тишината и лекия бриз, който клатеше клоните на дърветата. Лицето му остана безучастно, като видя бившия си ученик, но в малките му сини очи за миг проблесна недоволство. След това патриархът се изправи, размени с гостенина целувката на мира и го покани да седне на пейката до него.

В началото разговорът се бе завъртял около отминалите времена, Магнаурската школа, общите им интереси и макар в началото в думите и на двамата да се чувстваше напрежение, постепенно ледовете се пропукаха. Фотий още помнеше с носталгия времето като учител, на Климент също му липсваха ученическите години. Така, полека-лека, увлечени в разговора, стигнаха до убийствата, земетресението и реликвите.

– Ваше светейшество – кротко каза Климент и сведе поглед, – търсим нещо, което, ако бъде откраднато, може да предизвика нещастия, които да се струпат над града.

Фотий се направи, че не разбира за какво става дума.

– Да не говорим – продължи патриархът – за реликвите, които се пазят в другите църкви и манастири и най-вече в "Света София". Притежаваме пелените, с който е бил повит Иисус, златото, което са му дали тримата влъхви, препаската на Дева Мария. Имаме остатъците от хляба, с който Той е нагостил гладните, стъкленица с кръвта Му, копието на съдбата, с което римският стотник Лонгин пронизал разпнатия Христос, кърпата, на която чудодейно се е отбелязал ликът му, трънения венец, колоната, за която е бил вързан, една греда от Честния кръст...

- И всичко е истинско? - не се сдържа писарят. Може би трябваше малко да натрие носа на светия си събеседник. – Откъде можете да сте сигурни, че кръстът е точно този, на който е бил умрял Спасителят?

Патриархът го изгледа студено със сините си очи.

– Историята разказва – започна Фотий, че майката на император Константин, света Елена, отишла да търси Честния кръст в Йерусалим. Дирила го дълго, но не могла да го намери. Накрая ѝ се явил сън, в който ангел небесен ѝ посочвал мястото, където да копае...

– Аз пък съм чувал, че затворила в сух кладенец някакъв еврейски старейшина, който накрая ѝ казал къде да търси кръста – каза Климент и веднага съжали за това. Патриархът му хвърли поглед като на най-долно нищожество и продължи:

– Неверниците разпространяват всякакви ереси и небивалици, но ние трябва да знаем как да разпознаваме правия път, как да отсеем семето от плявата, защото иначе сме обречени на вечни мъки! Така че по-добре не се подвеждай по лъжи! – свещеникът замълча, за да подчертае смисъла на думите си. – След като пред Елена се явил ангел, който ѝ посочил къде да търси, майката на Константин разкопала мястото и о, чудо! – патриархът се прекръсти отново – намерила три кръста. Този, на който бил разпнат Иисус, и още два, на които висели разбойниците.

– И как е разбрала, че това са реликвите, които търси? А и дори да е било така, как е различила на кой е бил разпнат Христос и на кой – разбойниците? – не се даваше Климент. Писарят знаеше историята много добре, но не можеше да се лиши от удоволствието да поизмъчи Фотий.

– Личи си, че не си залягал достатъчно над светите писания – сряза го патриархът. – След като намерила кръста, Елена си задала същия въпрос: "Как да различи истинския от останалите?". Накарала да доведат тежко болен човек. Той легнал на първия кръст, но не се случило нищо. Когато мъжът легнал на втория обаче, мигом оздравял, възхвалил Бога и си тръгнал сам и много доволен. След това кръстът извършил и други чудеса, които ясно доказали, че той е този, който Елена търси. Едното му рамо останало в Йерусалим, другото било донесено тук, като не спирало да прави чудеса по пътя си.

– Чудесна история, но как ни помага тя? – Климент нямаше намерение да се остави патриархът да го омотае с приказките си.

Фотий вдигна рамена.

– Искаше доказателства и аз ти ги давам! Константинопол е пълен с реликви! Няма как да помогна.

– И за коя от тях ще донесе нещастие, ако бъде открадната?

– О, това важи почти за всички. Лошо е да се крадат свещени предмети, защото това води след себе си редица неприятности.

– Но най-вече за този, който ги е откраднал, не за останалите – настоя Климент.

– Така е. – въздъхна Фотий. – Но не точно. Знае се например, че ако кърпата с лика на Христос напусне града, ще ни сполети голямо нещастие. Същото се отнася и за копието на съдбата, парчетата от кръста и останалите, свързани с Христос, светини. Според една легенда преди време безимотен човек решил да вземе остатък от хлябовете, с които Иисус нахранил бедните. Надявал се, че така ще забогатее. След кражбата градът бил споходен от нещастия. Земетресения, пожари, бури. Тъмни облаци закрили небето, спуснали се ниско над земята и започнал порой, като че ли всемирният потоп се повтаря отново. Накрая човекът признал какво е направил, върнал хляба и бедствията престанали.

– И къде са сега тези реликви?

– Повечето се пазят в черкви или манастири. Дори аз нямам точен списък. Но и няма особен смисъл. Не виждам как някой ще открадне каквото и да било, без това да се разчуе. Всяка църква добре познава съкровищата си и веднага би съобщила, ако се случи нещо подобно. А и не забравяй, че кражбата е тежък грях! Камо ли такава кражба!

– И никой не е съобщил за изчезнали светини?

– Клименте, Клименте, не чуваш ли какво ти говоря?! – скастри го Фотий. – Същият си като едно време вечно бързаш и препираш. Никой не ми е докладвал за изчезнала светиня, а можеш да си сигурен, ако това се беше случило, щях да разбера и без ти да идваш да ме питаш!

– Ами убийствата? – не се даваше писарят. – И за тях ли нищо не знаете?

– Не повече от другите – патриархът се усмихна. – Евматий е бил прободен в гърдите в лятната си къща. Някой е прекършил врата на Мануил в стаята му. Ингерн е бил убит близо до стената.

– И това е всичко? – Климент не направи усилие да прикрие усмивката си. – За човек, който ръководи имперските шпиони, не се справяте много добре.

Фотий се размърда неспокойно на пейката си, огледа се, за да се убеди, че никой не ги подслушва, и се приведе към писаря.

– Знам за какво те е помолил Василий – каза той и се усмихна широко при вида на изумената физиономия на събеседника си. – Както виждаш, шпионите ми все пак вършат някаква работа. И което е по-важното – нямам нищо против да се заемеш с разследването. – Фотий сложи ръка на рамото на Климент. – Имаш, така да се каже, моята благословия – в качеството ми на патриарх и във всяко друго качество. Не ме гледай толкова учудено. Може да съм всякакъв, но не съм толкова глупав, че да отблъсна подадената ми за помощ ръка, когато имам нужда. А няма да отричам, че настоящият момент е точно такъв!

– Значи наистина има заговор?

– Има! Само че не мога да разбера кой всъщност стои зад него. Носят се слухове, клюки... винаги е било така. Но сега всичко е много по-сложно, отколкото изглежда. Обикновено не е кой знае колко трудно. Самозабравил се патриций, обиден военачалник...

– Като Коридон?

– Като Коридон! Но този път положението е различно. Някой много ловко мъти водата, буни умовете на войниците и се опитва да създаде немислими съюзи. Шпионите ми, за които имаш толкова ниско мнение, донасят, че Коридон и Варда са се срещали тайно няколко пъти. Майката на императора Теодора е посещавала войските пред града. Роман и Лъв са пръснали големи суми, за да наемат доверени хора, Василий се среща по-често, отколкото трябва, с бившите си другари, а онова недоразумение – кочияшът Филон, пренася тайни съобщения и плете интриги. Но кой стои зад всичко това... – патриархът повдигна рамена.

– Изчислителя! – Климент набързо разказа за нападението от миналата вечер, но патриархът само вдигна рамена.

– Можеш да го наричаш както искаш. Но истината е, че това име не ми говори нищо. Колкото и да се стараят, агентите ми не успяват да намерят нищо конкретно. Само слухове и невидими нишки, които се разпадат във въздуха, щом ги докоснеш. Затова нямам нищо против да помогнеш. Нищо че ще трябва да се занимаваш с неща, които не са работа на чужденец. А и както сигурно сам си забелязал – интересите ни съвпадат. Ако разрешиш ребуса, ще получиш всичко, за което си дошъл. Михаил ще запази трона си и няма защо да го крия – и аз своя. Знаеш, че не съм много обичан тук, да не говорим за Рим. Засега Михаил ме пази, но какво ще стане, ако следващият император иска да затопли, отношенията си е папската курия? Ако императорът падне, това значи край и за мен. А аз също имам планове!

Климент замислено прокара ръка през косата си. Дали Фотий казваше истината? Или зад думите му се криеше някоя от вечните интриги, които плетеше?

– Добре – каза накрая той. – Нека бъдем съюзници. Ще направя каквото мога.

– Мъдър избор – съгласи се патриархът. – Но се страхувам, че така или иначе, щеше да приемеш.

* * *

Изчислителя огледа малкото помещение. Напоследък все по-често слизаше в него, за да обмисля плановете и да проверява сметките си. Дълбоко под земята, в тишината, далеч от шумната тълпа, се чувстваше най-добре. Тук можеше да прояви и истинската си същност, без да се страхува, че някой ще го види. Изчислителя бе сигурен – беше роден, за да властва над най-голямата империя! Целият му живот го доказваше.

Мъжът се усмихна и се загледа в последната си творба – подиум, облицован с пурпур и злато, върху който бе поставен масивен трон. На масата лежеше поредното запечатано писмо до кесаря Варда. Той щеше да му е необходим за плановете му.

Изчислителя почисти мангала в ъгъла, извади факлите от ръждясалите им поставки и ги запали. Помещението се обля в светлина, димът намираше път през пролуките между камъните, стъпките му отекваха по каменния под.

Изчислителя отвори капака на желязна ракла и извади от нея релефна нагръдна броня, богато украсена със злато и бисери. Вдигна тежка корона, увенчана от голям рубин, и внимателно я постави на главата си. Загърна се в тежка багреница, хвана с едната си ръка красиво извит скиптър, в другата положи кълбо с кръст върху него и тържествено се отпусна на трона.

Там, облечен в истинските си дрехи и атрибути, той се чувстваше най-добре. Чувстваше се силен и могъщ, недостижим и предизвикателен, мъдър и непобедим. Това беше неговото истинско място, което той трябваше да заеме – начело на империята.

Какво представляваше в сравнение с него разглезеният Михаил? Пияница и развратник, който се радваше на победите на Хиподрума повече, отколкото на победите на войските си. Парвеню, което не виждаше по-далеч от собствения си зачервен от алкохола нос. Червей, който оставяше великата империя, която ръководи, да се изплъзва от ръцете му.

Изчислителя знаеше – той е замесен от друго тесто. Тестото на истинските владетели. Понякога ги чуваше – Константин, Юстиниан и Теодосий, които му говореха през времето, викаха го, приласкаваха го да заеме мястото си. Да свали узурпатора и смешника, който се зовеше василевс[93] на ромеите, и да върне предишната слава на империята.

Изчислителя се наведе напред заслушан, в очите му проблесна отражението на горящите факли.

– Аз идвам, Михаиле! – тихо каза той и се усмихна в мрака. – Аз идвам и нищо не може да ме спре!

* * *

Климент дълго стоя в стаята си след срещата с патриарха. Беше разочарован и смутен от това, което му каза Фотий. Щом той не знаеше нищо за откраднатите реликви, кой друг щеше да знае? И кой беше този Изчислител, появил се така неочаквано на сцената. Той ли беше убиецът? Той ли ръководеше заговорът срещу императора? Писарят вече не се съмняваше. Василий се беше оказал прав. Някой наистина се опитваше да свали Михаил от трона. И поведението на Фотий само го доказваше.

Климент няколко пъти се връща към нападението през предишната нощ. Какво беше казал раненият преди да умре? Че императорът и целият му род ще паднат от трона. Дали това беше така? Умиращият нямаше причина да лъже. Което означаваше, че може би трябваше да изключи Варда, Петрон и майка им от кръга на заподозрените.

Какво друго? Че реликвите вече са откраднати и градът ще бъде сполетян от бедствия. Това ли беше причинило земетресението?

Писарят недоволно стисна устни. Фотий можеше да е по-изчерпателен. Патриархът- със сигурност знаеше за какво става дума. Защо тогава не му беше помогнал?

Всъщност Фотий идеално се вписваше в личността на Изчислителя. Беше отличен математик и логик, биваше го в сметките и можеше с лекота да организира заговор под носа на владетеля. И това, че му се доверяваше, можеше да му е от полза. От една страна, снемаше подозренията от себе си, от друга – щеше изкъсо да следи с какво се занимава Климент. Единственият проблем беше, че Фотий нямаше защо да заговорничи срещу Михаил. Трудно някой щеше да го признае за император, след като е бил патриарх. Или работеше за някой друг. Знаеше ли патриархът кой е Изчислителя? Защо не бе проявил никакъв интерес към него и бързо беше сменил темата? Най-малкото имаше подозрения за това, но не ги сподели.

Тук нещо не се връзваше.

Климент въздъхна, подостри перото си, изглади пергамента и внимателно записа всичко, което се беше случило през последния ден. Нещата бяха взели неочакван обрат, но нима това не беше Константинопол? Градът, в който непрекъснато се плетат зловещи заговори и замислят кървави интриги?

Работи някъде около час. Записва имена, въпроси и предположения, но когато привърши, не беше по-доволен отколкото в началото. Все пак беше набелязал план за действие.

Единствената следа, за която можеше да се захване, беше едноокият просяк. За да го причаква още на влизане в града, Фидипид трябва да е знаел, че писарят пристига, за да замени Дукум, както и точния ден на идването му. Малцина бяха наясно с това. Някой го беше предал, за да може едноокият да направи засадата си. Някой, достатъчно близък до Михаил, за да е осведомен за пристигането на българския пратеник. Това беше едната нишка. Другата беше самият просяк. Ако успееше да го намери и разпита, може би щеше да стигне до убиеца.

Но преди да се заеме с всичко това, трябваше да изясни още нещо, което не му даваше мира, откакто Борис му беше съобщил за смъртта на кавхана. Беше ли убит Дукум?

Намери Невестулката и Корсис да играят на зарове с войниците. Бившият джебчия се усмихваше доволно, разклащаше чашата с удоволствие и не спираше да печели.

– Обеща ми да не лъжеш собствените ни хора! – Климент дръпна помощника си настрани. – Ако толкова ти се играе, намери си други партньори!

– Но залозите са съвсем малки, а и аз не мамя, господарю - опита да се оправдае Невестулката. – Просто днес имам късмет.

– Ето какво ще направиш – сряза го писарят. – Ще върнеш на собствениците им всичко, което си спечелил, а аз ще се направя, че нищо не се е случило. Ще ви чакам с Корсис пред вратата. Имате пет минути да се приготвите. И се въоръжете – Климент показа меча, който висеше на бедрото му. – Не искам повече да се разхождаме беззащитни из този град.

Мърморейки сърдито, Невестулката се върна при другарите си и групичката избухна в радостни възгласи. Климент се усмихна, поклати глава и се облегна на оградата. Невестулката беше безценен помощник, но трябваше да се откаже от някои от старите си навици.

Няколко минути по-късно, тримата се отправиха към мястото, където ги бяха нападнали Фидипид и шайката му – гостилницата малко зад църквата "Свети Апостоли". Прати помощниците си да разпитват съседите, а самият той влезе в заведението.

"При слепеца" бе малка уютна кръчмичка, която ухаеше приятно на билки, току-що изпечен хляб и вино. Масите бяха пълни, носеше се глъч и потропване на чаши и чинии. Съдържателят, пъргав усмихнат мъж на средна възраст, веднага изскочи иззад тезгяха, питайки с какво може да бъде полезен.

– Доколкото ми се струва, виждаш и с двете очи – подкачи го писарят, имайки предвид името на странноприемницата.

– Дядо ми е бил сляп – с готовност отговори кръчмарят. – Бил е войник в армията на Никифор, която тръгнала да превзема България. Ослепял е при бягството през Върбишкия проход. Но е успял да се спаси, за разлика от много други, сред които и самият император – мъжът избърса ръцете си в парцала, който държеше. – Но да не ви отегчавам с минали истории. Желаете ли нещо?

– Преди около два месеца и половина пред портата ти е станало нещастие. Един конник, българин, е паднал от коня си и се е пребил на улицата. Знаеш ли нещо повече за това?

Кръчмарят облиза устни, изтри отново ръцете си и каза:

– Не искам неприятности. По време на инцидента бях вътре, тъкмо нанизвахме прасенце на шиш като това – мъжът посочи въртящо се в камината сукалче. – Чух някаква олелия отвън, но не излязох да видя какво става. По-късно разбрах, че конят на някакъв чужденец се препънал, той паднал и си строшил врата. Починал на място. Наистина жалко, но такива неща се случват непрекъснато.

– Ами останалите? Може би прислугата ти е видяла нещо повече.

– Ако искате, ще ги извикам. Тук работим аз, жена ми, дъщеря ми и двамата ми сина. Но се съмнявам някой от тях да знае нещо повече.

Въпреки уверенията на съдържателя, Климент поиска да се срещне с останалите членове на семейството му. Разпита ги внимателно, но всички твърдяха, че са имали много работа в кръчмата и не са видели и чули нищо повече.

Разочарован, Климент метна медна монета на кръчмаря и излезе. Отпред го чакаха Корсис и Невестулката, които също не бяха открили нищо.

– Никой не е видял нищо или не смее да каже – докладваха помощниците му.

– Но какво толкова има за криене, ако Дукум е паднал от коня и си е строшил врата? – недоумяваше писарят. – В това няма нищо кой знае колко необичайно. Както казват всички, с които говоря: "Такива неща се случват непрекъснато". Защо е тогава тази потайност?

Преди някой от помощниците му да успее да отговори, той усети дръпване за крачола.

– Дайте нещо на бедния човек... Не съм ял от два дни... костите ме болят... – един от криещите се в сенките на странноприемницата просяци беше доближил групичката на писаря и ги гледаше умоляващо. Над очите му бяха избили няколко капки пот, дрехите му бяха сухи и напечени. – Дайте ми нещо, господарю, и Бог ще ви възнагради!

Климент кимна разсеяно, извади дребна монета от кесията си и се накани да я даде на стареца, когато беше осенен от прекрасна идея. Бръкна отново в кесията, но този път между пръстите му заискри злато.

– Виждаш ли това – показа той монетата на просяка. – Това е злато! С него ще можеш да изкараш до края на месеца. Ще има по един и за двамата ти приятели, но искам да ми отговориш на няколко въпроса.

– Питай каквото искаш! – веднага отговори просякът, без да откъсва поглед от жълтицата. – За толкова пари ще ти издам и тайните на покойната си майка.

– Ние също! – другите двама дрипльовци чевръсто скочиха на крака, вперили очи в ръцете на писаря. – Какво искаш да знаеш, господарю?

– Преди около два месеца и половина тук е станало произшествие. Един чужд благородник – българин, е паднал от коня и си е счупил врата. Искам да знам какво точно се е случило.

Просяците се погледнаха смутено, този, когото писарят бе заговорил, пръв преглътна, след което звучно изсекна носа си. Двамата му приятели запристъпяха от крак на крак и се завъртяха смутено.

– Задръж си парите, господарю – каза накрая единият от тях. – Нямаме какво да ти кажем.

– По-добре да останем живи. Едноокият не прощава – изгъгна другият и се повлече обратно към стената на кръчмата.

– Едноокият ли? – Климент хвана мъжа за скъсаната дреха. – да не говориш за едноок просяк, с патерица, който се навърта около "Свети Апостоли"? Разбрах, че се казва Фидипид.

Мъжът се опита да се издърпа от хватката на писаря, огледа се бързо и простена.

– Не искам да имам нищо общо нито с него, нито с вас! – извика той, след което, сипейки ругатни, се върна на мястото си.

Третият бездомник облиза устни, потърка ръцете, все едно му е студено и вдигна лице към писаря.

– Аз ще ви кажа какво стана, ако ми дадете две златни монети.

Климент кимна, просякът го дръпна настрани и бързо занарежда:

– Не беше нещастен случай! По-рано през деня, когато чужденецът умря, Фидипид дойде с групичка от още седем-осем човека. С него бяха Нестор, дето наскоро го заклаха и останалите от пасмината им. Предложиха ни малко пари, медни монети, не като вашите – просякът с копнеж изгледа златото в ръката на Климент. – Искаше по негов знак да скочим и да подплашим коня на някакъв човек. Това уж трябваше да бъде всичко.

"Същата схема, по която се опита да убие и мен" – потръпна писарят.

– Когато човекът се зададе – висок мъж с едра гола глава, яхнал кафяв жребец, едноокият ни даде знак. Скочихме и се втурнахме около непознатия, като викахме и тропахме – кой с каквото има. Конят на непознатия се уплаши и се вдигна на задните си крака, но ездачът го задържа. Фидипид се приближи и го блъсна на земята. Преди да се изправи, му строши врата с патерицата си. След това всички се разбягахме.

– Едноокият го е убил с патерицата си? – писарят сграбчи събеседника си за мръсната туника. – Съвсем сигурен ли си?

– Напълно! – просякът и оголи венците си, на които бяха останали само няколко почернели зъба. – Бях само на метър, когато стовари патерицата си върху него.

– Знаех си! – вместо радост от потвърденото подозрение, писарят се почувства така, все едно някой го е стиснал за гърлото. – Къде мога да намеря този Фидипид?

– За това ще трябва още злато – ухили се просякът. – Ще се наложи да се скрия за известно време. Ако едноокият разбере...

Той не успя да довърши, защото неочаквано с тихо свистене в гърдите му се заби стрела. На улицата мигом настана паника. Минувачите започнаха да крещят, сочейки простреляния бездомник, една висока матрона притисна ръце към тялото си и започна да пищи, чуха се викове към патрула.

Просякът хвана забитата в тялото му стрела с едната си ръка, а с другата се вкопчи в Климент. По устата му изби кървава пяна, очите му се изцъклиха и той бавно се свлече на горещите плочи. Повлечен от тежестта му, писарят също се приведе към земята, опитвайки се да се освободи от хватката на мъртвеца. След миг на мястото, където бе стоял, прелетя друга стрела, която се удари с дрънчене в каменната настилка.

– Оттам! – прикрит зад една колона, Корсис сочеше с меча си към една от отсрещните сгради. – Стрелецът се крие там!

– Невестулке, помогни на ранения! – извика Климент и тичайки, извади меча си. – Корсис, да го хванем!

Още една стрела се заби в земята зад тях, но без да ѝ обръщат внимание, писарят и помощникът му се хвърлиха към вратата на къщата, в която се криеше стрелецът.

Наложи им се да разбият дебелите греди, което ги забави. Къщата беше необитаема. По стените висяха сиви паяжини, натежали от прах, по пода се търкаляха парчета дърво, мазилка и няколко счупени чаши. Капаците на прозорците бяха залостени, всичко тънеше в полумрак. Към горните етажи се издигаше крива стълба с изпочупени стъпала. Няколко изплашени лястовици, които си бяха направили гнезда по ъглите на тавана, се стрелнаха навън, шумолейки с крила.

Климент бързо огледа помещението, спря в средата му и вдигна пръст към устните си. Разбрал сигнала му, Корсис замръзна на място. Ако някой се опитваше да избяга, така по-лесно щяха да чуят стъпките му. Не чуха нищо освен собственото си дишане и предпазливо се качиха по стълбите. Там намериха мястото, откъдето ги бе изненадал стрелецът. Обширно помещение на втория етаж, от чийто прозорец се разкриваше чудесна гледка към малкия площад и пивницата зад него. По пода се търкаляха няколко стрели, в прахта ясно личаха следи от стъпки. В този момент дъските на долния етаж изскърцаха.

Климент и Корсис се втурнаха по стълбите, нечия сянка се мерна за миг, преди да излети през задната врата на къщата.

- Не го изпускай! – извика писарят и се втурна след беглеца.

Излязоха в задния двор на къщата, яркото слънце ги заслепи. С крайчеца на окото си Климент видя как някой се прехвърля през съседната ограда и без да чака помощника си, се втурна след него.

Климент обичаше да тича. Краката му бяха дълги, тялото слабо и бягането бе нещо, на което се отдаваше с удоволствие. Няколко пъти се бе състезавал с бързоходците на княза и не всеки път те излизаха победители. Писарят знаеше – най-важно в бягането е правилното дишане. То ще те снабди с достатъчно въздух, който ще ти даде допълнителни сили. Важно беше и да разтегнеш колкото се може повече крачките си.

Докато се прехвърляше през оградата, Климент нямаше време нито за правилно дишане, нито за това да си мери крачките. Единственото, което виждаше пред себе си, бе отдалечаващият се силует на убиеца, чиято скрита под черна кърпа глава се мерна над следващия стобор. Стрелецът метна лъка си назад, надявайки се да препъне преследвача си, и продължи да се прехвърля през оградите. Накрая беглецът изскочи на Меса, където се гмурна в тълпата, търсейки нейната защита.

– Хванете го! – извика писарят, но никой не му обърна внимание.

Климент спря да хаби дъха си за ненужни викове и с нови сили се хвърли след убиеца. Имаше леко предимство. Тълпата пред него вече се беше отдръпнала, докато на беглеца му се налагаше сам да си проправя път. Дистанцията започна да се скъсява, само няколко метра деляха преследван и преследвач. С последно усилие писарят се хвърли напред, но в този момент беглецът се обърна, спря и го удари в гърдите.

Климент залитна, хвана кърпата на главата на убиеца и падна на земята.

Преди да успее да различи лицето му, стрелецът се обърна отново, побягна и тълпата го погълна. Единственото, което видя писарят, бе дългата му черна лъскава коса.

Убиецът беше жена.

8

20 септември

Климент се прибра в къщата на форума на Бика, преоблече се, изми прашното си лице и ръце, среса косите си и обу леки, но удобни кожени сандали със сребърни катарами. Корсис беше останал в кухнята, Невестулката, след като каза, че раненият пред кръчмата просяк е издъхнал, без той да може да направи нищо за него, а другите двама са избягали, се хвърли в леглото си да спи.

На писаря му се наложи да излезе сам.

За всеки случай той препаса меча си и мушна в колана на гърба си дълга тясна кама. Щеше да посети дома на убития логотет Мануил и да разпита близките за смъртта му. Колкото и да му се искаше, едва ли щеше да може да говори с Евдокия, дъщерята на Ингерн. Тя ставаше императрица, което значеше, че достъпът до нея е невъзможен.

Слънцето припичаше силно, жегата беше непоносима, въздухът не помръдваше. Дори откъм морето не идваше никакъв полъх, небето бе ясно и синьо, без нито един облак, който да скрие дори за миг палещите лъчи. Търговците се бяха прибрали в сенките на магазините си, войниците се криеха под палмовите и маслиновите дървета, по улиците имаше малцина минувачи, между които понесли дървени ведра и чарпаци, обикаляха продавачи на вода с лед, подправена с лимон или нар.

Домът на Мануил беше в траур. Капаците на прозорците бяха спуснати и залостени, вратите – затворени, знамето с двуглавия орел – свалено наполовина. В градините нямаше никого, между цветята и дърветата бяха избуяли плевели, сякаш смъртта на господаря бе поразила не само него, но и всичко, което той притежава. Въздухът бе натежал от жегата и тишина, допълнително подсилващ чувството за обреченост.

Климент дълго тропа по вратата, преди стар слуга с черни кръгове под очите да му отвори. От него писарят разбра, че домакинството на Мануил е разпуснато, а докато дойдат наследниците му, които живеят в провинцията, за имуществото се грижи главният управител на господаря Птоломей.

Старецът въведе писаря в празната къща, от която лъхаше хлад, заведе го в един от разкошните салони, сега потънал в прах и тъмнина, и го помоли да изчака, докато извика управителя.

Климент дръпна покривалото на стол с позлатени крака и седалка от мека кожа, седна и с интерес заоглежда дома на убития логотет. Въпреки че капаците на прозорците бяха затворени, а повечето мебели бяха завити с чаршафи и одеяла, за да не избеляват на слънцето, веднага личеше, че са скъпи и подбирани с вкус. На тавана висеше полюлей от парчета планински кристали, които меко проблясваха в синьо и зелено, отразявайки някой успял да се промъкне слънчев лъч. В един от ъглите бяха струпани няколко тежки бронзови свещника, стените бяха окичени с икони в дебели рамки и гоблен, изобразяващ падането на Троя. Пред малък сребърен иконостас с разпнатия Христос, бе запалено кандило, чийто сладък аромат леко изпълваше стаята.

По коридора се чуха стъпки и в стаята влезе висок мъж с остри, но фини черти, стилно подрязани брада и мустаци и меки красиви очи, подчертани с черен туш. Кожата му бе с цвят на мед, от косата му, грижливо сресана така, че да подчертава красотата на лицето, се носеше сладък аромат на мускус. На китките и глезените му се поклащаха сребърни и медии гривни.

– Аз съм Птоломей – представи се той и подръпна нагоре края на скъпата си туника, обточена със син кант. – С какво мога да бъда полезен?

Климент показа писмото на императора и поиска да разбере повече за смъртта на Мануил.

Вместо отговор гъркът махна с ръка и го поведе по мрачния коридор.

Минаха покрай няколко заключени врати с резбовани цветни мотиви по рамките, сребърен и златен обков, покрити с пергамент картини и тежки, спускащи се по стените червени декорации и пискюли, потънали в прах.

Птоломей заведе писаря в широк ъглов кабинет, капаците на прозорците на когото бяха не само затворени, но и заключени с вериги. В средата стоеше тежка дъбова маса с безброй чекмеджета, по средата на която бе поставен свещник със седем запалени свещи. Покрай стените имаше няколко дървени шкафа, обковани с дебели железни ленти и подсилени по ъглите с кожа. Стените бяха голи, но боядисани в тъмна охра, масивен бюфет и стойка за оръжие завършваха обзавеждането.

– Господарят винаги искаше в стаята да има светлина, за да може да работи, когато и да дойде. Восъкът на свещите е специален освен че ухае приятно, пази и от пожари. Поръчвахме ги в Коринт. Това е последният комплект Птоломей посочи с ръка запаления свещник.

– Много ли обичаше господаря си? – Климент придърпа един от столовете и седна пред масата. – Щом още палиш свещите, въпреки че е мъртъв, трябва да си бил силно привързан към него.

– Той ме научи на всичко! – очите на гърка проблеснаха за миг в мрака. – Не съм роден свободен – баща ми е бил роб. Логотетът ме взе като малък. Гледаше ме като свой син, учеше ме, доверяваше ми се. Когато навърших осемнайсет, ми върна свободата. Каза, че мога да отида където поискам. Но аз избрах да остана тук – Птоломей сви рамена. – Винаги съм чувствал тази къща като свой дом. А сега ще трябва да напусна.

– Може роднините на Мануил да искат да останеш. Може да си им нужен.

Гъркът неопределено сви рамена.

– Господарят ми е оставил малко пари. Винаги съм искал да посетя Изтока...

– Как се случи? – писарят нямаше нужда да уточнява какво има предвид.

– Сутринта станах, закусих и както винаги, отидох в салона да чакам нарежданията на логотета. Той се забави, но в началото не се притесних, защото и друг път се беше случвало. Господарят остава до късно да работи. Понякога осъмваше над сметките. Никой друг освен мен нямаше право да влиза в стаята. Заварих го легнал на масата – Птоломей преглътна, сякаш споменът засядаше на гърлото му. – Помислих, че е заспал, но когато доближих и го бутнах но рамото, той не реагира. Беше студен като лед. Развиках се, дойдоха останалите слуги, извикахме лекар. Той установи, че Мануил е мъртъв. Някой му беше счупил врата.

– И стаята не беше разхвърляна? Имаше ли следи от борба?

Птоломей поклати глава.

– Всичко си беше на мястото. Господарят държи тук повечето от парите и ценностите си, но както виждате, те са добре защитени слугата показа тежките шкафове. За всеки случай проверих, но всичко си беше на мястото, а ключовете висяха на кръста му.

Писарят приближи и прокара ръка по обкованите шкафове. Вратите им изглеждаха стабилни, пантите бяха на мястото си, около ключалките нямаше следи от насилствено отключване.

– Случи ли се нещо необичайно вечерта, преди Мануил да бъде убит?

Птоломей се почеса по главата.

– И да, и не. Вечерта господарят имаше посетител. Често се случваше и бях свикнал. Срещаше се с хора по всяко време на денонощието. Често те не искаха самоличността им да става известна. Този посетител не правеше изключение. Лично му отворих, но беше покрил главата и тялото си с войнишка наметка. Направи ми впечатление, че въпреки жегата е с ботуши. На главата имаше спусната качулка, лицето му не се виждаше. Беше среден на ръст, нормално сложен. Можеше да е всеки. Дори жена.

– Мануил е бил лихвар?

Слугата направи гримаса.

– Предпочиташе да казва, че помага на изпаднали в беда приятели... Но да, истината е, че даваше пари назаем срещу лихва. Но никога не притискаше длъжниците си като другите – побърза да добави Птоломей. – Евматий например му дължеше голяма сума от много време насам, но господарят не го е изнудвал да му я върне.

– Убитият вестарий?

– Точно той. Господарят заемаше пари почти на всички, но никога не настояваше с плащанията. В крайна сметка всичко се уреждаше по един или друг начин...

Климент кимна с глава. Познаваше хора като логотета Мануил. В Плиска също имаше такива. Хора, които дават пари с лихва на изпаднали в затруднение боили, след което се възползват от тях. Подобна дейност не можеше да се развива без поне едно-две яки момчета, които да събират парите. Колкото и да се опитваше да го убеди Птоломей, че логотетът не е притискал длъжниците си, това едва ли беше точно така.

– Какво още можеш да ми кажеш за Евматий? – попита писарят, докато бавно изучаваше бившия роб. Дали криеше нещо от него, за да предпази господаря си дори в смъртта му?

– Нищо конкретно – веднага отговори Птоломей. – Знам, че бавеше плащанията, защото няколко пъти идва с молба за отсрочка. Господарят винаги се съгласяваше. Не е създавал проблеми, опитваше да върне заетото.

– За какво са му били парите?

Птоломей сви рамена.

– Логотетът никога не питаше кой за какво иска заема. Беше щастлив да услужи на приятелите си. Останалото си беше тяхна работа.

Климент замислено се почеса по бузата. Сигурен беше, че слугата не му казва цялата истина. Може би трябваше да се постарае да научи повече за този толкова предан на господаря си Птоломей.

– И логотетът няма наследници? Защо не се е оженил?

Слугата се изчерви.

– Не му оставаше много време за жени. Непрекъснато беше зает...

Климент остана мълчанието да виси във въздуха между двамата. Какво криеше слугата?

– Кой ще го наследи? – попита накрая писарят.

– Има братовчеди в Мизия, бързо отговори Птоломей и приглади косата си. – Оставил им е по-голямата част от имуществото си. Останалото е за императора.

Писарят кимна с глава и посочи шкафовете.

– Искам да прегледам документите на логотета.

Птоломей изглеждаше шокиран.

– Това е невъзможно! Никой не може да ги отваря преди идването на наследниците! А и господарят не би искал...

– Видя печата на императора - меко каза писарят. - Ако не отвориш тези шкафове и не ме оставиш да проверя какво точно съдържат, ще си тръгна. Но ще се върна след по-малко от час. Придружаван от войниците на Михаил, които ще те арестуват. Сам реши как да постъпиш.

– Но аз... господарят – Птоломей се завъртя объркано на пети, красивата му туника се люшна покрай тялото му, гривните на глезените му тихо звъннаха.

– Господарят ти е мъртъв! И ако искаш да разбереш кой е виновен за смъртта му, ще ми донесеш ключовете за тези шкафове веднага!

Неспособен да каже каквото и да било повече, икономът се обърна и излезе от стаята.

Климент поклати глава и се облегна на един от затворените прозорци. Чувстваше се сякаш гони призраци. Нещата, които в началото изглеждаха прости и ясни, се объркваха все повече. Вече не знаеше дали гледа в правилната посока, дали върви накъдето трябва, или просто се върти в кръг. Вместо да напредва, пътищата пред него се разклоняваха и разклоняваха, като глави на хидра, а на мястото на всяка отсечена, се появяваха две нови. Никой не беше такъв, за какъвто се представя, зад усмивките се криеше мъртвешки хлад, предателство, лукавство и смърт дебнеха зад всяка прошепната дума. Не можеше да се довери на никого, да вярва на нищо и което бе най-лошото, започваше да губи вяра и в себе си. Дали наистина Бог не бе отвърнал поглед от великия град, както твърдяха проповедниците по пазарите? Дали свещените реликви, за които нападателят му беше казал, че са откраднати, наистина не бяха превърнали Константинопол в прокълнато място? В място, където Сатаната и падналите му ангели си бяха дали среща, за да разкъсат всички изпречили се на пътя им?

Климент въздъхна и разсеяно започна да отваря чекмеджетата на голямата маса. Каквото и да се бе случило, каквото и да станеше, той трябваше да остане до край и да опита да изпълни задачата си. В мрака, който го обгръщаше, все пак имаше и лъч светлина. Писарят си спомни поруменялото лице на Ирина, светналите ѝ очи, гладката ѝ кожа и усети как тъмнината се разпръсква.

Птоломей донесе ключовете и с кисела физиономия, без да казва нищо, започна да отключва шкафовете. Те бяха пълни със златни номизми, персийски динари, арабски дарици, римски солиди и всякакви други монети. Подредени в малки ковчежета, в торби или на фишеци, те бяха плътно натрупани едни върху други на огромни купчини. В няколко сандъчета от слонова кост с инструктирани върху тях светци и грифони бяха прибрани опали, рубини, изумруди, бисери и диаманти, които заискриха на свещите като малки слънца.

Климент подсвирна, докато бавно оглеждаше цялото това богатство. Дори Борис в Плиска щеше да завиди на подобно имане.

– Не съм пипал нищо! – притеснен обяви Птоломей. – Всичко е описано до последната монета – той посочи един от рафтовете, на който седеше дебел, подвързан с кожа тефтер. – Там е всичко! – повтори слугата и облиза устни.

Климент взе книгата и започна да я прелиства. Тук наистина беше всичко. Кой колко е получил, кога трябва да го върне, с колко е просрочил определения срок. Заемите се отбелязваха на бележки, прикрепени с тел към кожата. Вероятно след като борчът бъдеше върнат, Мануил даваше записа на длъжника. Писарят се учуди колко големи суми бе отпускал логотетът. Повечето имена не му говореха нищо, но разпозна някои от тези на "стълбовете на империята". Убитият Евматий наистина дължеше крупна сума, тук бяха Лъв, Роман, Варда, Коридон и дори императорът. Климент не повярва на очите си. Нима Мануил бе давал пари назаем на Михаил?

– Императорът му е бил длъжник – Климент се почеса по главата. – За какво му бяха парите?

– Наистина не знам, господарю! Логотетът сключваше насаме всичките си сделки Птоломей беше готов да се разплаче. – Никога не ми е доверявал на кой и защо дава парите си. Предпочиташе да върши всичко сам.

Климент кимна с глава и потупа кожената книга.

– Ще взема това с мен. Ще направя препис на нещата, които ме интересуват, и след това ще я върна. Няма защо да се притесняваш – той потупа разстроения слуга по рамото. – В моите ръце е на сигурно място!

* * *

Климент развълнувано обикаляше около колоната на Константин. Дали Ирина щеше да дойде? Дали щеше да успее да се измъкне от манастира? Ами ако нещо я задържеше? Дали трябваше да отиде да я търси, или да продължи да чака? Ами ако вече бе идвала и я беше изпуснал?

Сърцето му биеше до пръсване, дланите му се потяха и това не беше само заради силното слънце. Пред възможността да не види византийката, цялото разследване, заговорите и убийствата, дори смъртта на Дукум му се струваха маловажни и незаслужаващи внимание.

"Не трябва да мисля така! Та кавханът ми беше като баща!" – гузно си каза писарят и се опита да се успокои, но колкото и да се опитваше да се съсредоточи над някоя от останалите си задачи, мислите му литваха към Ирина, а сърцето му продължаваше да бие все по-силно.

Форумът беше напълно разчистен, макар тук-там още да се виждаха парчета паднала мазилка и керемиди последен остатък от земетресението, разтърсило града. Няколко изкривени сгради и пропаднали покрива напомняха за бедствието, но Константинопол се беше отърсил от страха и улиците бяха пълни с хора.

Климент разсеяно си купи питка с печено агнешко и лук, отхапа и вдигна глава, засенчвайки очите си с ръка.

Над него, стъпил на 50-метровата си колона от порфир[94], се извисяваше императорът, дал името си на града. В образа на Аполон, с копие в ръка и кълбо в другата, за което се твърдеше, че съдържа парче от Честния кръст, Константин не обръщаше внимание на суетнята под краката му. Огромният постамент бе поставен върху малко светилище със заключена врата и решетки на прозорците. Около помещението се трупаха Богомолци, които надаваха радостни възклицания, бутайки се един друг и сочейки с пръсти.

Това събуди любопитството на Климент, който се приближи, проправи си път и надникна между решетките.

Върху две резбовани колони от зелен мрамор със златни нишки бяха поставени пурпурни възглавници със сребърни пискюли, върху които почиваха тъмни парчета дърво. Пред тях лежеше излъскана до блясък, но поочукана и изкривена съдина, а в ъглите бяха наредени пет кошници, във всяка от които имаше по единайсет посивели от времето камъни.

Един от богомолците до писаря развълнувано му обясни какво гледат. Дървените парчета бяха от кръстовете на двамата разбойници, разпнати със Спасителя. Съдината до тях бе тази, в която Мария Магдалена бе измила краката му, а в кошниците бяха остатъците от хлябовете, с които Христос нахранил бедните.

– Казват, че ако докоснеш парчетата от кръстовете, ще те споходи късмет и това, което си пожелаеш, ще се сбъдне! Уверяваше го събеседника му, докато заедно с останалите протягаше ръката си през решетките.

От другия край на форума се зададе процесия. Понесли копринени хоругви с изображението на Христос и Света Богородица, стотина монаси, облечени въпреки горещината с тежки черни раса, бавно пристъпяха по камъните, високо пеейки химн в прослава на Господа. Зад тях със златни корони на главите, обсипани с бисери и извити жезли в ръцете, тържествено пристъпяха трима архимандрити с посребрени бради и благославяха тълпата. Пред процесията вървяха двама калугера, държащи кандилници, които размахваха на всички страни сред облаци тамян. Хората почтително се отръпваха от пътя на духовниците, свеждаха глави и набожно се кръстеха, а някои падаха на земята пред знамената, изричайки молитви.

– Искат да прогонят злото от града след земетресението и да вдъхнат вяра на пострадалите – веднага осведоми Климент какво се случва богомолецът до него, след което се втурна да целува ръка на един от свещениците.

Процесията се проточи през площада и забави ход. Близките църкви удариха камбаните си, монасите запяха още по-силно, калугерите разклатиха още по-силно кандилниците.

Търсещ място в сянката, която хвърляше колоната на Константин, писарят неспокойно оглеждаше площада. Как щеше да види Ирина в цялата тази блъсканица?

Неочаквано някой го дръпна за ръкава.

Застанала съвсем близо до него, византийката го гледаше усмихнато.

– Нямаме много време – бързо каза Ирина и сложи пръст на устните си. – Със сестрите участваме в процесията, след това ще минем през пазара да купим някои продукти. Трябва да ги настигна, преди да са стигнали до сергиите.

Писарят кимна, неспособен да отдели очи от красивото лице на византийката. Гърлото му пресъхна, мислите му се разбъркаха. Песните на монасите и шума на тълпата изчезнаха някъде, колоната на Константин се стопи. Предварително подготвените комплименти, прочувствената реч, която си беше подготвил, изчезнаха от главата му и единственото, което можеше да прави, беше да стои и да гледа жената пред себе си. В прилив на нежност, той се наведе да я целуне.

– Ти съвсем си полудял! – Ирина се дръпна назад и се огледа. – Какво ще кажат хората, ако видят монахиня да се целува с мъж?!

Климент усети как се изчервява.

– Толкова ми липсваше бе единственото, което успя да каже.

– Ти също ми липсваше византийката го погледна нежно. Нощем, докато лежах и се взирах в тавана, си представях, как идваш и ме взимаш, как ме отвеждаш някъде далеч. Как... – тя също се изчерви. – Ще ми помогнеш да се махна, нали? Вярвам в Бог, но мястото ми не е в манастир. Искам да имам къща, за която да се грижа. Искам градина с цветя и деца, които да гледам как израстват пред очите ми.

– И аз искам – отмалял каза писарят. – Искам и ти да си моя съпруга!

Ирина се завъртя, за да скрие усмивката си.

– Това предложение ли е? – игриво попита тя, но преди Климент да отговори, бързо продължи. – Трябва да тръгвам. Сестрите може да забележат, че ме няма.

– Кога ще те видя пак? – попита писарят, докато двамата си проправяха път сред тълпата.

– Знаеш къде да ме намериш. Но докато съм в манастира, не мога да стана ничия друга, освен Христова невеста.

– Аз ще те измъкна от там! – зарече се писарят. – И знам как да го направя!

– Така ли? Тогава го направи бързо, защото след месец ще ме приемат в Ордена и всичко ще бъде свършено. А сега трябва да тръгвам – и преди Климент да успее да отговори, Ирина бързо се огледа, целуна го по бузата и хукна да бяга.

Климент не помнеше как се върна на форума на Константин. Ходеше като насън, целувката пареше над широката му усмивка. Можеше да броди така цял ден, опиянен, без значение от заговорите, кражбите и зловещите убийства. Но ако наистина искаше да спази дадената дума и Ирина да стане негова, трябваше да се заеме колкото се може по-бързо с тях.

Писарят се подслони в сенките под мемориала, облегна се на параклиса и щастливо обгърна коленете си с ръце. Хладният камък приятно разхлаждаше гърба му, дебелата сянка на колоната го пазеше от лъчите на слънцето. Постепенно сърцето му се успокои, руменината слезе от бузите му, ушите му отново се изпълниха с глъчката и шумотевицата на площада.

Въпреки приповдигнатото му настроение, нещо го глождеше. Беше видял или чул нещо, което се беше забило в ума му като треска и не го оставяше да се наслади напълно на мига. Дали не беше обещанието, което даде на Ирина? Климент тръсна глава. Нямаше друг начин да изкара любимата си от манастира, освен да разбере кой убива близките на императора и крои заговор срещу него. Или се притесняваше, че няма да може да изпълни задачата си и ще разочарова и себе си, и византийката?

Сигурно беше това. Даденото обещание и големия залог правеха разплитането на този случай различен от станалите. Дали собствените му сили щяха да стигнат?

Почувствал внезапен порив, писарят се обърна и бръкна с ръка през решетките, опитвайки се да достигне някое от двете парчета дърво върху поставките им. Знаеше точно какво ще си пожелае. В следващия миг погледа му падна върху петте кошници, подредени по ъглите.

* * *

– Парчетата са били само единайсет? – Василий повтаряше въпроса за десети път. – Сигурен ли си, че не си сбъркал, като си ги броил?

– Сигурен съм – уморено отговори Климент. Еуфорията от срещата с Ирина бе отминала и сега всички проблеми се стовариха върху него с цялата си сила. Беше дошъл при началника на имперските конюшни, за му каже какво е открил на форума на Константин. След това му разказа за нападението, думите на умиращия убиец и срещата с Фотий. – Светлината в параклиса наистина бе слаба, но няколко пъти преброих парчетата хляб. Във всяка кошница имаше по единайсет! А трябва да са дванайсет!

– Виж ти?! – византиецът изглеждаше учуден, все едно за първи път научаваше какво е открил писарят. – И попът ти е разказал история за това?

– Колко пъти да ти повтарям – Климент започваше да губи търпение. – Разказа ми легенда за беден човек, който откраднал част от хляба, с който Христос нахранил бедните, надявайки се да му донесе сполука. Но вместо това над Константинопол се струпали нещастия.

– Какви нещастия?

– Порои! И земетресения!

– Виж ти! – повтори замислен Василий и прехапа долната си устна. – Точно както на Хиподрума!

Климент сви рамена.

– Най-вероятно е случайност.

– Случайност!? Случайност!? – византиецът изглеждаше шокиран. – Ти да не си някакъв поганец? Я помисли малко! Някакъв шантав тип, който се нарича Изчислителя, краде реликви, която пазят града. И няколко дни по-късно Константинопол е разтърсен от земетресение. Както се оказва, точно според легендите, с които е свързана една от изчезналите светини. И ти наричаш това случайност?

Писарят не беше убеден в казаното от Василий, но реши да не спори.

– Сега по-важно е да открием кой е взел парчетата. Проверих веригата на параклиса и катинарите няколко пъти. Бяха заключени и не личеше някой да се е опитвал да ги насилва. Решетките също са стабилни – от дебело ковано желязо. Огледах всички прозорци. Не е влизано през никоя от тях. Да не говорим, че богомолците се блъскат всеки ден покрай светините и ако имаше нещо нередно, отдавна щеше да си е проличало.

– Кой тогава е взел хляба? И как?!

– Бил е някой, който знае за легендата и има достъп до светилището. Някой, който разполага с ключове, с които да отвори катинарите. Няма друг начин.

– Попът! – веднага обяви Василий. – Той ти е разказал историята! Той държи ключовете! Той е взел хляба!

Климент скептично поклати глава.

- Съмнявам се! Вече ти казах, Фотий е на наша страна. И той иска да разкрие заговора. Ако императорът падне, позициите на патриархът сериозно ще се разклатят.

– Той е, казвам ти! – не отстъпваше Василий. – Не знаеш колко хитър и потаен може да бъде. Това, че се е съгласил да участваш в разследването, също е много съмнително. Той разполага с достатъчно добри агенти, за да се оправи и без намесата на някой друг, камо ли чужденец!

Климент също беше мислил за това. Защо Фотий се бе съгласил да участва в издирването? В мотивите на патриарха, че външен човек може да се справи по-добре, имаше някаква логика, но все пак да го допуснат до самия център на имперската власт? Да не говорим, че по този начин Фотий показваше слабост, нещо, което не беше характерно за него. Защо тогава го беше включил в разследването?

– Добре! Да оставим това – плесна с ръце Василий и извади Климент от разсъжденията му. – Аз също свърших малко работа. Нашият едноок приятел Фидипид съвсем не е неизвестен. Ако знаеш къде да попиташ, разбира се. Видях се с някои от момчета, с които сме се борили навремето. Знаеш как е – тия, на които си трошил костите, а те са ти насинявали лицето, ти остават приятели за цял живот. Някои от тях бяха чували за Фидипид. Знаеха го като убиец и крадец, който е готов на всичко, за да спечели някоя номизма. Навремето се е състезавал на арената, бил в водач на колесница при сините, но е паднал и си е извадил окото. Не съм го засичал, но други са го срещали. След това набързо е профукал каквото е имал, и се е захванал с просия и всякакви тъмни дела.

– Щом е бил от сините, може би има връзка с магистър Коридон – отбеляза Климент. – Нали им е почитател?!

– Точно така! – щракна с пръсти Василий и се усмихна широко. – Може би трябва по-сериозно да се заемем с него, с Коридон. Бащата на Евдокия не е от най-доволните хора напоследък. Като заговорих за него, този път Михаил явно не се шегува. Викнал е правници и духовници, които да уредят развода му. Мен вече ме разведоха. Малката Токи не знае какво да прави. Дали да скърби за баща си и бившия си мъж или да се радва, че ще става булка. Колкото и да е чудно, ще ми липсва – гъркът махна с ръка. – Има и друго, което не знаеш. При управлението на бащата на Михаил Варда и брат му Петрон също залагаха за сините. Теодора, която мразеше мъжа си, защото беше иконоборец, също. Ще трябва и тях да държим под око.

– Предлагаш ли нещо конкретно?

– Не съм свършил – Василий го изгледа лукаво. – Най-хубавото оставих за накрая. Старите ми приятели ме насочиха към една кръчма – "Разкаянието на Каин". Там се събирали всякакви отрепки, наминавал и Фидипид. Отидох да поогледам, но едноокия го нямаше. Малко се попрестарах и повечето посетители се разбягаха. Но успях да докопам съдържателя. Грозен тип на име Прокопий. Поразтърсих го, както аз си знам, и изкопчих от него, че ако искаш да намериш едноокия, трябва да го търсиш в изоставена къща близо до Златната врата. Там бил установил лагера си и командвал нечестивите си другари. Понякога кръчмарят му пращал храна и вино. Минах да поогледам и отрих къщата! Стара и изоставена, точно както ми я описаха, с висока занемарена ограда, но вътре има някой! Така че отиваме, спипваме нашия приятел и той ни изпява всичко! Какво ще кажеш, а?! – доволно се усмихна Василий. – Още сега ще отида да взема няколко войници за подкрепление.

– И ще провалиш всичко! – Климент също се развълнува от новините на византиеца. Може би, ако успееха да спипат едноокия, щяха да се доближат с една крачка до Изчислителя. Или най-малкото щеше да разбере кой е поръчал убийството на Дукум. Но трябваше да действат внимателно. – Наистина си свършил чудесна работа, но нека не бързаме – бавно каза той. – Знаем, че в най-близкото обкръжение на императора има предател и убиец. Ако вземеш войници, той ще разбере и ще предупреди протежето си.

– Тогава вземи твоите войници!

– Как си представяш български войски да нападнат къща в Константинопол? Ще направим така: ще отидем, аз, ти и двамата ми помощници. Ще имаме на наша страна изненадата. Пък и се съмнявам да ни окажат кой знае колко сериозна съпротива – писарят стана прав.

Василий поседя замислен, сякаш преценяваше всичко, което му беше казал Климент. Накрая едрият византиец разтърси рамена и каза:

– Сигурно си прав. Нека направим както предлагаш. Ще тръгнем към полунощ. Тогава просяците ще са заспали или ще се търкалят пияни. Пък и да отидем само четиримата ще е по-вълнуващо, отколкото ако се стоварим там с отряд войници – той размърда мощните си рамена. – Ще тръгна по-рано да разузная какво е положението. Ще ви чакам при манастира на "Йоан Студит". Той е близо до Златната врата. Знаеш ли го къде е?

Климент кимна.

– Добре, разбрахме се. Почини си хубаво до довечера и не излизай, да не попаднеш пак на засада. – Василий също се изправи да си ходи. – И още нещо – спря се на вратата византиецът. – Михаил те кани на вечеря, на която да обсъдите договора. Там ще се видим и ако има някаква промяна в плана, ще го обсъдим.

– Надявам се тогава да има и други неща, които да можем да обсъждаме – засмя се Климент и изпрати госта си до вратата.

* * *

Магистър Коридон стоеше облегнат на мраморния парапет. От балкона се разкриваше прекрасна гледка. Като тъст на императора Коридон се бе уредил добре. Живееше близо до големия дворец, малко зад Хиподрума. От дясно се падаше манастирът на свети Сергей, по-надалеч в ляво се виждаше покривът на двореца Вукалион, а зад него – този на Юстиниан. Точно пред магистъра беше морето – тъмнозелено и гладко, без нито една вълна, с плъзгащи се по повърхността му кораби с бели платна. Сиви чайки прелитаха с крясък около мачтите, чевръсти моряци се катереха по рейките като маймуни. Отсрещният азиатски бряг мамеше със зелените си склонове, между които се показваха покривите на малки къщички и стопанства.

"Как ли живеят хората там?" – лениво се запита Коридон и внимателно огледа края на плаща си – пурпурночервен, поръбен със злато. Бе го носил само веднъж, преди около година, когато триумфално се завърна в Константинопол, след като разби арабите. Тогава Михаил, който го чакаше при Златната врата, го прегърна, целуна го по двете бузи, след което свали плаща си и го наметна на раменете му. Никой освен императора нямаше право да носи пурпур, но в онзи ден Коридон бе станал император. Макар и за кратко.

Михаил му подари плаща, но магистърът никога повече не се появи публично с него. Знаеше, че това е равносилно на държавна измяна. Но не страдаше особено. Бе покрит с почести, дъщеря му бе женена за владетеля, той стана една от най-известните и обичани личности в града. Ако не беше храбрата му армия, арабите вече щяха да чукат на вратата им. Коридон го знаеше, народът го знаеше, императорът също го знаеше. Всички отрупваха с похвали и почести великия пълководец, а Михаил го възнагради богато.

Военният въздъхна и премести и другата си ръка на перваза. Колко много неща се бяха променили само за една година. Михаил му завиждаше за славата, завиждаше му за тактическия гений и не закъсня да му го покаже. Императорът престана да търси съветите на Коридон, не го приемаше както едно време, дори предпочиташе да пирува без него с пропадналата си шайка от бивши борци и кочияши.

"Стълбовете на империята! Как ли пък не!" – жлъчно се ухили магистърът и внимателно разтърка между пръстите си фината червена вълна на наметката. Дали пък не беше време да поиска мантията завинаги?

Коридон въздъхна, завъртя се и опря гръб в мрамора на балкона, загледан в колоната на Юстиниан, издигаща се пред черквата "Света София". Възседнал бронзовия си кон, великият император държеше в едната си ръка ябълка, другата бе вдигнал на изток, сякаш за да възпре идващите от там орди неверници.

"Аз бях този, който ги спря!" – начумерено си помисли Коридон. – "Аз бях този, който опази града и империята."

Трябваше ли да се поддаде на думите на жена си Зоя? Трябваше ли да се вслуша в съветите, които макар и с недомлъвки му даваха мнозина?

Михаил се изолираше все повече и не излизаше от пиянските си запои. Не се интересуваше от нищо, беше оставил империята в ръцете на приближените си, чиито главни достойнства се изразяваха в това, че могат да въртят добре камшика на арената или да изпият пълен мех с тесалийско вино на един дъх.

"Зад всеки успял мъж стои по една жена" – припомни си старата поговорка Коридон и отново се обърна към морето. В далечината орел бе подгонил чайка, но тя ловко лавираше между мачтите на корабите, рязко се снишаваше и издигаше и правеше резки завои. Заинтригуван, магистърът се загледа в гонитбата. Не беше ли той също такава птица, търсеща своето място под слънцето, преследван от амбициите на един пропил се император, който не му оказваше нужното уважение и беше опозорил дъщеря му?

Чайката се понесе към една от скалите на брега.

"Дали се надява да се скрие в някоя дупките там? – помисли си Коридон и се надвеси над перилата да вижда по-добре.

В същия миг от скалите излетя ято чайки, бегълката се стрелна между тях и всички заедно се насочиха към орела. Осъзнала, че не може да се справи с толкова много противници, благородната птица плесна с широките си криле и се издигна в небето. Радостно пищейки, чайките направиха полукръг и се върнаха на скалите.

"А е било време, когато над това място са кръжали орлите на Зевс и никой не се е подигравал с тях по този начин." – Коридон добре знаеше историята на града. Тя тръгваше от мегареца Бизантион, излъгал съгражданите си, че е син на Посейдон, и ги накарал да въстанат срещу Атина. Впоследствие им се наложило да бягат и за да не сгреши пак, Бизант ги завел при Делфийския оракул. Той им казал да плуват на изток, докато не видят волята на Зевс, която ще ги отведе в страната на слепците. Там трябвало да основат новия си град.

Мегарците плавали и накрая стигнали Босфора. Слезли на брега да се запасят с вода. Над скалите кръжало ято орли. "Птиците на Зевс! Неговата воля е да се заселим тук." – казал Бизант. А слепците били от другата страна на пролива. Те не видели колко подходящ за град е полуостровът срещу тях, разположен на добре защитено пристанище, от което с лекота може да се защитава както протока, така и самото селище.

"Наистина са били слепци" – помисли си магистърът. – "Слепец съм и аз, ако не видя, че империята е в критично състояние."

"От какво те е страх?" – го бе попитала съпругата му Зоя. – "Някой само трябва да протегне ръка, за да вземе скиптъра от треперещите пръсти на Михаил. И това може да си ти!"

"Мога ли наистина? – запита се Коридон. – "Досега търпях заради Евдокия, но императорът премина всички граници!" Магистърът нямаше да остави да се подиграват на дъщеря му! Макар и от знатен род, той знаеше какво е да ти се присмиват. Като малък Коридон беше висок и слаб и често го тормозеха. Викаха му "пръчка", "връв" и какво ли още не, не го взимаха в игрите си, а ако много нахалстваше, го биеха. Той от рано научи, че ако иска да успее, трябва да се справи сам, без да разчита на никого. Записа се в академията на бореца Харон и не след дълго вече можеше успешно да отвръща на тези, които му се нахвърляха.

След това влезе във войската и трябваше да извърви пътя от обикновен стотник до положението, което заема в момента. Участва в боевете при Пера и в клането в Долна Сирия, би се за императора срещу възстаника Тома Славянина, разгроми армиите на арабския халифат.

Знаеше, че и сега сам трябва да реши проблемите си. Дали наистина трябваше да тръгне срещу законния си господар? Дали Бог би одобрил подобно нещо?

"Ако можеше да избира, Господ би избрал теб на мястото на Михаил – казваше жена му Зоя. – Ти беше този, който направи така, че над Константинопол да се издига кръст, а не полумесец. Бог е с теб!"

Но дали беше така? И кой беше този, представящ се с името Изчислителя, който му обещаваше помощта си?

Коридон бе намерил няколко бележки в покоите си. Написани на латински, върху тънък скъп велен, подписани от някой, който се представяше с името Изчислителя. Той го съветваше да вкара войските си, които бяха около града, по улиците на Константинопол и да свали Михаил. В замяна Изчислителя обещаваше подкрепата на тълпата и църквата. Нещо, без което Коридон не можеше да мине.

Но кой беше тайнственият подстрекател? Беше ли прав?

И какво искаше в замяна за помощта си?

Същото го съветваше и жена му Зоя.

"Войската ти е вярна и видя как се подигра с всички вас Михаил. Войниците ще те последват, ако ги поведеш срещу императора" – казваше тя.

Магистърът разсеяно почеса добре поддържаната си брада. Досега бе търпял заради дъщеря си. Но сега с това беше свършено. Въпросът е какво ще прави след това.

* * *

Нямаше какво да правят преди настъпването на вечерта и Климент реши най-накрая да разведе Невестулката и Корсис из града. Направо щеше да ги хвърли в дълбокото – патриаршеската черква "Света София".

– Това е най-голямата църква на света[95] – обясняваше писарят на помощниците си, докато крачеха по улиците, търсейки сенките, за да се скрият от напичащото слънце. – Завършена е от император Юстиниан през 537 година. Като я построил, владетелят погледнал на изток към Йерусалим и извикал: "Соломеоне, надминах те!" И действително го надминал, да не говорим за чудесата, които се крият в сградата.

– Много ли са? – попита Невестулката, докато триеше потта от лицето си.

– Много са! И самото ѝ построяване е свързано с легенда. Според нея един ден майсторите на строежа отишли на обяд. Оставили някакво момче да им пази инструментите, като му заръчали да не мърда никъде, докато не се върнат. Изведнъж пред момчето се явил ангел небесен, според някои това бил самият Архангел Михаил. Той поискал от момчето да отиде да извика императора. То отказало. Обяснило какво са му заръчали майсторите, и казало, че много иска да отиде да изпълни волята на ангела, но трябва да спази дадената дума и да пази инструментите. Ангелът му обещал да го замени и да не мръдне от мястото си, докато момчето не се върне. Радостно, то отишло при Юстиниан и му разказало какво се е случило. Императорът помислил, помислил, след което наредил на момчето да не се връща никога повече на строежа, а веднага да замине за Италия. Затова според преданието в църквата още има ангел небесен, който стои и чака момчето да се върне, за да може да спази обещанието си.

– Ще го видим ли? – попита Невестулката. – Ангела имам предвид.

Климент се засмя.

– Това е само легенда. А и ангелите, доколко то знам, са невидими. Така че едва ли ще успеем да го видим.

– Жалко – тръсна глава помощникът му, а Корсис му се присмя.

– Ама вие, крадците, наистина вярвате във всякакви глупости!

– Не съжалявай! – вдигна ръка Климент, за да уталожи страстите. – Там ще видим много други чудеса. Но най-голямото чудо е самата църква! Не сте виждали такъв градеж! Не напразно Юстиниан се е похвалил, че е надминал Соломон.

Корсис кимна сухо, Невестулката продължи да задава въпроси, но писарят само клатеше глава и отказваше да отговоря повече.

Минаха през форума на Константин, заобиколиха Хиподрума и пред тях, зад високата каменна стена, се откри най-голямата църква в света. С високите си куполи, накацали един върху друг, тя приличаше повече на планина, отколкото на сграда. Позлатените ѝ покриви блестяха на обедното слънце, лъчите му се отразяваха с мозайките около куполите и се пречупваха в сребърните водоливници. Минаха през една от южните порти, прекосиха градината, пълна с цветя, палми, смокини и красиво оформена зелена трева и влязоха в "Света София".

Макар и идвал много пъти в черквата, Климент всеки път се изумяваше на нейното великолепие и големина. След огромния нартекс[96] попаднаха в помещение, което като че ли нямаше край. Таванът се губеше далеч нагоре, крепящите се един върху друг вътрешни куполи създаваха усещането за безкрайност, която в същото време бе някак си уютна и предразполагаща. Краищата на високите колони от яспис, стъпили върху дебели мраморни подпори, се губеха в това неочаквано небе, от което, седнал величествено на своя облак, Бог, заедно със светия Дух и Сина си, наблюдаваше новодошлите.

Невестулката не спираше да възклицава, сочейки огромните златни мозайки на Христос и Богородица, иконите и запалените пред тях дебели колкото човешка ръка свещи, резбования престол, иконите, изображенията на светците, мраморния под, скъпоценния олтар, от който блестяха бисери, сапфири и смарагди, огромния кръст от абаносово дърво, обсипан с червени рубини и ленти злато.

Най-изумителна обаче беше светлината. Тя влизаше през високите прозорци, някои от които изпълнени със стъклописи, на места чиста и бяла, на други приглушена и ефирна, обливайки всичко – образи, колони, стени, мозайки и икони с пелена от искри и сияние, които караха светците да изглеждат като живи, а усмивката на устата на Дева Мария да играе, сякаш Божията Майка всеки момент ще проговори.

Дори въздържания обикновено Корсис не можа да сдържи учудването си – никога преди не бе виждал събрани на едно място толкова много красота, богатство и духовна енергия. Застанал до една от стените, той изглеждаше така, сякаш не може да си поеме дъх, с ръка на сърцето и очи, от които всеки момент щяха да бликнат сълзи.

Невестулката, който не спираше да ахка и да задава въпроси, най-накрая също замълча, победен от църквата, която с великолепието си бе надминала и най-смелите представи на бившия крадец.

Климент също притихна, загледан в играта на светлините по стените, без да забелязва струпаните около него богомолци, свещеници с черни дрехи и наметнати върху тях пищни епитрахили[97] и кръстове, носещи подвързани с кожа и злато Евангелия и кандилници, от които се носеше мирис на тамян.

– На какво дължим това неочаквано посещение?! – замръзнал в учтива усмивка патриарх Фотий, който току-що бе завършил обедната служба, ръководена лично от него, се взираше в Климент с малките си студени сини очи. Облечен с пищна червена мантия, с митра[98] на главата, нагръдник на Света Богородица и хванал здраво в ръцете си дикирика и трикирика[99] византиецът бе заобиколен от свещници.

– Исках да покажа на приятелите си това чудно Божие място – смирено отговори Климент.

– Наистина чудно отговори патриархът, подаде свещниците на двама от духовниците до него и ги отпрати. След това хвана Климент под ръка и го поведе покрай стените на черквата, далеч от двамата му помощници.

– Мислих върху това, което ме пита – каза патриархът. - И ми се струва, че стигнах до някои отговори. Искаш да знаеш кои реликви пазят града и ще му навлекат нещастия? Както ти казах и предния път, в Константинопол те са толкова много, че не могат да се изброят. Страхувам се, че този, който ти е казал това, е искал да те заблуди. Искал е да те насочи на грешна следа, за да може господарят му да действа свободно – Фотий стисна още по-силно лакътя на писаря. – Шпионите ми донасят, че сред войската се надига недоволство. Някой буни войниците и нищо чудно това да е самият Коридон. Аз, разбира се, следя всяка негова стъпка, но засега не съм го хванал да върши нещо нередно. Това, което повече ме притеснява, е друго – патриархът заговори още по-тихо. – Страх ме е, че съвсем скоро ще има ново убийство! И това, от което най-много ме е страх, е, че мишената може да съм аз.

9

20 септември

Следобедното слънце бе прогонило минувачите. Улиците бяха празни, повечето магазини и сергии бяха затворени, дори продавачите на вода се криеха в сенките.

Климент се върна в "Света София", но не намери Корсис и Невестулката. Приятна прохлада изпълваше черквата, златните ѝ мозайки блестяха като истински слънца, огромната зала бе почти празна. Службата бе свършила отдавна, а богомолците се бяха разотишли. Само тук-там пред иконите стояха или бяха коленичили хора, които се молеха безмълвно, свещеници с черни раса бавно се движеха по мраморния под.

Писарят поседна в един от резбованите тронове до стената, загледа се в огромния полилей с над петстотин свещи и тежката му верига, закачена за една от стените. Колко ли души бяха необходими, за да го повдигнат? Всъщност това едва ли ставаше на ръка. Климент бе сигурен, че някъде в утробата на църквата се крие механизъм, който да вдига и спуска светещото чудовище от злато, кристали и бисери.

– На поклонение ли идвате, господарю? Търсите ли нещо по-специално? – Нисък слаб мъж с прошарена брада и сплъстена власеница седна в трона от ляво на писаря, приведе се напред, стиснал в ръка потъмняла от пот кожена торба, и заговорнически му намигна.

Климент го изгледа озадачено.

– Тук имам различни неща, които да ви спасят от нещастия, беди и лош късмет – разклати торбата непознатия и тя зловещо издрънча. – Малко от косата на свети Харалампий[100], която пази от земетресение, наводнение и чума. Тук – мъжът бръкна в торбата и извади от там малка кутийка – пазя нокът от Панталей Пътник. Той ще ви пази при пътешествия и от наводнение. Имам и става от пръста на света Марина, която защитава от огън и мълнии.

– И дори да предположим, че всичко, което предлагаш, е истинско, защо си мислиш, че имам нужда от него? – попита писарят.

– Как да не е истинско? – възмути се продавачът на реликви. – Всичко е съвсем истинско! Виждате ли този печат – той вдигна торбата си и показа от долу на кожата два кръстосани кръста. – Това е знак от църквата, че имам право да продавам реликви, и е автентично.

Климент въздъхна.

– А що се отнася до другия въпрос, направо го намирам за смешен! Нима не знаеш какво става в последно време? Светът не върви на добре, помни ми думата! Не сте ли виждали пророците? – непознатият бързо се огледа. Всички знаят, че ни чакат беди и злощастия! Защото императорът е загърбил Иисус и се кланя на други богове. Защото е пияница и сега е изгонил и жена си! Затова Господ ни прати земетресение. И това е само началото! Изсъска продавачът. Задават се пожари, бури, потоп, болести и войни! Затова благоразумните хора, какъвто вие ми изглеждате, се подготвят предварително. Ако искате, имам и парче от пищяла на свети Антоний Велики. Той пази от всякакви болести – мъжът извади красива кутийка от слонова кост, украсена със символи. – Или това е муска, в която има парче от дрехата на архангел Гавриил - вестител и тълкувател на Божиите тайни и един от седемте главни ангела – продавачът разлюля на пръста си сребърна верижка, в края на която имаше закачена желязна капсула с изографисан кръст върху нея. – Осветена е от патриарха и носи късмет! Давам я само за две номизми.

Нещо в дрънкулката привлече Климент. Той се наведе напред и я разгледа внимателно. Желязото изглеждаше старо, макар верижката да беше нова, краищата на кръста, вдълбан в обкова, бяха ръждясали. Дали наистина щеше да му донесе късмет в тълкуването не на Божиите, а на хорските дела?

Писарят въздъхна и бръкна в джоба си. Макар сигурно да ставаше дума за измама, имаше нужда от всичко, което може да му помогне.

– Давам ти една сребърна монета – каза той и завъртя парата между пръстите си. – Макар че и това ти е много за боклуците, които продаваш. И по-добре се махай от тук, докато не съм викнал охраната на храма!

Без да се пазари, продавачът грабна сребърната монета, подаде му верижката с парчето от дрехата на архангел Гавриил и бързо се отдалечи.

* * *

Кесарят Варда пусна стрелата, която тихо избръмча и се заби в мишената с глух звук. Попадението не бе точно в средата, но Варда беше доволен. Въпреки заседналия живот, който водеше и рядкото участие в сражения, още не беше загубил войнските си умения.

Кесарят облегна лъка на дървената ограда, протегна се и костите му изпукаха. Кой знае, можеше скоро да му се наложи пак да развърти меча.

Варда се усмихна под мустак и погледна магистър Коридон и жена му Зоя, които го аплодираха, седнали в леките си столове, тапицирани с овча кожа. Искаше да говори поверително с магистъра, но този глупак бе довел и жена си. Може би слухът, че тя е мъжа в къщата, щеше да се окаже верен.

– Прекрасен изстрел! – Коридон се надигна от мястото си и се доближи до кесаря, следван от жена си. – Ще ми се и аз да можех да стрелям толкова добре.

– В наши дни това вече не се цени – скромно възрази кесарят. – Днес е по-важно да можеш да пиеш, отколкото да въртиш меча.

– Който не знае какво е срам, заслужава не само порицание, но и наказание – цитира Цицерон магистърът. – А напоследък се нагледахме на доста такива хора.

– Начело със самия император – жлъчно добави жена му.

– Тихо! – вдигна ръка Варда и погледна слугите, които помагаха на импровизирана им следобедна закуска. – Думите ви могат да се изтълкуват като държавна измяна!

– Да не би да казвам нещо, което да не е истина?! – сопна се Зоя. – Ако имаше повече хора като мен, които да не си затварят очите пред това, което става, положението щеше да е различно!

– Не споря, че нещата наистина не вървят по най-добрия начин – съгласи се кесарят, – но Михаил е наш император и трябва да му се подчиняваме.

– Пияница! Какъв император може да е този развратник?! – лицето на Зоя почервеня от гняв. – Дай му на него да се налива по цял ден с вино и да се търкаля с някоя пачавра като сатир! Това не е император, а посмешище!

– Стига! – Варда сложи ръка на рамото на жената. – Не искам да слушам повече такива думи! Ядосана си от това, че прогони дъщеря ти и взе за жена детето на Ингерн.

Зоя само изфуча.

– Успокой се! – намеси се и Коридон и хвана съпругата си за ръката. – Разстроена си повече, отколко трябва.

– Остави ме! – издърпа ръката си Зоя. – Що за мъже сте вие?! Виждате накъде вода империята този пропаднал човек и не искате да направите нищо! Навсякъде се шири корупция, никой не спазва законите, чиновниците крадат, хората изнемогват! Дори Бог е отвърнал очи от нас! Ах, защо не съм мъж! – удари по отворената си длан с юмрук тя. – Но аз няма да оставя нещата така! Няма да оставя този вмирисан на вино похотливец да унижава публично моята Евдокия! Ако трябва, сама ще се разправя с него!

– И как точно ще стане това? – присмехулно попита кесарят.

Вместо да отговори, Зоя стана, вдигна подпрения на оградата лък, нагласи една стрела в тетивата и без да се цели, я пусна.

– Ето така! – показа попадението си в центъра на сламения кръг жената на логотета. – Едни изстрел и ще се освободим завинаги от това нищожество!

Кесарят дълго гледа забитата стрела, след което се обърна към двамата си гости:

– Виждам, че намеренията ви са сериозни. Може би наистина трябва да поговорим. Но преди това ще освободя слугите.

* * *

Климент се потеше в тежките официални дрехи от шита кожа, в които го издокара Невестулката. На раменете му беше метнат елек с бродерии в златно, червено и сребърно, тъмният му панталон го спарваше, високите ботуши го караха да се чувства като спънат. Парадният меч се удряше в краката му на всяка крачка, кръглата шапка от фина ярешка кожа го караше да се поти. Единствената му надежда бе, че скоро ще мръкне и вечерта ще донесе поне малко прохлада със себе си.

Предстоеше му посещение при императора.

– Изглеждате много добре, господарю! – не спираше да го хвали помощникът му. Не по-зле от всеки византиец, в префърцунената му роба.

"Тя поне му пази хлад" – нещастно си помисли Климент и се зарече като се върне в Плиска, да поговори сериозно с Борис по темата.

Императорът го прие във Влахернския дворец, съвсем близо до северозападния ъгъл на защитната стена. Макар и по-малка, сградата бе значително по-пищна от всичко, което писарят видя до този момент.

За Климент бе изпратен отряд войници, всички в парадни униформи, които го поведоха през широките мраморни стълби на двореца, украсени със статуи на светци, грифони, мечки, лъвове и орли и го въведоха в просторна зала, осветена от факли, поставени така, че да хвърлят отблясъци, които караха златните мозайки да потрепват като живи. Стълбите бяха пълни със стражи в дълги посребрени лорики и копия в ръце, които зорко оглеждаха всеки новодошъл. Очевидно Михаил бе чул слуховете, които се носят по негов адрес, и взимаше предпазни мерки.

Климент мина под висок свод, обсипан с блещукащи като звезди планински кристали и нарисувани от двете му страни ангели пазители, мина по дълъг коридор, по чиито стени беше показано изкушението и падението на Адам и Ева, прекоси просторна зала с под от червен мрамор и вретеновидни колони и стигна до позлатена врата, пред която на пост стояха офицери, стегната с блестящи нагръдници.

Залата, в която ги прие императорът, бе малка, но създаваше чувство за уют. Около колоните от лазурит бяха поставени позлатени дървени лежанки, отрупани с копринени възглавници, и удобни маси пред тях. Стените бяха украсени с мозайки и гоблени, някои толкова големи, че избродираните на тях елени и рисове изглеждаха като чудовища. Дръжките на прозорците и вратите бяха от чисто злато, от пода грееше огромна звезда, направена от големи късове яспис, ахат и опал. Атмосферата предразполагаше повече към приятно отпускане, отколкото към делова работа.

– Радвам се да се видим отново – усмихна се Михаил, когато му представиха Климент, потисна една прозявка и добави: – Не си правете прибързани изводи от предишната ни среща, тогава не бяхме на себе си, за което се извинявам. Надявам се за в бъдеще нещата да тръгнат по-добре, както подобава между две толкова велики стани като нашите.

Климент кимна учтиво, Варда прикри една усмивка, а Теодора изглеждаше горда от сина си.

– Предлагам, ако е удобно, утре сутринта да се срещнете с майка ни и кесаря Варда, за да обсъдите новия договор. Ако постигнете съгласие, ние ще го разгледаме още веднъж и ако сме доволни, ще го подпишем! Съгласни ли сте?

След като писарят, кесарят и Теодора дадоха съгласието си за предстоящата среща, императорът доволно плесна с ръце.

С това официалната част приключи.

Императорът настани Климент на маса, вдясно от себе си. Паж, облечен в лъскава дреха със звънчета, му представи един по един присъстващите. Тук бяха кесарят Варда, протостраторът Роман и магистър Коридон, страторъг Лъв, Василий, който свойски смигна на Климент, и дори колесничарят Филон, за когото също бе предвидено ложе все едно е важен патриций. Единствената жена бе майката на императора Теодора, но Климент се интересуваше много повече от брат ѝ Петрон. Докато ги представяха един на друг, византиецът сухо подаде ръка и гледайки някъде над рамото му, подхвърли обичайните любезности.

След като Климент, в чиято чест бе вечерта, се здрависа с всички присъстващи, Михаил се настани на висок подиум от мрамор, небрежно полегна пред богато отрупана маса и след като всички заеха местата си, лениво плесна с ръце. Зазвуча тиха музика, между масите се появиха облечени в ефирни дрехи девойки, които започнаха да сипват на гостите от блюдата пред тях или да пълнят чашите им с вино.

– Съжалявам за предшественика ви – седящият до Климент Лъв направи тъжна физиономия, но очите му бяха твърди като камък. – Разбрах, че е бил добър военачалник. Няколко пъти говорихме с него за различни тактики. Описа ми как е притиснал бунтовниците срещу княза ви в някаква река...

– Хеброс.

– Точно така, Хеброс! – страторъг кимна с глава. – Описа ми всичко най-подробно! Как подредил конницата, как разделил пехотата и къде оставил част от нея в засада. Как след битката е унищожил идолите, които бунтовниците носели със себе си. Обсъждаха го и с Варда – страторът посочи кесаря. – Навремето той отговаряше за реликвите в Константинопол. Но Дукум се беше справил майсторски! И аз съм използвал неведнъж подобна стратегия – много е важно да се познава мястото, където се провежда битката, и да се отчитат особеностите на терена!

– Не вярвайте на всичко, което ви казва Лъв. Нашият стратор много обича да се хвали – Роман вдигна чашата си за наздравица. – Макар да не може да му се отрече, че спечели няколко битки.

– Обичам бойното поле! – Лъв пое дълбоко въздух, ноздрите му се издуха. – Обичам миризмата на желязо, кръв и гръцки огън! Мога да я разпозная навсякъде.

– Щом си толкова добре с обонянието, по-добре стани куче на императора! – присмя му се Василий.

– Той вече е! – обади се Филон, който изглеждаше вече на градус. – Не престава да му се подмилква и да върти опашка. Остава само да му сложат нашийник. – Златен! – добави кочияшът и силно се изсмя.

Лъв почервеня, надигна се на мястото си, но видя предупредителния поглед на Роман и се отпусна обратно.

– Ти по-добре си гледай конете и състезанията – ядно отговори страторът. – Личи си, че си научил обноските си на пистата. Държиш се като прост селянин, какъвто наистина си! Може да си добър с конете, но това е единственото, с което можеш да се похвалиш.

– Не е единственото! – захили се Филон. – Мога да пресуша наведнъж и това!

И без да чака, той надигна чашата си и не я свали от устата си, докато не погълна всичкото вино в нея.

– Не само ти, всички можем! – провикна се Михаил и вдигна високо златния си бокал. – До дъно!

– До дъно – отговориха му останалите и също пресушиха чашите си.

– Ами убийствата? – Климент се наведе към Лъв. – Кой може да стои зад тях?

Преди статорът да успее да отговори, Варда, който неусетно се беше приближил, се намеси в разговора.

– Който и да е, ще плати жестока цена за тях! Императорът е много разстроен от случилото се. Най-добрите му агенти се занимават със случая!

"Дали знае за мен?" – помисли си писарят, а на глас каза:

– Дано скоро да успеят да се справят.

– Най-важни са подробностите! Това казвам аз! – обади се Роман и спусна краката си на земята. – Сигурен съм, че в крайна сметка убийствата ще се окажат свързани с нещо, за което съвсем не подозираме.

– Какво имаш предвид? – Лъв гледаше приятеля си озадачено.

– Нима знаем всичко за Евматий, Манул и дори за Ингерн? – попита Роман. – Всеки от нас крие различни тайни. Всеки от нас се занимава с неща, които крие от останалите или те не им обръщат внимание.

– Говори за себе си! – обади се Филон и всички избухнаха в смях.

– Наистина е така – съгласи се Варда и приседна на лежанката до Роман. – Ето, например, Мануил изпитваше страст към конете. Беше готов да язди няколко дни, за да види някой наистина добър жребец. Имаше няколко коня, с които участваше на състезанията в Хиподрума. Други остави само за разплод.

– Точно така – съгласи се Роман. – Искам да кажа, че Мануил може да е убит заради конете си или нещо друго, свързано с навиците му, за които не подозираме.

– Евматий пък обичаше да събира скъпи и красиви вещи продължи кесарят. – Имаше най-богата колекция от колани, закопчалки за наметала и свещници. Имаше вкус към тези неща. Последните два сребърни свещника, които беше купил, бяха истинско произведение на изкуството. Или Ингерн с неговите оръжия? Всъщност малцина знаеха всичко за него. Особено за миналото му.

– Но кой все пак може да ги е убил? – върна се към същността на въпроса Климент.

Събеседниците му вдигнаха рамена.

– Никой не знае! – каза Роман. – И тримата ни бяха приятели.

– Така ли? – обади се отново Филон, който явно не беше преглътнал обидата. – А защо не кажеш, че покойният логотет Мануил се издържаше, като даваше заеми с висока лихва? И беше завлякъл доста хора, включително и нашия добър севаст Лъв?

– Затваряй си мръсната уста, преди да съм ти я затворил аз: – Лъв стана от лежанката си, но се олюля и седна обратно на нея. – Преди да говориш за другите, помни, че Мануил и вестарият Евматий не искаха ти повече да караш колесницата на зелените? Че искаха да те сменят с Диокъл! Който е много по-добър от теб!

– Какво ли разбирате от управление на колесници! Присмя му се Филон, но личеше, че новината не му е приятна. – Мога да победя Диокъл по всяко време!

– Прекрасна компания сме, нали? Засмя се пресилено Роман, а Варда поклати глава и стана. – да пием за стълбовете на империята! До дъно!

Всички отново надигнаха чашите, а робите побързаха да ги напълнят отново.

С напредването на вечерта музиката зазвуча по-силно, в средата на залата излязоха танцьори, жонгльори и акробати, които бяха силно аплодирани при всеки успешен номер. Обстановката се разведри, присъстващите започнаха да се местят от маса на маса, понесоха се смях и кикот.

Климент се опитваше да привлече вниманието на Петрон, но колкото и да правеше знаци на брата на Варда, той не му обръщаше внимание.

За сметка на това Василий, настанен също близо до императора, не спираше да му намига усмихнато, давайки да се разбере, че няма търпение да дойде време за вечерната им експедиция.

Следвайки примера на някои от другите гости, които се бяха изправили и се разхождаха, Климент също стана и взел чашата си с вино за прикритие, се направи, че разглежда една от мозайките, показваща как Херкулес се бори с Немейския лъв. В същото време бавно пристъпяше към масата на Петрон, дебнейки момента, в който той ще остане сам. Братът на Варда и Теодора дълго разговаря със севаста Лъв, все още почервенял от доскорошната си препирня с Филон, но най-накрая се надигна от мястото си и се запъти към останалите. Няколко танцьорки се залюляха между масите, чупейки телата си в кръшни извивки, гостите заръкопляскаха въодушевено. Използвайки удобния момент, Климент приседна до Петрон и бързо каза:

– Трябва да поговорим!

Византиецът го изгледа с мътен поглед, избърса устата си с длан, хлъцна и поклати глава.

– Нямам какво да говоря с теб! – след това се изправи, с мъка задържайки се на крака. – Отивай там, откъдето си дошъл, и кажи на страхливия си княз да не ме търси повече! А сега ако обичаш, ме извини – отивам да се изпикая!

Климент проследи с поглед нахалния византиец, след това стана и бавно го последва.

Петрон не се беше отдалечил много. Пеейки фалшиво, той зави на ляво по коридора, кимна на войниците и подпирайки се на стената, се спусна по страничните стълби, мина през няколко свода и се запъти към баните. Спря пред квадратен басейн, чиито води се отразяваха в белите теракотени плочки по стените, запретна туниката си и започна да се облекчава в него.

- И аз мога като императора! – завалено извика той и размаха свободната си ръка. – Никой повече няма да ми казва какво да правя, къде да ходя и какво да говоря!

Петрон знаеше, че съдбата се е отнесла несправедливо с него. Трето дете в издигнато семейство на арменеца Мимиконян, той непрекъснато трябваше да се съобразява с по-големия Варда и красавицата Теодора. Брат му винаги беше на първо място. За него бяха най-добрите учители, най-доброто оръжие, най-голямото внимание. Той беше умен, атлетичен и смел, а Петрон винаги оставаше в сянката му. В неговата и тази на сестра си.

Теодора получаваше най-хубавите дрехи, около нея винаги се въртяха обожатели, кой от кой по-перспективен, красив и богат. Докато накрая се омъжи за бъдещия император – Теофил.

Петрон се изплю в басейна. Омръзнало му бе да се съобразява с брат си и сестра си. Още от малък разбра, че ако иска да получи нещо, ще трябва да си го вземе сам. Никой нямаше да му го поднесе на тепсия като на Варда и Теодора. Научи се да се промъква тайно, да подслушва, да шпионира и след това да изнудва жертвите си. Отначало това бяха незабелязани детски лудории и произшествия, след това станаха младежки прегрешения, докато постепенно Петрон се превърна в човек, който знае пикантните тайни на много хора и е готов да ги продаде или за други, още по-страшни тайни, или за злато. Колкото повече, толкова по-добре. А най-хубавото от всичко беше, че жертвите му така и не разбираха откъде им е дошло. Дори собствените му брат и сестра.

Властта, до която се домогнаха Варда и Теодора, му отвори вратите на най-високо ниво. Изведнъж Петрон се оказа значим, търсен и харесван. Жени, които до скоро го подминаваха, без да му обръщат внимание, сега започнаха да му се предлагат сами и той вкара не една и две в леглото си. Още повече че наивните матрони имаха навика да споделят доста пикантни неща, докато бяха между завивките.

Мъжете също започнаха да търсят приятелството му, да го канят в дворците си и да дават вечери в негова чест. Надяваха се чрез него да се домогнат до брат му и сестра му или, защо не, до самия император. Участва и във войните на Теофил с арабите, където се оказа, че има дарбата на стратег и пълководец. Старият император го оцени по достойнство, а Петрон му спечели няколко важни битки. Въпреки това не се отказа от старата си практика – където и да ходеше, се обграждаше с армия от невидими шпиони и доносници, които му казваха всичко интересно, което се случва. Научаваше дори пикантни неща от спалнята на императора, които бяха по-опасни за него, отколкото за Теофил.

Петрон започна много да внимава в какво и с кого се замесва. Знаеше къде да отиде, с кой е добре да говори и на чия жена може да обърне внимание. Постепенно се превърна в човек, който минава за мил и отзивчив, човек, който може да помогне при решаването на даден проблем или поне да даде добър съвет.

Не мислеше, че е подлец или ли предател. Просто предлагаше на пазара добре търсена стока и който предложеше повече, я получаваше. Не беше той виновен, че хората се забъркват в различни скандали, които дори не успяват да прикрият. Винаги действаше през посредници, които не знаеха кой е той и самите те ползваха посредници. Единственото изключение бе направил за българите, защото ставаше дума за много, много пари. Не можете да рискува да ги повери в ръцете на друг и оттогава живееше в страх някой да не го издаде и въздъхна от облекчение, когато кавханът така услужливо падна от коня и се спомина. Но явно преди това бъбривият Дукум бе разкрил срещите им. Което го излагаше на риск.

Петрон не се и съмняваше, че ще съумее да се измъкне от всяка ситуация благодарение на информацията, с която разполага. Но ако името му се споменеше публично, мнозина щяха да се запитат дали не е бил той човекът, изнудвал ги преди време. Да започнат да си спомнят кога и какво са му казвали и това да предизвика скандал. Не дай Боже брат му или императорът да го заподозрат.

Петрон бързо се прекръсти, докато обмисляше тази възможност. Нямаше да допусне това да се случи!

– Знам тайни, които могат да катурнат Михаил от мястото му! Така че... – византиецът се залюля опасно над ръба на басейна и се ухили на отражението си във водата.

Притаен зад една колона, Климент напрегна слуха си. Дали Петрон щеше да каже някоя от тайните, които знаеше?

Вместо това византиецът се обърна, загащи се и хлъцна отново. Цялата предница на туниката му беше мокра.

Климент изскочи от прикритието си, сграбчи византиеца за робата и го надвеси над басейна.

– Не можеш да наричаш князът ми страхливец и това да ти се размине! – очите на писарят хвърляха гневни искри. – Получил си достатъчно пари от него, за да се отнасяш с уважение!

– Или какво? – присмехулно отговори византиецът. – Ще ме убиеш? Давай! Заколи ме! Или ме удави! – разкрещя се Петрон, след което започна да се смее с глас. – Императорският дворец е най-подходящото място за това!

– Не ме разбра! – изсъска му писарят и го стисна още по-силно. – Ще отида при Михаил и ще му кажа как си продавал тайните му! Колкото и да е пиян, това едва ли ще му хареса!

Петрон пребледня.

– Няма да посмееш!

– И защо не? За какво си ми, след като не мога да те използвам повече? Михаил ще ми е благодарен.

- Ах, защо не е като едно време, когато с брат ми командвахме империята! – извика Петрон Тогава едва ли щеше да смееш да ми говориш по подобен начин!

Климент само вдигна рамена.

– Какво искаш? – византиецът вече не изглеждаше пиян. – Може би се държах малко рязко по-рано. Пийнал съм повече. Не искам да се караме.

– Аз също – писарят дръпна събеседника си обратно на плочите и го пусна. – Както казах и по-рано, просто искам да поговорим.

– Питай! – византиецът оправи туниката си, облиза устни в опит да се усмихне. – Този път дори няма да ти взема пари.

– Кой избива приятелите на императора?

– Ти луд ли си? – Петрон завъртя очи. – Откъде мога да знам? Никой няма представа кой е убиецът!

– Някой е прерязал гърлото на веспария Евматий, строшил е врата на логотета Мануил и е заклал бъдещия му тъст Ингерн. И ти ми казваш, че не подозираш нищо?

– Точно така! Знам това, което знаеш и ти. И тримата са познавали убиеца си и не са се съпротивлявали. Може да е всеки!

– Не ми помагаш много! Може би все пак ще е по-добре да поговоря с Михаил!

– Стига, българино! – в гласът на Петрон прозвуча паника. – Как мога да ти кажа нещо, което не знам?!

- Ами останалите? Така наречените "стълбове на империята"? И за тях ли не знаеш нищо?

Византиецът преглътна.

– За тях мога да ти говоря цяла вечност. Някои са приятели на Михаил от детинство, други са го очаровали с разказите си и виното, което могат да изпият. Всички се умилкват около него само за да извлекат изгода, но ще го напуснат в момента, в който се появи някой по-силен. Какво искаш да знаеш? Клюки, слухове, интриги?

Писарят кимна.

– Добре тогава – Петрон се ухили. – Нека го кажем така – всички до един не са цвете за мирисане. Например прехваленият ни Василий, когото Михаил обича да повтаря, че обича като брат. Бил е във вашата страна над дванайсет години, знаеше ли? Никой не знае какво е правил там, с кого се е забъркал и на кого какво дължи. Беше дълго време борец на арената, никой не можеше да му излезе насреща. Така хвана окото на Михаил. Императорът го искаше в отбора си на зелените. Не се обичаха с Ингерн. Варягът не можеше да се примири, че някой минава за по-добър с меча от него – Петрон сви рамена. – Коридон също мрази Василий, можеш да се досетиш защо. Василий е параван на императора, да се среща с любовницата си. Беше на Хиподрума, сам видя какво произтече от това. Знаеш ли, че Мануил беше лихвар? Държеше всеки с някакви суми. Никой не знае как е натрупал богатството си. Непрекъснато върти сделки, които не винаги са особено почтени. Измамил е не един и двама, дори великият ни премъдър патриарх Фотий – Петрон се изхили. – Навремето искаше да се ожени за дъщерята на Коридон, но той го изхвърли от дома си. От тогава двамата се ненавиждат. Беше много близък с Филон. Според мнозина по-близък, отколкото е нормално за двама мъже. Но ти видя Филон, този смешник, който си мисли, че е хванал господ за брадата само защото императорът му обръща внимание. Преди правеше мили очи и на статора Лъв, който е истински войник. Сега двамата се ненавиждат. Което ще рече, че не подбира – мъже, жени, за него няма значение.

– И това е всичко?

– О, има още много! – Петрон разпери ръце, залитна и с мъка се задържа на крака. – Всеки мрази всеки и е готов да му забие нож в гърба в първия удобен момент. Варда ненавиждаше Евматий, защото ограничаваше достъпа му до императора. Кесарят особено се дразнеше, че вестарият не го пита кога и какви пари да харчи от съкровищницата, за която отговаря. Мразеше се с Мануил, защото отказваше да му дава подкупи. Нашият лихвар няколко пъти му е намеквал за това, но Варда не искаше и да чуе. Ами Евматий? Вярно, че е мъртъв, но приживе не събираше много любов. Беше красавец и се възползваше от това. Вдигаше полите на жените, без да се интересува за кого са женени. Последно се говореше, че е любовник на жената на Лъв. Тя се спомина преди няколко години. Трябва да ме разбереш, българино – Петрон примижа, сякаш устата му е пълна с мед. – Тук всеки пост носи със себе си неограничени възможности и облаги. И всеки гледа да избута другите, за да може той да се издигне по-високо.

– Ами Пулхерия – смени темата Климент. – Какво можеш да ми кажеш за нея.

– Сестрата на императора? – Петрон изглеждаше учуден. – Защо се интересуваш от нея?

– Бях в къщата на Евматий. Говорих със съпругата му и видях мястото, където е бил убит. Тя остави в мен някои съмнения. Разбрах, че му е изневерявала, а и той на нея. Пулхерия наследява не малка част от парите му. Питам се – Климент се доближи съвсем близо до византиеца и усети киселия мирис на вино, който се носеше от устата му, – дали не е убила вестария, след като е разбрала за изневерите му? Така с един изстрел улучва два заека – отървава се от развратния си мъж и става богата наследница.

– Пулхерия убийца? – смехът на Петрон отекна под мраморния свод. – Ти не се чуваш какво говориш! Прелюбодейка? Да! Развратница като брат си? Също да! Но да убие Евматий? Това е изключено!

– Може да не го е направила тя, а Филон! Пулхерия му е пращала бележки. Възможно е вечерта, когато вестарият е бил убит, да го е повикала. Само тя е знаела къде е мъжът ѝ, както и това, че ще бъде сам.

– Значи си дочул някои по-пикантни слухове? – ухили се пиянски Петрон, но веднага пак стана сериозен. – Пулхерия и Филон са любовници, тук си прав. Но няма как да са убили нашия вестарий. Вечерта, когато са му прерязали гърлото, двамата са били в къщата на кочияша. Изкарали са си доста приятно.

Климент разочаровано сви устни. Една от теориите му се беше сгромолясала.

- Коридон мрази ли императора?

– Разбира се, че го мрази! Ти нямаше ли да го мразиш, ако ти отказва триумф за блестящите победи, не плаща на войниците ти и за капак се разведе с дъщеря ти? - Петрон бавно се затътри до една от пейките в нишата и уморено приседна на нея. – Трябва да помисля – каза той. – Не съм сигурен какво замисля нашият магистър милитум, но можеш да си сигурен, че едва ли е нещо хубаво. Но да убива приятелите си? Съмнявам се!

– Чух, че жена му била истинска амазонка.

– Зоя ли? – византиецът махна с ръка. – Тя е по-свирепа и от харпия! Държи мъжа си изкъсо, не му дава да мръдне и на сантиметър. Разправят, че след последната му победа, в шатрата на Коридон завели най-красивите арабски пленнички. Една от тях дори била принцеса. Били готови да направят всичко, за да спасят себе си и семействата си, Разбираш ли? Всичко! – Петрон намигна похотливо. – Но преди магистърът да успее да се наслади на прелестите им, Зоя влетяла в шатрата и ги прогонила. Шибала ги с пръчка из целия лагер, чак докато не избягали – византиецът не успя да сдържи смеха си. – Така че, да – Зоя е човек, с когото не е добре да си имаш работа, когато ти е ядосана.

– Може ли тя да стои зад убийствата?

Петрон подпря бузите си с юмруци и се умисли.

– Не знам какво да ти отговоря – каза накрая той. – Тя мрази Михаил, както и приятелите му, но да ги избива? ... Наистина не знам.

– Жената на Евматий ненавижда Мануил – внезапно се сети Климент. – Дори се радва, че е убит.

– Има защо веднага отговори събеседникът му. – Преди да се омъжи за Евматий, Пулхерия беше влюбена в един от съветниците на Михаил – Теофан. Беше мъж на възраст, един солиден такъв, с правилни черти и красива брада. Но тя си го хареса. Ходеше след него като пале вдигна рамена Петрон. – Младежки увлечения. Та този Теофан беше задлъжнял много на Мануил, който не спря да го притиска да му върне парите. Заплашваше го с публичен позор и разорение. Накрая Теофан се самоуби – преряза си вените, а Пулхерия намрази логотета. Банална история.

– Икономът му Птоломей твърди, че Мануил никога не е притискал длъжниците си.

Петрон силно се изсмя.

– Не е притискал длъжниците си? Така ли ти каза? – византиецът не спираше да се смее. – Това наистина си го бива! Да взимаш пари от Мануил беше по-лошо, отколкото да сключиш сделка с дявола, повярвай ми! Той заплашваше, изнудваше, и то не само с груба сила. О, не! Ако не му се издължаха навреме, жертвите му първо бяха бити, след това същото се случваше с някого от семейството им. Ако и след това парите не се върнеха, следваха крути мерки – отвличания, рязане на уши и пръсти, чупене на ръце и крака. Трябвало е да слезеш в подземията на логотета. Разправят, че там имал специално обзаведени килии, в които държал и измъчвал най-упоритите си клиенти – Петрон потръпна, сякаш осенен от стар спомен. – А въпросният Птоломей изпълняваше ролята на палач и мъчител!

– Може ли той да е убил господаря си?

– Възможно е. За него разказваха, че му доставяло удоволствие да измъчва провинилите се пред Мануил. Но от друга страна, му беше верен до смърт. Навремето е бил роб, който логотетът освободил. Отнасяше се с него като със син... Макар че може ли някой да знае какво става в главата на човек като този.

– На мен ми направи впечатление на скромен младеж.

Петрон го изгледа с учудване.

– Предполагах, че си по-оправен – каза той. – Но не се притеснявай. Птоломей е успял да заблуди не един и двама с кроткия си вид.

– Ами Дукум? – раздразнено попита писарят. – Него защо го убиха? Какво е открил кавханът? За кого работи едноокият просяк?

Петрон отново облиза устни и разтри врата си.

– Не знам за какъв просяк говориш. Българинът не ми е казвал нищо. Само задаваше въпроси.

– И какви бяха те?

– Подпитваше ме за различни хора. Мисля, че беше надушил нещо. Отначало искаше да знае кой може да го подкрепи за договора, но след това се интересуваше кой е с Михаил и кой не, какви са отношенията му с двете Евдокии и останалите от най-близкото му обкръжение. Питах го дали не знае нещо конкретно, но той само клатеше едрата си глава и не казваше нищо.

– Съвсем нищо?

– Съвсем. Последния път, когато се видяхме, беше много развълнуван. Твърдеше, че е на път да свърши поставените от вашия княз задачи. Всъщност тогава искаше да знае нещо странно. Попита ме дали познавам някой, когото наричат Изчислителя.

* * *

Не се наложи да чакат дълго Василий. Византиецът дойде малко преди полунощ, облечен в черна дреха, под която играеха мускулите му. В пояса му бяха затъкнати три кинжала, които той се похвали, че може да използва достатъчно добре и в близък бой, и при хвърляне. Дори да беше пил на вечерята при императора, изглеждаше бодър както винаги. Той хвана писаря за ръка и го отведе в един ъгъл.

– Имам чувството, че двамата с Петрон нещо заговорничите – каза той и намигна. – И двамата изчезнахте за дълго по едно и също време, а след това братът на нашия кесар се върна бял като платно. Какво ли толкова го е уплашило?

– Нямам представа! Видях го по коридора, но нищо повече.

Василий го изгледа с лукав поглед и поклати глава.

– Щом не искаш да ми кажеш, недей. Но да знаеш, че ще следя изкъсо и двама ви! – византиецът размаха заплашително пръст. – По-добре да се съсредоточим върху това, което ни предстои. – Василий хвърли на масата парче пергамент с груба скица върху него. – Елате тук – викна той Невестулката и Корсис. – Трябва да съм сигурен, че сте разбрали всичко. Това – посочи той картата – е къщата заедно с двора. От север опира в стената на града, така че от тази страна няма от какво да се притесняваме. Предлагам следното: с Климент да се прехвърлим от тук – бившият борец показа източната стена. – Вие двамата ще минете от другата страна. В двора няма постове, защото просяците не предполагат, че някой може да ги нападне, но трябва да бъдем внимателни. Взел съм това – Василий вдигна тежка торба с избило от едната ѝ страна тъмно петно кръв. – Това е месо с мишемор. Ще го хвърлим предварително през стената. Ако има кучета.

Невестулката кимна с уважение.

– И аз съм ползвал подобна тактика – каза той. – Но предпочитах да упоявам кучетата, не да ги убивам.

– Не можем да рискуваме – поглади брадичката си Василий. – Трябва да действаме бързо и тихо. Иначе ще довтаса стражата и ще развали малкото ни празненство – той отново посочи скицата. – Къщата има два входа, един отпред и един отзад. Заедно с Климент ще поемем предната врата, другата е за вас. Щом разбием вратите...

– Няма нужда да ги разбиваме – прекъсна го писарят. – Невестулката ще ги отключи.

– Ще можеш ли? - скептично попита Василий.

– Още няма измислена ключалка, която да ми се опре!

– Чудесно! – потри ръце бившият борец. Така ще стане още по-лесно. Влизаме в къщата, намираме едноокия и го стискаме за гърлото. Преди това избиваме всички останали. Те ще спят. Да се надяваме, че повечето ще са пияни. Щом можем да влезем тихо, ще ги изненадаме и ще ги изколим в леглата им. Колкото сме по-бързи, толкова по-лесно ще се справим.

- Да ги изколим? Всичките? Та това са само просяци? Защо да ги избиваме? - намеси се Корсис, който досега бе мълчал.

Климент кимна в знак на съгласие, а Василий се усмихна.

– "Вашият приятел" е убил Дукум и се е опитал да очисти и вас. След това е намушкал другаря си просто за да е сигурен, че няма да го издаде. Не бих казал, че е обикновен просяк. Както и тези с него. – Василий се изправи в целия си ръст и сложи ръцете си на кръста. – Ще ви кажа нещо, което научих на арената. И по-добре го помнете тази вечер, ако искате да останете живи. Ако не си безмилостен към противника си, ако покажеш само миг колебание, си загубен. Ако мислите, че можем да влезем в тази къща, пълна с убийци, опитвайки се да хванем водача им и надявайки се те просто да се разбягат или да проявят разбиране, ще сме трупове! Трябва да ги избием до един, още преди да са разбрали какво ги връхлита, да им прережем тихо гърлата, иначе ние ще сме тези, които ще умрат.

– Можем да ги зашеметим и да ги вържем - предложи Корсис.

– Може и така – съгласи се Василий. – Но ви предупреждавам – не се церемонете с никого, ако искате да излезем живи от тази къща. Мога ли да разчитам на вас?!

Климент кимна с неохота, Корсис преглътна сухо, но също поклати глава в знак на съгласие, Невестулката се присъедини към тях.

– Но едноокият трябва да остане жив на всяка цена – каза писарят. – Него не трябва да убиваме.

– Разбира се! – съгласи се Василий. – Поне докато не ни каже това, което знае. Пък после ще видим.

Писарят и помощниците му се преоблякоха в тъмни дрехи, сресаха косите си и ги покриха с шапки, препасаха къси мечове, които да не им пречат, докато се прехвърлят през оградата, затъкнаха кинжалите, а Невестулката сложи и малък нож в ботуша си.

Улиците на града бяха пусти и тъмни, нагретите през деня къщи, църкви и храмове бавно изстиваха, във въздуха се носеше миризмата на море. Движейки се в близо до къщите, за да не бъдат забелязани от нощните патрули, четиримата притичаха през форума на Бика и водени от Василий, се запровираха през страничните улички. Подминаха манастира на свети Андрей и света Анна, заобиколиха отдалеч Втората военна порта, преминаха по улиците като сенки и най-накрая стигнаха до защитната стена. Тук трябваше да са много предпазливи, защото можеше да срещнат оставени на караул войници, но Василий, който бе разучил пътя по-рано през деня, ги преведе между къщите без произшествия.

Имотът, където се бе установил едноокият, бе чудесно подбран. Отделен с висок дувар от останалите, той даваше възможност всеки, който се доближава до него, да бъде наблюдаван, като в същото време се намираше достатъчно близо до няколко малки улички, което го правеше идеален за бягство в случай, че обитателите му трябва да се измъкнат бързо.

Нападателите се спряха под близката порта, изчакаха луната да се скрие зад облак и когато мракът обгърна всичко, един след друг бързо прекосиха улицата, долепяйки се до оградата на къщата. Василий извади торбата си и тръгна, обикаляйки около стената и хвърляйки през нея отровното месо. Не чуха нищо, но за всеки случай изчакаха известно време, за да се уверят, че като се озоват във вътрешната страна на двора, няма да бъдат неочаквано нападнати.

Разделиха се на две. Невестулката и Корсис тръгнаха на едната страна, Василий и Климент – на другата.

Писарят следваше едрия византиец, който въпреки високия си ръст, стъпваше леко и безшумно. Василий спря, даде знак с ръка на Климент да се приближи и му помогна да се изкатери но стената. Писарят възседна дувара, огледа се и се прехвърли от другата страна. Сърцето му започва да бие по-силно в гърдите, сетивата му се изостриха, ушите му зашумяха от прилива на адреналин. Напрегна очи, за да види къде са Корсис и Невестулката, но не можа да различи нищо. Миг по-късно Василий беше до него. С прибежки стигнаха до входа, миг по-късно към тях се присъединиха двамата помощници. Бившият крадец приклекна пред вратата, порови в ключалката и след малко тя се отвори с тихо щракване.

– Дайте ми минута, да отворя и отзад, преди да влезете – прошепна Невестулката и приведен се затича след Корсис към задната част на къщата.

Вместо да чака, Василий се плъзна бавно покрай стената и използвайки огромната си сила, се издърпа над черчевето на прозореца. След това се пусна, падна леко на земята и вдигна ръце с разперени осем пръста. Явно в тази стая имаше осем човека. Следващият прозорец предизвика повече емоции. Византиецът завъртя глава, опита се да покаже нещо, крепейки се само с едната си ръка, но се изпусна и шумно падна на земята.

Някъде залая куче. Отговори му друго, но от къщата не се чу никакъв звук.

– Той е вътре! – прошепна византиецът, след като се върна при Климент. – Познах го по превръзката. Заедно с него има още трима души и една жена. Аз ще се заема с тези от първата стая, ти ще трябва да се справиш с Фидипид. Ще можеш ли?

Климент кимна, побутна тихо вратата и двамата пристъпиха в смълчаната къща.

Планът им се провали веднага. В тъмния коридор, без да виждат къде стъпват, те се блъснаха в легнало на пода тяло. Един от просяците лежеше зад вратата. Преди да осъзнаят какво става, той скочи на крака и блъскайки се шумно в стените, побягна с крясъци.

– До тук с изненадата – промърмори Василий, хвърли се напред и извика. – Ти на ляво, аз на дясно!

Без да чака втора подкана, писарят извади меча си и се затича напред по тъмния коридор, опитвайки се да запази равновесие в мрака. Къщата се изпълни с шумове, понесоха се ругатни и викове, чу се дрънчене на оръжие.

Климент влетя в стаята, където спеше Фидипид. Блъсна някого на земята, инстинктивно отби нечий удар, размаха меча си, който се вряза в нечие тяло, и трескаво се огледа.

Ярка лунна светлина влизаше през широките прозорци и огряваше помещението. Макар и предупредени, просяците още не се бяха окопитили. Едноокият тъкмо се надигаше от единственото легло в стаята, сипейки проклятия, нечии сенки се очертаваха на сивите стени, чу се женски писък.

От дъното на къщата се понесоха викове и ругатни, но писарят нямаше време да се замисля какво означава това. Той скочи напред в полумрака, стисна Фидипид за гърлото и го удари с дръжката на меча си по главата. Просякът се свлече обратно, а жената до леглото се хвърли виейки върху Климент, опитвайки се да издере очите му. Той я блъсна силно в стената, обръщайки се навреме, за да избегне един нож, насочен към стомаха му. Друг просяк се хвърли срещу него и макар Климент да отскочи назад, острието го преряза през гърдите. Въпреки това не почувства болка. Писарят се стовари в леглото до Фидипид, наръга нападателя си в корема и скочи отново на крака.

Разбирайки, че губят битката, останалите побягнаха към вратата, но там се сблъскаха с Невестулката – с изваден меч в ръка. Виждайки, че и този път за бягство е отрязан, просяците се втурнаха към прозорците и изскочиха през тях. След миг в стаята бяха само Климент, помощникът му, Фидипид, свляклата се до стената хълцаща жена и двата трупа.

– Добре ли сте, господарю? – попита Невестулката, докато вадеше от торбата си и палеше катранена факла. – Хванахте ли едноокия?

Климент понечи да отговори, но в този миг в стаята нахълтаха Василий и Корсис. С разкривено лице, по което факлата хвърляше страшни сенки, с меч в ръка и блеснали очи, византиецът приличаше на човек, тръгнал да пролива кръв.

– Хванахте ли го? – задъхано извика и той, след което бързо се насочи към леглото, което му посочи писарят. – Много добре! Оттатък има трима убити. Другите се измъкнаха, но важното е, че хванахме този, за когото дойдохме. Дайте ми въже!

Преди византиецът да успее да върже лежащия в леглото мъж, жената, която досега кротуваше до стената, се хвърли пищейки към него, размахвайки малък крив нож. Василий замахна с меча си, ножът полетя в страни, а нападателката падна обратно на пода.

– Тази пък коя е? – попита той. – Може би трябва първо да вържем нея. – Огромният византиец се наведе над жената и започна да омотава ръцете и краката ѝ. – Ако се измие и облече, може дори да стане красива – мърмореше той, докато затягаше въжетата.

Писарят приклекна до леглото и разтвори ризата си. По гърдите му личеше розова резка, тук-там по нея бяха избили капки кръв, но нямаше за какво да се притеснява. През желязното цилиндърче, което пазеше парчето от дрехата на архангел Гавриил, минаваше светла бразда. Амулетът бе поел удара и го беше спасил.

Без да се замисля повече за чудното си избавление, Климент внимателно раздруса Фидипид за рамото. Просякът изстена, отвори единственото си око и се хвана за главата.

– Кои сте вие? Какво искате? – изхленчи той, докато трескаво оглеждаше нападателите си.

– Много добре знаеш кои сме! – сряза го Климент. – Това, което искаме, е да ни кажеш кой те пусна по следите ни?!

В окото на просяка заблестя омраза, примесена със страх, но той не отговори. Само се отпусна обратно в леглото и тихо каза:

– По-добре ме убийте и да приключваме! Нямам какво да кажа!

– Можеш да си сигурен и това ще стане! – Василий бе свършил с жената и се надвеси заплашително над леглото. – Но дотогава има доста време. И ако не искаш да говориш, накрая ще чакаш смъртта като избавление.

– По добре да умра, отколкото да попадна в ръцете му – отговори едноокият. Нищо не може да ме уплаши в сравнение с него.

– С кой? От кого се страхуваш? – Климент седна на стола до леглото. – Ако ни помогнеш, ние можем да те пазим!

– Да ме пазите? – изсмя се просякът. – Не можете да ме опазите от Изчислителя. Той има хора навсякъде, а ръката му е дълга. Ще ме намери където и да се скрия! Аз съм лесен, но освен мен ще избие и всичките, които познавам. Така или иначе съм загубен, по-добре да мълча. Поне тях мога да избавя.

– Кой е Изчислителя? – не се предаваше писарят. – Кажи ми и няма да има от какво да се страхуваш.

– Как да ти кажа нещо, което не знам? – отговори Фидипид. – Никога не съм го виждал. Само чувах гласа му – тих и дълбок като гроб. Но така или иначе ви казах достатъчно!

– Ще запееш друга песен, като те дам на палача си – Василий грубо дръпна просяка за рамото. Той няма да те разпитва учтиво като този тук! Щом веднъж те стисне с нажежените клещи, невидимия ти Изчислител и всичките му заплахи ще ти се сторят детска песен! Ставай! И си сложи ръцете зад гърба, за да ги вържа.

Фидипид въздъхна, бавно сложи краката си на пода, след което се изправи, а главата му клюмна на гърдите. Неочаквано едноокият блъсна с рамо Василий, изтръгна се от хватката му, удари Невестулката, който изпусна факлата си, и побягна към най-близкия прозорец.

– Хванете го! – успя да извика изненадано Климент, когато нещо изсвистя във въздуха, проблесна на лунната светлина и Фидипид се свлече със стон на земята.

– Независимо дали е тъмно или не, никой не може да се измъкне от моя летящ кинжал! – Василий се полюляваше доволно на пети.

Писарят се наведе над падналия. Кинжалът се бе забил под една от плешките му, от устата на Фидипид бавно течеше гъста, тъмна кръв.

Климент обърна умиращия на една страна и прошепна:

- Кой е Изчислителя? Как се свързвахте?

- Той ще те намери! И тогава адът ще се стовари върху теб, близките ти и всички в този град! Окото на просякът просветна за миг, след което потъмня.

Фидипид беше мъртъв.

– Е, поне повече няма да е заплаха за никого – Василий побутна трупа с крак.

- Не трябваше да го убиваш! Трудно сдържащ гнева си, Климент понечи да сграбчи византиеца: – Как сега ще разберем кой е Изчислителя?

– И трябваше да го оставя да избяга? – бившият борец поклати глава. – Така или иначе нямаше да ни каже нищо повече. Само щяхме да си изгубим времето!

– Сега всички нишки са прекъснати! Как ще продължим от тук нататък?

– Това е твоя работа. Ти си по разрешаването на загадките, не аз. Все ще измислиш нещо – прозя се Василий. – А сега, ако не възразявате, отивам да си легна. Достатъчно ми се насъбра за тази вечер.

И като се поклони комично на присъстващите, Василий се оттегли с бодра крачка.

– Надут глупак! Мисли си, че всичко се решава като на арената! – писарят седна на леглото на мъртвия Фидипид и ядно удари дюшека с юмрук. – Все ще измислиш нещо! – иронично повтори той думите на византиеца. – Как да измисля, като уби единствения свидетел, който можеше да ни помогне?!

– Той е прав, господарю – Невестулката плахо сложи ръка на рамото на Климент. – Ако не го беше убил, едноокият щеше да се измъкне и кой знае какво щеше да забърка още. И със сигурност щеше да предупреди въпросния Изчислител, проклет да е! Сега той поне не знае, че сме по петите му!

- Слаба утеха! - въздъхна писарят и се изправи. – Но може би така е по-добре. Поне Дукум е отмъстен и знаем, че Изчислителя, който и да е той, стои в дъното на това, което се случва.

– Трябва да се махаме колкото се може по-бързо от това място! – намеси се с тревога в гласа Корсис. – Тук има поне седем трупа и ще изпаднем в доста неловко положение, ако стражата ни намери.

– Прав си – съгласи се Климент. – Ще си тръгнем, но не и преди да претърсим наоколо. Може би ще намерим нещо, което да ни подскаже в каква посока да продължим.

– Ами тя? – Корсис показа вързаната на пода жена. – Какво ще правим с нея?

– Ще я вземем с нас – реши писарят. – Може и да знае нещо.

– Тогава да побързаме! – Невестулката се огледа припряно наоколо. – Корсис, ти виж в другата стая, аз ще проверя тук. И по-добре загаси факлата. Няма нужда да привличаме ненужно внимание.

Помощникът на писаря кимна, пусна факлата на пода и я стъпка, след което безшумно излезе.

Все още разочарован от случилото се, Климент се надвеси на мъртвия Фидипид. Може би в джобовете на едноокия щеше да намери нещо, което да му помогне?

Оказа се разочарован. У просяка нямаше нищо, което да му помогне. В джобовете на мъртвеца имаше няколко монети, мръсна кърпа и парче връв. Нищо, което да го насочи към Изчислителя.

– Господарю! Трябва да видите това! – Невестулката изсипа върху леглото на просяка потъмянала кожена кесия. – Намерих я под завивките! Сигурно много е държал на нея, щом е лежал отгоре ѝ.

Върху захабените завивки се търкаляха няколко златни и по-дребни монети, красив пръстен с изумруд и парче пергамент. Помощникът на Климент го вдигна срещу влизащата през прозореца лунна светлина.

– Пише нещо, но не разбирам нищо! - каза той и подаде парчето на господаря си. – Можете ли да го разчетете?

Климент погледна написаното и ахна.

– Това са български руни – невярващо каза той. – Но какво правят в кревата на един византийски убиец?

Преди помощникът му да успее да му отговори, някой заблъска по входната врата.

– В името на императора, отворете! Чу се силен глас зад оградата.

– Това е стражата! Трябва да бягаме! - Корсис се беше върнал. – Не трябва в никакъв случай да ни хванат тук.

Климент бързо мушна парчето пергамент в джоба си и съпровождан от двамата си помощници, тръгна към задната част на къщата. От другата страна се чуха удари. Разбрали, че никой няма да им отвори, войниците разбиваха вратата.

– Оставете жената! – каза писарят. – Трябва да бягаме.

– Бързо! Бързо! – подканяше ги Невестулката, който поведе малката група. – Ще излезем през задния вход.

Едва успяха да се измъкнат от къщата, когато предната порта поддаде и след миг дворът се изпълни с войници, носещи факли. Командирът им извика на обитателите да излязат с вдигнати ръце и след като от думите му не последва нищо, изпрати войниците си напред.

– Огледайте добре и двора! – нареди той. – Не искам някой да се измъкне!

Тримата бегълци се хвърлиха към малка портичка в задната част на оградата. Пред нея растеше висок зелен храст, който щеше да ги прикрие за момент.

– Сега, сега! – Невестулката се приведе над вратата и опита да я отвори. – Катинарът е ръждясал – констатира той. – Ще отнеме малко време!

– Побързай! – прошепна Климент и стиснал амулета си, се помили горещо да не ги открият.

Двама от войниците, понесли факли, се появиха зад ъгъла на къщата. Те ги вдигнаха високо над главите си и огънят освети малкия заден двор.

– Не виждам никой – каза единият от тях. – Но по-добре да проверим.

Двамата бавно тръгнаха покрай стената, мушкайки с копията си в храстите и оглеждайки короните на дърветата. До мястото, където се криеха писарят и помощниците му, оставаше не повече, от метър, когато от къщата се разнесе вик:

– Всички насам! Тук е пълно с трупове!

Двамата войници се спогледаха и хукнаха обратно, без да чуят тихото изщракване. Невестулката най-после се бе справил с катинара.

– След вас, господарю – бившият крадец показа отворената врата и тримата бегълци бързо се промушиха през нея.

Архангел Гавриил ги беше спасил отново.

10

21 септември

– БъНъ ЗъРъМъАНъ КъРъБРъ – седнал до хвърлящата сенки свещ, Климент вдигна пергамента по-близо към очите си и се взря в знаците изписани на него.

– Нима това има смисъл? – Невестулката донесе още свещи и столове и сипа на всички вино. Имаха нужда да се подкрепят след изпълнената с напрежение нощ.

– Разбира се, че има! - сопна му се Корсис. – Дори аз мога да различа някои от знаците – той посочи с пръст средата на изречението. – Това тук значи злато[101], нали?

Писарят кимна.

– Точно така. Това са руни. И на теб са ти познати, макар да не си обръщал внимание. Имаше ги изписани по храмовете на Тангра и по някои колони. Сигурен съм, че знаеш какво значи това – писарят намокри пръста си във виното и изписа върху дървената маса знакът IYI.

– Разбира се! – плесна с ръце Невестулката. – Това е знакът на Тангра! Носи щастие и късмет, макар да не знам точно защо.

– Защото има в себе си символа на Божествената седмица – Климент изтри знака с ръкава си. – Но да не се отклоняваме. Тук имаме изписани три думи. "Злато" както каза вече Корсис, преди него "кръг или сфера" и накрая "плащ".

– В това няма смисъл – намеси се помощникът му. – "Кръгло злато в плащ". Това ли трябва да значи?

– Буца злато обвита в плащ! Това е! – провикна се Невестулката и очите му проблеснаха алчно. – Може да е карта за съкровището на едноокия. Така или иначе в къщата не намерихме никакви пари!

– Възможно е, но нека не избързваме – съгласи се писарят. – Да видим какво още пише тук – той посочи следващия ред.

– Това се чете като АЛъЙо КъУШъГРъНъ МъНъ. Отново три думи, които значат дванайсет, гърне, кошница или някакъв съд и хляб.

– Дванайсет гърнета с хляб. Няма смисъл – Корсис поклати глава.

- Сигурно подсказва къде е скрито златото! – Невестулката стана и започна да крачи възбудено из стаята. – Трябва да се върнем в къщата, да видим къде просяците са държали хляба си и да копаем. Сигурно имането е скрито там!

– Съмнявам се! – Климент присви очи. – Но това определено ми напомня нещо.

– Какво значи последният ред? – нетърпеливо попита Невестулката и посочи знаците.

– Чете се БРъА ЧъМъ ЧъРъ и значи кърпа, лице и пръв.

– Кърпа с лицето на първия – бившият крадец доволно по-три ръце. – Става все по-интересно.

– Последният символ с групата, Кръстът, може да се тълкува и като Бог или по-точно Христос – обясни писарят. – При което словосъчетанието може да се преведе като икона с образа на Иисус.

– Стига да знаеш къде да търсиш тази икона – промърмори Корсис.

– Аз знам! – ухили се Невестулката. – Не виждате ли? Съвсем ясно е. Увитото на топка в кърпа злато е закопано в земята, където се държи хляба, под иконата с Христос! Не виждам какво има да се бавим повече! Да се връщаме с къщата на просяците!

Климент поклати глава.

– Сега там е пълно с войници. Ще трябва да изчакаме поне до сутринта, а сигурно и още няколко дни.

– Ами ако византийците намерят парите? – не се даваше Невестулката. – Трябва да ги изпреварим!

– Не ми се вярва – писарят въртеше в ръцете си парчето пергамент. – Едва ли ще вземат да прекопават къщата. Ако версията ти е правилна, ще имаме много време за действие.

– Нищо не разбирате! – Невестулката умърлушено се тръшна на стола си. Войниците ще откраднат всичко, което намерят. Ако на стената има икона, ще я задигнат. Ако намерят хляб, ще го изядат. Как след това ще разберем къде да търсим?

– Може и да си прав – Климент остави пергамента на масата. – Но няма какво да направим. Пък и дори да стане така, все ще намерим знаци, по които да се ориентираме. Забит пирон в стената, трохи, такива неща...

Невестулката не отговори, а само поклати недоверчиво глава.

– По-интересното е, защо византиец ще записва нещо с български руни – писарят пресуши чашата си и се протегна. Започваше да му се доспива, но преди това трябваше да изяснят още някои неща. – Откъде въобще знае за тях, камо ли как се пишат и какво означават. Всичко това ми се вижда крайно съмнително.

Корсис на свой ред вдигна пергамента и започна да го оглежда.

– Просяците и крадците знаят много неща – самодоволно обяви Невестулката. – За разлика от останалите, те нямат предубеждения към никого и се срещат с всякакви хора, стига кесиите им да са добре натъпкани. Случаят може да ги заведе къде ли не. Нищо чудно едноокият да е бил в България и там да е научил за руните.

Климент скептично поклати глава.

– Струва ми се невероятно. Дори да предположим, че Фидипид е идвал в България, не мога да си представя, че се интересувал от руни.

– Възможно е – не се даваше помощникът му. – Аз например знам...

– Може просяците и крадците да са много учени, но ти определено не си от тях – присмя му се Корсис. – Не можа да различиш руните, какво остава за някакъв византийски скитник?!

– Ти по-добре си гледай мечовете и не се занимавай с неща, които не разбираш! – ядно му отговори Невестулката. – Всички знаем колко умни са военните!

Корсис понечи да му отговори, но така си и остана с отворена уста, загледан в парчето пергамент в ръцете си.

– Това е! – каза накрая той и се обърна към Климент. – От самото начало нещо в този пергамент ми се струва не както трябва, И сега знам какво е то – помощникът му хвърли парчето на масата. – Вижте – посочи той. – Дясната част, горната и долната са равно из рязани. А лявата не е. Изглежда сякаш е скъсана. И ако се взрете, по-добре ще видите, че на втория ред срещу руните има чертичка – все едно този, който е писал, е добавил още нещо!

– Наистина е така! – Климент вдигна пергамента и го загледа с нов интерес. – Браво, Корсис!

– Това е защото военните са глупави – жлъчно отговори той. – Представяте ли си какво щеше да е, ако бяхме умни?!

– Чудо голямо! – не се даваше Невестулката. – Дори и да е така, къде ще търсим останалата част?

– Мисля, че знам къде! – сега бе ред на Климент да се развълнува. – Къде е парчето, което намерихме в ръката на убития лекар? Онова с печата на Дукум?

Без да отговаря, Корсис скочи на крака и побягна по стълбите. След миг го чуха как рови някъде на горния етаж, а миг по-късно зачервеният помощник се втурна обратно, стиснал в ръката си другото парче пергамент

– Ето го! – извика той, приглади го с ръка и внимателно го доближи до първото на масата. Двете парчета си паснаха идеално, виждаше се, че почеркът, с който са изписани, е един и същ.

– По дяволите! – изруга писарят и се взря в надписа на масата. – Това се казва откритие!

– И какво ни казва това "откритие" – кисело попита Невестулката, разочарован, че предположенията му са се оказали грешни.

- Мисля, че е станало следното – започна Климент. – След като е убил Дукум, едноокият го е пребъркал. Или кавханът е разделил сам за по-сигурно това, което е написал, или в бързината просякът е скъсал пергамента. Лекарят е намерил останалата част от посланието и се е опитал да го разчете. Дали е успял, е друга работа. По-важното е, че вече разполагаме с всичко, което е написал Дукум. Вероятно това е откритието, което е направил, преди да бъде убит!

- Какво се получава? – Корсис се надвеси над рамото на писаря, заинтригуван, Невестулката също се приближи и заразглежда надписа.

– Вижте – посочи е пръст Климент. – Срещу първия ред, в който пише за златото и плаща, е поставено името на Алп Кубар – Богът на гърма, мълнията и огъня. Срещу втория с хляба е името на Алп Тун-Бури – Богът на водата. А срещу третия, този с иконата Христова, е посочен Алп Албастий – Богът на подземния свят.

– И какво значи това? – премигна Невестулката. – Не виждам никаква връзка.

– Аз също – писарят се облегна в стола си и уморено разтърка слепоочията си. Енергията от направеното откритие го бе напуснала и той почувства колко е изморен. – Стана късно. По-добре да си лягаме. Колкото и да си блъскаме главите, едва ли ще успеем да измислим нещо повече. Пък и както казват: Утрото е по-мъдро от вечерта.

– Така е – прозя се Невестулката, протегна ръце и потупа приятеля си по рамото. – Добре видя скъсания свитък, Корсис! Не знам къде ми бяха очите, че не го забелязах по-рано. Не исках да те обиждам, като казах онова за военните...

– Всички бяхме развълнувани – помирително вдигна ръце приятелят му. – А и твоята версия не беше лоша.

– И щеше да ни направи богати! – ухили се Невестулката. – А сега пак трябва да си блъскаме главите – какво е искал да каже премъдрият ни кавхан.

Въпреки че беше уморен, Климент дълго се въртя в леглото. Не спираше да си повтаря изреченията и имената, изписани на пергамента, но макар да усещаше, че е съвсем близо до отговора, той всеки път му се изплъзваше. Каквото и да бе искал да каже Дукум, бе успял да го скрие добре.

Накрая писарят заспа и сънува едноокия просяк, огряната от луната градина на къщата му, а зад един от храстите се криеше някой, който нямаше лице, а само глас.

* * *

Кесарят Варда седеше пред отрупаната си с пергаменти маса и си играеше с дълго перо от лебед със златен писец. Трябваше да вземе важно решение. Пред него на два списъка бяха изписани имена. Пред едни имаше поставен кръстен знак на живота, пред други бяха кръстосани кости – символ на смъртта. Варда обичаше да рисува и често мислеше, че ако съдбата не го бе издигнала на този висок пост, сигурно щеше да стане зограф на икони. Обичаше да стои и да си представя как позлатява нимбовете на светците, как внимателно изписва деликатните лица на Мария и Младенеца. От него щеше да стане чудесен иконописец, той беше сигурен в това. Щеше да вложи в иконите всичката си воля и страст, така както ги влагаше в управлението на страната.

Варда въздъхна.

Беше направил много за благото на Византия и нейния император, но понякога му се струваше, че усилията му отиват на вятъра. Само с една необмислена постъпка Михаил разрушаваше това, което кесарят бе градил с месеци, а понякога и с години. Желанието на императора да се разведе и да се ожени за любовницата си, можеше да коства загуба на земите в някои от азиатските провинции.

Магистър Коридон, който се бе представил толкова добре на изток и жена му Зоя бяха недоволни от решението на Михаил.

"Недоволни е слабо казано" – помисли си Варда и ядно хвърли перото на масата. Двамата бяха направо бесни и дълбоко в себе си кесарят не ги винеше. Коридон искаше възмездие за "подигравката", както се изразяваше дъщеря му, а Зоя допълнително наливаше масло в огъня. Варда беше чувал слух, как при защитата на Емеса[102], когато арабската войска щяла да пробие отбраната на един от мостовете, Зоя се хвърлила в боя и поразила от една кула с лъка си над двайсет от нападателите, като накрая ранила и предводителя им, което сложило край на битката.

И сега тези двамата се бяха опълчили срещу императора. Варда ловко ги беше подмамил да му признаят и най-тайните си помисли, но колкото повече пи слушаше, толкова по-убедителна му се струваше каузата им. Самият той дълбоко в душата си знаеше, че трябва да избира кого да спаси – Михаил или империята.

И което беше най-лошо, зад Коридон стоеше цялата Източна армия, която го обожаваше и мразеше императора. Михаил бе настроил дори и някои от близките си приятели с непрекъснатото си пиянство, нежеланието си да се занимава с държавните дела и привилегиите, които раздаваше на така наречените "стълбове на империята", докато тези, на които наистина се крепеше Византия, оставаха пренебрегнати и разочаровани. И не стига това, ами градът се бе напълнил с всякакви пророци, предсказатели и гадатели, които вещаеха края на империята. А като потвърждение на думите им дойде и земетресението.

Варда неспокойно се размърда на стола си. Нима пророците говореха истината? Нима Господ беше отвърнал очи от града и императора му?

А и тези писма, които получи. Някой, представящ се с името Изчислителя, му предлагаше да му помогне, да свали Михаил от трона. Мистериозният непознат твърдеше, че има достъп навсякъде, може да осигури верността на по-голямата част от войската и дори да привлече част от близките на императора. От начало Варда не обърна внимание на писмата, но те станаха настойчиви, в тях се появи информация, която знаеха малцина, и кесарят започна да гледа на тях сериозно. Който и да беше Изчислителя, изглежда, той не си хабеше думите напразно.

Постепенно Варда започна да чака писмата с нетърпение, научи се да вярва на тайнствения непознат, да му се доверява и да следва съветите му. Досега не беше имал случай да съжалява.

Кесарят погледна отново списъците пред себе си. Трябваше да реши дали да продължи по поетия с Изчислителя път и да доведе всичко до край, или да се опита да вразуми Михаил. Макар че нямаше какво да се лъже – влиянието му върху императора бе минимално.

Варда въздъхна и поклати глава. Знаеше как ще постъпи. Знаеше го, откак се бе заел с това дело, отначало с надеждата само да стресне императора, но с времето нещата бяха станали сериозни. Особено след като се беше появил Изчислителя. И след като беше говорил с Коридон и Зоя.

21 септември, сутринта

Климент се събуди и седна в леглото. Знаеше точно какво е написал Дукум. Знаеше и какво означава и до какво може да доведе.

– Вижте – посочи той пергамента на Корсис и Невестулката. Бе извикал помощниците си в кухнята веднага щом осъзна какво означават руните и боговете на кавхана. – Ще започнем с реда с дванайсетте съда и хлябовете.

– Нищо няма да започваме – възпротиви се помощникът му. – Не и преди да сме закусили!

И без да обръща внимание на протестите на Климент и Корсис, Невестулката се зае да приготвя храната бъркани яйца с наденица и хляб, с чийто вкус се гордееше.

Скоро в кухнята започна да ухае приятно и писарят установи, че е гладен. Храната наистина бе чудесна и дори Корсис, който нямаше особени претенции какво яде, призна това.

След като закуската бе приключила, а масата почистена, тримата отново седнаха около нея и Климент започна с обясненията си.

– Редът, в който се говори за хляб. Става дума за петте кошници с хляб, с които Христос нахранил гладните и остатъците в тях. Видях ги с очите си в параклиса под колоната на Константин.

– И какво за тях?

– Във всяка от петте кошници трябва да има по дванайсет остатъка от хлябовете. Но аз ги преброих и установих, че парчетата са единайсет! Това е, което се опитвам да си спомня откак прочетох руните.

– И какво толкова? – попита Невестулката. – В кошниците има с по едно парче по-малко. Голяма работа!

– Това, че има поверие – ако някой вземе от хляба, над града ще надвисне беда. Има и легенда. Фотий ми я разказа. За това как един беден човек, мислейки, че хлябът ще му донесе щастие и късмет, взел един от късовете и градът бил застигнат от наводнения. Които спрели, когато крадецът си признал и хлябът бил върнат. И какво намираме срещу тези руни? Името на Алп Тун Бори, Бог на водата и водното царство!

– И какво трябва да значи това? – Корсис с недоумение погледна писаря, а Невестулката кимна с глава.

– Помислете малко! – развълнувано заговори Климент. – Какво ни каза умиращият, който нападна мен и Василий? Че реликвите са взети и проклятието ще връхлети града, императора и целия му род! Градът е пълен с пророци и гадатели, които вещаят същото! Това е открил Дукум!

Двамата му помощници се спогледаха объркано.

– Как не разбирате! – започна да се ядосва Климент. Кафханът е разбрал, че предстои да изчезнат определени реликви, които ще донесат нещастие на града и ще предизвикат хаос. Ето вижте Иконата с образа на Христос е свързана с Алп Албастий, Бог на подземния свят и земята. И какво последва? Земетресение! Сигурен съм, че някъде в този град има икона с образа на Иисус, която, ако изчезне, става причина за земетресение!

– И мислиш, че някой може да направи това? Да причини земетресение?!

– Не е задължително. Първо, може да е щастливо съвпадение. Второ, може този, който е замислил плана, да е имал нещо друго предвид. Смъртта на определени хора например, които Алп Албастий прибира във владенията си.

– "Стълбовете на империята" – предположи Невестулката.

– Точно така! – щракна с пръсти писарят. – А земетресението е било съвпадение. Което е добре дошло за този, който стои зад това.

– Изчислителя! – този път бе ред на Корсис да се включи в предположенията.

– Именно! Изчислителя! И срещу третия ред – кълбото със златен плащ, стои името на Алп Кубар – Бог на мълнията, гръмотевицата и огъня. Обзалагам се, че въпросното кълбо, което и да е то, липсва. А да се запали пожар, не е толкова трудно.

– Но дори и всичко да е така, както предполагаме, какъв е смисълът от него?

– Убийствата започнаха. Земетресението също. Вече съм сигурен, че има заговор. И Дукум го е разкрил. Въпрос на време е да стане наводнение и пожар. Да не говорим, че през лятото често има порои и бури, които съвсем лесно могат да се представят като божие наказание. След като това се случи, изчезването на реликвите ще стане публично достояние и градът ще бъде обхванат от паника, а императорът обвинен за всичко, което се случва. За Изчислителя ще е лесно да се разправи с Михаил и да заеме мястото му.

– И какво трябва да направим? - попита Невестулката.

– Да разберем кои са другите две изчезнали реликви. Някой ги е откраднал и ние трябва да открием кой.

- Дори и теорията да е вярна скептично се намеси Корсис, – както сам каза не веднъж, Константинопол е пълен с всякакви светини. Как ще разберем какво и къде да търсим?

– Така е, но знам точния човек, който ще ни помогне – каза Климент и стана от масата. Но преди това трябва да посетим кесаря Варда и майката на императора Теодора. Да не забравяме, че имаме и друга работа за вършене. Трябва добре да се подготвим за срещата.

Представителите на Михаил ги чакаха в една от залите на Големия дворец. Прозорците бяха затворени, за да не влиза лятната жега в хладното помещение с мраморен под и каменни стени. В средата беше поставена дълга лакирана маса, по която бяха наредени подноси със смокини, фурми, захаросани плодове и ядки. Между тях стояха няколко високи тъмносини гарафи, пълни с разредено, добре охладено вино. Пред столовете, обшити с плюш и високи резбовани облегалки, имаше чаши от чисто сребро с изящни плетеници на цветя по дръжките и проблясващи рубини. Стените бяха голи, облицовани с камъни, чиито нишки слюда проблясваха под слънчевите лъчи.

Облечен с дълга светлосиня туника, поръбена със сребро, поставил на главата си шапчица, отговаряща на ранга му, кесарят Варда ги посрещна с изправяне на крака. Пред него бяха натрупани свитъци и пергаменти, които писарите му припряно подреждаха между украсените с херувими мастилници.

До Варда, стиснала тънките си устни, се беше разположила Теодора. Облечена с проста бяла роба, пристегната на кръста с фин златен колан, майката на императора изглеждаше крехка, красива и недостъпна. На ушите и се люлееха обици с бисери, в унисон с огърлицата на врата и.

Теодора не намери за нужно да стане, за да приветства гостите, а само небрежно кимна с глава, сякаш участваше насила в срещата и предпочиташе да е някъде другаде.

Варда сърдечно се здрависа с Климент и помощниците му и им помогна да се настанят на местата си срещу него.

- Щастливи сме да приемем пратениците на нашия добър приятел и духовен син на императора княз Михаил - каза Варда, наричайки Борис с името, което му беше дал византийският владетел при покръстването му. Надявам се срещата ни да бъде ползотворна и за двете ни държави, а Господ да ни насочи по правия път, по който да изберем мира пред войната.

- Амин! - добави Теодора и се прекръсти набожно, а всички останали последваха примера ѝ.

Климент също поднесе почитанията си, изказа радостта си от подобряването на отношенията между двете държави, както и желанието на владетеля му да сключи тридесетгодишен мир и преговорите започнаха.

В дълго и изпълнено с красиви думи и фрази слово Варда отчете желанието на империята да живее в мир със съседите си, за да може да се съсредоточи върху войната с арабите. В замяна на това гърците искаха българската лека конница да се включи в армията им.

– Вашите коне и вашите стрелци с лък са ненадмината! – обяви Варда. – Участието им на изток ще ни помогне да се справим с арабите и прогнилия им халифат!

Климент внимателно отклони предложението. Той обясни на кесаря, че конниците са основната част на българската войска и ако заминат на изток да се бият на страната на ромеите, няма кой да защитава собствените им земи.

– Постоянно сме подложени на нападения – аргументира се той. – Сърбите ни атакуват от запад, моравците само чакат сгоден случай да ни ударят, печенеги и кумани редовно минават границата, за да плячкосват.

Все пак, за да спазват добрия тон на срещата, писарят обеща малоброен отряд български конници да се включи във византийската армия като помощна войска, но Варда не изглеждаше доволен от отговора.

След това започнаха да обсъждат крепостите по границата и коя на кого да принадлежи, но отново не можаха да постигнат съгласие.

Византийците искаха повечето от укрепленията за себе си, което бе напълно неприемливо. Варда дори заговори за гръцки гарнизон във Филипополис, на което Климент се противопостави твърдо и решително. Мекият тон и заучените фрази бяха забравени, преговарящите повишиха глас, припомняха срамни случки и събития както от едната, така и от другата страна.

Накрая, за да предотврати назряващия скандал, Варда дипломатично предложи да си дадат половин час почивка.

Теодора използва паузата, за да напусне залата, слуги напълниха чашите на Климент и Варда, които станаха и бавно започнаха да се разхождат около масата. Кесарят търсеше помирителен тон, защото договорът беше важен и за него. Той заразпитва Климент за клюки от Плиска, поиска да узнае докъде е стигнал строежът на базиликата, с интерес изслуша разказа на Климент за изчезналия бокал и намирането му. Разговорът неусетно се пренесе към пратениците на Ватикана, които бяха донесли чашата, а от там и към папския нунций монсеньор Анджело Рици, който се подвизаваше в града от няколко месеца. От разказа стана ясно, че Варда и брат му Петрон познават свещеника от предишно тяхно посещение в Рим. Кесарят говореше с възхищение за двореца на нунция и красивите му градини около Тибър, където те с Петрон били чести посетители.

– Няма да си кривя душата – каза Варда. – Анджело е чудесен приятел и домакин, но сега е наш враг. Пратен е от папата да сплетничи срещу Фотий, когото ненавиждат в Рим. Откак е дошъл, се е забъркал в няколко прения с нашите свещеници, но иначе е отличен духовник. Сега, доколкото разбирам, иска да свика събор тук, в Константинопол, на който да заклейми Фотий като еретик. Това е немислимо!

– Може би бихте могли да се справите, ако имате някой силен християнски владетел във ваша подкрепа – опипа почвата Климент. Той не беше забравил желанието на Борис да има независима църква.

– Но кой? – Варда вдигна рамена. – Френските крале са католици. Немците и те. Останалите ще кажат каквото им наредят. Може би можем да използваме влиянието си в Моравия, но това съвсем не е достатъчно.

– Ами ние? – лукаво попита писарят. Ние бихме могли да ви окажем сериозна подкрепа.

Кесарят спря и сериозно изгледа събеседника си.

– Мислех, че и вие клоните към Рим – тихо каза той. – Князът ви е писал на папа Николай, той ви е пратил двама от най-добрите си свещенослужители. Дори потирът, за който ми разказа и който Борис толкова обича, е от Рим! Гръцките свещеници бяха изгонени от земите ви и заменени от латински.

– Но това може да се окаже временно – Климент се доближи до събеседника си и го подхвана под ръка. – Борис иска самостоятелна църква. И ще е с този, който му я даде!

– Изключено! – веднага отсече кесарят, но в очите му премина сянка от съмнение. – Фотий никога няма да се съгласи.

– От кога патриархът решава политиката на Византия? – попита Климент и мило се усмихна.

Кесарят се усмихна в отговор и поклати глава.

– Значи това иска князът ви... – византиецът премисляше внимателно получената информация. – Ще му е трудно да постигне това, което е замислил, но не ми се струва невъзможно. Макар че сега моментът не е от най-подходящите да се дават каквито и да било обяснения...

– Заради убийствата ли? Попита Климент.

Варда кимна.

– Заради убийствата! Всички сме много уплашени. Няма да си кривя душата – нещата не вървят никак добре и не знам кой и как ще оцелее в кризата – кесарят въздъхна. – Вчера, като стана пожара, бях в една от стаите на Влахернския дворец. Михаил ме покани на тържеството по случай сватбата си, разбира се, но минах само за малко. Такива празненства вече не са ми по вкуса. Трябваше да взема някои документи от Влахерна. Като започна пожара, в първи момент си помислих, че убиецът е дошъл за мен. Изпаднах в паника! Избягах навън през една от страничните врати и крещях като обикновен коняр! Варда уморено изтри челото си. Всички сме много изнервени и напрегнати. Включително Михаил. Ще трябва да се случи нещо съвсем неочаквано, за да може да предявиш исканията си пред императора и той да ги одобри.

– Колко неочаквано?

Преди кесарят да му отговори, Теодора се завърна на то буреносен облак в залата.

– Няколко български отряда са преминали границата и са опожарили селата ни! Говори се за войска, поела към Константинопол! – гневно обяви тя. За какъв мир говори вашият владетел?

Варда изгледа невярващо сестра си, след това хвърли пълен с негодувание поглед на писаря и извика:

– Преговорите се прекратяват! Трябва да разберем какво точно става! – след което следван от останалите чиновници, бързо напусна залата, оставяйки смаяния Климент и помощниците му сами.

* * *

Размахвайки позлатената кадилница от амвона в патриаршеската църква "Света София", Фотий водеше службата по навик, мислейки за съвсем други неща. Думите се лееха от устата му автоматично, краката му сами знаеха накъде да тръгнат и кога да спрат. Облечен в бял ленен стихар, чиито нежни ръкави се подаваха изпод тежкия, извезан със злато и сърма фелон, с посипаната със скъпоценни камъни митра на главата и чудесен епитрахил през гърдите, Фотий беше въплъщение на истински патриарх. Въпреки това, ако някой можеше да надникне в главата му, щеше с почуда да установи, че мислите му съвсем не са богоугодни, както подобава на благ духовник, а се щурат в различни посоки, лутат се като в мъгла и поставят въпроси, чиито отговори още са забулени за негово светейшество.

"Как може Михаил да е толкова безотговорен?" – това се питаше час по час Фотий и на бузите му избиха червени петна, а челото му се осея с капки пот.

Нима не разбираше императорът, че с действията си бе стигнал до ръба на пропаст, а всяка следваща крачка щеше да го сгромоляса? И което бе по-лошото, да повлече още много хора със себе си. Моментът за това бе изключително неподходящ. Най-после, след почти два века промени, гонения и репресии, иконоборчеството бе победено, а вярата върната в правия път. Майката на императора Теодора, да се свети името ѝ, пое нещата в свои ръце и постави изображенията на светците там, където им беше мястото – в църквите. Но постигнатото беше много крехко и можеше лесно да бъде разрушено, ако неразумният Михаил, който се интересуваше повече от собственото си удобство и наслади отколкото от църквата, бъдеше свален. Патриархът прекрасно помнеше изстъпленията на предишния император Теофил, който гореше икони в камината си във Влахенския дворец вместо дърва, изчегъртваше стенописите от църквите и преследваше с диво настървение тези, които не го следваха в начинанията му. За щастие Теофил умря, Михаил го наследи, а Фотий стана патриарх.

За свещеника императорът бе идеален владетел. Не се бъркаше в църковните работи, за които слушаше майка си и от които не разбираше, даваше достатъчно злато, когато се наложеше, и искаше от патриарха сведения само за интригите в града и империята, без да се интересува какво става в душите на поданиците му. Фотий беше повече от доволен. Пред будния му ум не бяха поставени прегради и той спокойно можеше да направи това, което иска – да изведе православната църква на първо място в света, което ѝ се полагаше по право. Засега усилията му се увенчаваха е успех, макар онова куче в Рим, Николай, да не ги признаваше и дори да го беше анатемосал.

Фотий се усмихна под гъстите си вежди. Префърцуненият папа не знаеше с кого си има работа! Патриархът също го анатемоса, след което обедини под крилото си всички, които заслужаваха да се нарекат православни. Негова беше заслугата за покръстването на моравците, които служеха като буфер между империята и алчните западни царства. И най-важното – беше покръстил българите, а князът им прие името на императора. Нещата вървяха от добре по-добре.

А сега бяха на път да се срутят. Михаил отблъскваше всички от себе си, създаваше проблем след проблем, настройваше враждебно дори най-близките си приятели. Не стига това, ами се появи убиец, който не се съобразяваше с ранг и положение, а градът изглеждаше като прокълнат. Страхуваше се, че той може да е следващата жертва. И то да падне не под ударите на безименния убиец, нарекъл себе си Изчислителя, а да стане жертва на интригите на Ватикана. Монсеньор Анджело Рици можеше лесно да организира убийството му в собствения му град. Нунцият вече се бе доказал като ловък интригант. Нищо не пречеше да премахне Фотий, който толкова пречеше на него и скъпоценния му папа, и да припише убийството му към останалите.

Патриархът въздъхна. Трябваше да се направи нещо и то бързо, иначе нещата можеха да приемат неприятна посока. Фотий много добре знаеше, че след патрициите все още има мнозина, които съжаляват за връщането на иконите в църквите, наричайки тайнствата и ритуалите, които не разбират, "идолопоклонничество" и които се нуждаеха от съвсем малко, за да се опитат отново да върнат ужаса от времето на Теофил.

Това не трябваше да се допуска! И той, патриарх Фотий, нямаше да го допусне! Беше достатъчно силен, знаеше достатъчно чужди тайни, за да се изправи срещу някой от най-могъщите хора в империята и за щастие разполагаше с поддръжници, които да го подкрепят.

"Има много неща, които могат да се направят" – каза си патриархът, войнствено размаха кадилницата и тръгна обратно към амвона.

Михаил трябваше да бъде запазен на трона си, а всеки заговор да бъде разкрит в зародиш и унищожен! А ако това случайно не можеше да стане, Фотий и само Фотий трябваше да подготви заместника на Михаил. Само така щеше да е сигурен, че православната вяра няма да попадне в неподходящи ръце. Но преди това трябваше да разкрие убийствата в столицата.

Патриархът се обърна отново, този път към смълчалото се мнозинство, завъртя кадилницата за последен път и направи кръстен знак, благославяйки събраните миряни.

В следващия миг погледът му срещна този на българския пратеник Климент.

* * *

– И си сигурен, че си разчел правилно знаците и Боговете? – Фотий задаваше въпроса за трети път.

Климент кимна с глава.

– Изчезнали са три реликви, като всяка от тях ще доведе до бедствие – потвърди отново той. – Липсващите хлябове открих случайно сам, но за иконата с лика на Христос и кълбото се надявах на вашата помощ.

– По дяволите! – патриархът не ругаеше често, но сега случаят беше особен. – И мислиш, че ни предстоят наводнение и пожар?

– Както и още убийства – съгласи се писарят. – Този, който стои зад всичко това, няма да спре до тук.

– Ох, да му се не види! – патриархът се строполи на най-близкия стол и се хвана за сърцето. – Знаех си, че има заговор! Но не съм си представял подобно нещо!

– Този, който организира всичко, действа много хитро - обясни Климент. – След като предизвика бедствията, ще разкрие, че реликвите са изчезнали, и всички ще го приемат като знак, че Господ е извърнал очи от града и императора. След това ще е детска игра Михаил да бъде свален. А и земетресението му дойде като по поръчка.

– Ами ако наистина е свързано със светините? – лицето на Фотий пребледня. – Ако Бог наистина е отвърнал очи от нас?

Климент вдигна рамена.

– Не бих се учудил. И градът ви, и императорът ви са далеч от представите ми за християнството. Но зад всичко това стои човек и аз смятам да разкрия кой е той. Точно както ваше светейшество се съгласи.

– Не бързай! Не бързай! Трябва да помисля! – патриархът махна с ръка и си наля чаша вода, която изпи на големи глътки. – Може да не си разбрал всичко до край. Може би, като открадне светините, престъпникът се надява градът наистина да бъде сполетян от бедствия.

– Може и така да е, но това не променя факта, че зад ставащото има зла мисъл!

– Аз съм духовник – Фотий изтри устата си с ръка. – Подобни неща са възможни. Все пак това са някои от най-свещените ни предмети.

– Значи знаете за какво става дума? – Климент се наведе към събеседника си. – Тогава само трябва да проверим дали реликвите са по местата си. Ако са там, значи бъркам. Ако ги няма...

Думите му увиснаха във въздуха като неизказана заплаха.

– Прав си! – патриархът скочи на крака и плесна с ръце. Предишната му увереност и сила се бяха завърнали. – Трябва да проверим дали реликвите са по местата си.

– Къде са сферата и иконата?

Фотий се намръщи и изгледа събеседника си изпод вежди. Трябваше ли да се довери на този чужденец? И да го допусне до някои от съкровените тайни на империята? От друга страна, българинът бе свършил прекрасна работа. Щеше да се наложи да си сътрудничат, поне за известно време. Но ако отидеше прекалено далеч...

Патриархът въздъхна. Не искаше да си цапа ръцете с кръв. Харесваше Климент още от времето, когато му беше учител в Магнаурската школа. Но ако трябваше да избира между него и интересите на Византия...

– Сферата се намира на портата Гироломне в северозападния край на крепостната стена. Лесно ще я разпознаеш. Върху нея има бюстове на трима императори със златни плащове, инструктирани със скъпоценни камъни.

– "Ако след година нямаш мантия като моята, по-добре си върви там, откъдето си дошъл"! – цитира надписа на портата писарят. – Знам къде се намира, влязохме през нея на идване. Но не забелязах да има кълбо.

– Под бюста на средния император е скрита златна сфера, за която се твърди, че е намерена от Бизант при идването му на полуострова или че му е дадена лично от Аполон – Фотий седна отново. – Легендата разказва, че докато сферата е над вратата, градът ще бъде защитен от пожари, бури и светкавици. Ако е изчезнала и това се разбере... – патриархът не довърши.

– Ами иконата?

– Не е точно икона – Фотий се размърда на стола си. – Ако е това, за което мисля, и то е откраднато, значи проблемът е много, много по-сериозен.

Климент го изгледа неразбиращо.

– Знаеш ли историята за цар Авгар? – отговори му с въпрос патриарха.

Писарят поклати глава.

– Авгар живял по времето на Иисус. Бил управник на град Едеса – обясни Фотий. – Бил слушал много за Христос, повярвал в него и много му се искало да види пресветото лице на Господа. Като узнал желанието на царя, Иисус, който не можел да отиде в Едеса, взел парче плат и покрил главата си с него. След като го свалил, върху плата се били отбелязали чертите на лицето Му. Така създадения Свой образ Спасителят пратил на цар Авгар, за да може той да види лицето Му. Изпратил му и писмо, в което пишело: "Блажен си Авгаре, както и градът ти, наречен Едеса. Блажен си, защото, без да ме видиш, повярва в мен." – патриархът въздъхна. - Според записките на Дукум Бог да се смилил над душата му, става дума за образа на Иисус върху парче плат. Възможно е наистина да е имал предвид икона, но дълбоко се съмнявам. Сигурен съм, че е искал да посочи парчето плат с лицето на Спасителя. Казвам го не само защото изглежда по-логично във връзка с написаното от кавхана, но и защото се знае, че ако с реликвата се случи нещо, над града ще се изсипе проклятие под формата на земетресение, по улиците ще настане хаос, който ще предизвика поредица от убийства.

– Случвало ли се е?

– За жалост да. Този най-ценен плат с лика на Господ Иисус, най-бележитата между реликвите, които се почитат в двореца, е обграден с най-голямо внимание и се пази строго в златен съд. И докато всички други реликви се показват на вярващите по някое време, този плат, на който е изобразено лицето на нашия Изкупител, не показват на никого и пред никого не отварят съда, дори и за самия император. Това се прави, защото се знае, че някога съдът, в който се пази святата вещ, бил отворен и целият град бил обхванат от земетресение и убийства, които заплашили всички с гибел. Било показано чрез видение, изпратено свише, че това зло в Константинопол няма да престане, докато онзи плат, на който бил образът Господен, не бъде затворен на скришно място, далеч от човешките погледи. Затворили плата в златен съд, земята и хората се успокоили, земетресението и убийствата секнали. И от тогава до наши дни никой не е отварял съда, не е вадил кърпата от него и всички много внимават това да не се случи, защото вярват и се страхуват, че ако го отворят, земетресението и убийствата ще поразят всички. Реликвата се пази в подземията на църквата "Света Богородица Фароска" в големия дворец. Всички са чували историята, но малцина знаят къде се намира платът с образа на Спасителя. Да се стигне до него е напълно невъзможно.

– И сега някой го е откраднал?

– Не ми се иска да мисля, че това е възможно! – патриархът изглеждаше съсипан – Но ако е станало, земетресението наистина може да е пратено от Бог. Както и кървавите убийства на хората около Михаил, които се наричат "стълбовете на империята". Предстоят още земетресения и още убийства – Фотий пребледня и се прекръсти. – И което е най-лошото, означава, че или императорът се е побъркал, или някой от най-близкото му обкръжение стои зад това, което се случва.

– И аз така си помислих – каза писарят. – Но преди да се плашим взаимно с това, което предстои, ми се струва, че е най-добре да проверим дали реликвите наистина са изчезнали.

– Така е – съгласи се свещеникът. – Със златната сфера няма да бъде трудно. Трябва някой да се качи на вратата и да провери дали кълбото е там. Разбираш, че трябва да стане така, че хората да не разберат какво се случва. Ако се разчуе за изчезналите реликви, ще настане паника и ужасът ще завладее града. Трябва да действаме много внимателно.

Климент кимна.

– Що се отнася до плата със Светия образ, там нещата стоят по-сложно, да не кажа невъзможно. Трябва да проникнем в двореца и в църквата, което не е толкова трудно. Но след това трябва да намерим начин да слезем в подземията, да намерим криптата, където се държи ковчежето, и да го отворим.

– Имам човек, който може да се справи с всякакви ключалки.

– Не и с тези! Те са три, точно като Светата троица, и трябва да бъдат отворени едновременно!

– Ти си патриарх! – не се предаваше Климент. – Не можеш ли да измислиш нещо. Да кажеш на Михаил, че искаш да видиш парчето, защото си имал видение?

Фотий поклати глава.

- Никога няма да се съгласи! Императорът е суеверен и ще го е страх, че ще разгневи Бога с подобна постъпка. Преди няколко години бях забутал някъде моя ключ. Знаеш как става – прибираш го някъде и забравяш къде е. Само като чу, Михаил изпадна в ярост. Добре че ключът се намери бързо след това. Така че е изключено да се съгласи да пипаме реликвата. Още повече след това, което се случи на Хиподрума, и нещата, които се приказват по пазарите. Ще трябва да измислим нещо друго – патриархът сведе глава. – Единственият ни шанс е Варда. Само той има пряк достъп до покоите на императора и може би знае къде Михаил държи ключовете.

– Искаш да предложим на кесаря да ги открадне?

– Още нищо не искам, сине мой – свещеникът се наклони към Климент. – Нека не прибързваме. Първо провери дали златната топка е на мястото си. След това виж дали не си сбъркал при броенето на парчетата хляб под колоната на Константин. Едва след това ще мислим какво да правим с лика Христов. Но побързай. Усещам, че нямаме много време.

– Ще побързам – успокои го писарят. – Но ще ми трябват хора, стълби и някакъв документ, по силата на който да мога да се кача на вратата. Тамошната стража едва ли ще бъде очарована чужденец да се катери по портите на Константинопол.

11

21 септември, вечерта

Климент се прибра в къщата на форума на Бика по мръкнало. Месарите бяха затворили сергиите си, тълпите се бяха разотишли и само локвите черна засъхнала кръв и бръмчащите над тях мухи подсказваха за оживената търговия, кипяла тук съвсем доскоро.

Писарят влезе в кухнята, взе си хляб, сирене, маслини и сушено месо и се запъти към стаята си. Корсис и Невестулката ги нямаше. Сигурно се бяха отказали да го чакат и бяха излезли да разглеждат града.

Така беше още по-добре. Щеше да има време да събере мислите си и да поработи на спокойствие.

Климент затвори капаците на прозорците, запали няколко свещи, подостри едно от перата си, разбърка позасъхналото мастило и прилежно изглади с длан парче стар пергамент.

Трябваше да запише и помисли над това, което знаеше. Както и да реши как ще действа от тук нататък. Василий беше съвсем прав. Това беше Константинопол и наистина не можеше да има вяра на никого. Дори на бившия борец, който му беше помогнал на няколко пъти.

Посещенията в домовете на Евматий и Мануил бяха изяснили някои подробности от живота им, но това не му помагаше особено.

Вестарият беше лъгал жена си с прислужницата и кой знае още с кои други, съпругата му беше залитнала по Филон. И тя като брат си се прехласваше по дребния кочияш, но дали страстта ѝ беше толкова силна, че да реши да убие мъжа си? Едва ли. Още повече че след смъртта му по-голямата част от парите на Евмарий щяха да отидат при Коридон. Дали пък магистърът нямаше пръст в смъртта на вестария? На него му трябваха пари, за да плати на войниците си и да покрие разходите си по походите на изток. Дали затова бе взимал заеми?

Ами Мануил?

Кой е бил закачуленият посетител, който го е навестил вечерта, преди логотетът да бъде убит? За да строшат врата на лихваря, е трябвало да минат зад него. Което само потвърждаваше тезата, че който и да беше престъпникът, беше добре познат на жертвите си и те му имаха доверие. Същото се отнасяше и до Ингерн. Той се бе оставил да го отведат встрани от пътя, в пущинака, без да подозира каквото и да било.

Лъв и Роман също не изглеждаха съвсем чисти. Двамата може и да минаваха за приятели, но имаха основание да се мразят един друг. Дали Лъв обвиняваше Варда и брат му за смъртта на родителите си? Дали омразата не го бе тласнала да избива тези, които му бяха близки?

Роман също имаше основание да убие вестария, логотета и варягът. Дали двамата с Лъв не действаха заедно?

Климент въздъхна и потопи перото в мастилото.

Ами Василий? Той със сигурност е дължал пари на Мануил и не е харесвал Евматий. Варягът пък беше помрачил славата .му на непобедим воин. Но беше ли това достатъчно, за да ги убие? И как се съчетаваше със заговора срещу Михаил?

Не трябваше да забравя и Варда. Той сигурно страдаше по времето, когато е ръководил империята, а сега трябва да се подчинява на впиянчения си племенник. Вярно, беше близък роднина на Михаил, но това не значеше, че не ламти за още слава и власт. Варда чудесно се вписваше в образа на убиеца – образован и смел, за да замисли подобен заговор, и достатъчно близо до императора, за да може да извърши убийствата. Не беше ли кесарят единственият обут с ботуши по време на състезанията на Хиподрума? Не беше ли намерил Климент отпечатък от ботуш близо до мястото, където беше убит Ингерн? Това, разбира се, не доказваше нищо категорично, но даваше сериозна храна за размисъл.

И накрая беше папският легат Анджело Рици, който би дал мило и драго да разстрои работата на империята. Наистина, той не познаваше достатъчно добре града и хората около Михаил, но пък кой би заподозрял един свещеник?

Трябваше да помисли и за името, което си беше избрал убиецът. Изчислителя говореше доста за самия него. Имаше си работа с човек, който пресмяташе всеки риск и изчисляваше всичко до най-малката подробност. Докъде ли беше стигнал в сметките си?

Перото дращеше по мекия пергамент, изреченията се редяха едно след друго, но нещата не ставаха по-ясни.

Всичко се въртеше около Михаил и готвения срещу него преврат. Този, който стоеше отзад, наистина бе предвидил всичко и действаше по ясен, предварително съставен план. За това говореха изчезналите реликви, както и лъжепророците, които обикаляха града, сеейки смут.

Къде щеше да е следващият удар на Изчислителя? Поне в това отношение имаше малък напредък. Главоблъсканицата, съчинена от Дукум, му даваше възможност да предвиди какво замисля заговорникът. Съвсем скоро градът щеше да бъде сполетян от ново бедствие. Пожар или наводнение. След което щеше да се разбере за изчезналите реликви и градът да бъде обхванат от паника.

Можеше ли да предвиди къде ще удари убиецът? Трябваше да предупреди останалите "стълбове" да внимават къде ходят и с кого се срещат. Макар че те и сами знаеха това.

Какво още?

Всички от близките на императора имаха причини да се мразят един друг и да търсят отмъщение за отминали дела. Но така беше в двора на всеки владетел и едва ли щеше да го доведе до някъде. Климент си спомни за комита Еспор и безцеремонното му издигане в Плиска, както и омразата, която то водеше със себе си. Значеше ли, че той иска да седне на мястото на Борис?

Писарят уморено прекара ръка през челото си. Трябваше ясно да запише въпросите, чиито отговори търси, вместо все повече и повече да се оплита в това кълбо от омраза, страх и предателства.

Той взе нов пергамент, придърпа свещта по-близо и започна от начало.

1. Защо Изчислителя беше убил Дукум?

2. Кой и защо беше убил лекаря Гайнас?

3. Защо жертвите на Изчислителя са го оставили да ги изненада и не са се съпротивлявали?

4. Кой беше откраднал реликвите?

5. Кога щеше да удари отново престъпникът?

6. Кой беше Изчислителя?

Писарят загледа написаните въпроси и почувства, че му става по-добре. Намираше се на територия, която познаваше и където знаеше какво да прави. А и някои от отговорите вече бяха ясни. Убитите не се бяха съпротивлявали, защото познаваха убиеца си. Което значеше, че той е от близките на Михаил. Реликвите бяха откраднати, за да се всее паника и над града да се струпат катаклизми и бедствия.

За начало не беше зле. Но оставаше да намери отговорите и на останалите въпроси.

Климент се нахрани, занесе чиниите в кухнята и си наля чаша студена бира от завитата с кърпа кана. Корсис и Невестулката още не се бяха върнали, но той не се притесняваше за тях.

Писарят се върна в стаята си, подкъси фитилите на свещите, за да не димят, и се зае отново с опитите си да сложи известен порядък в мислите му.

Трябваше да намери някаква закономерност, нещо в престъпленията, което да го насочи по вярната следа.

Защо Изчислителя се бе опитал да го убие? За Дукум вече беше ясно. Кавханът беше разбрал за плановете на убиеца и е трябвало да умре, за да не проговори. Но какво целеше със смъртта на Климент. И как едноокият беше разбрал кога ще пристигне в Константинопол?

Това отново го водеше към обкръжението на Михаил. Някой от тези, които минава за негови най-верни приятели и поддръжници, го беше предал и заговорничеше против него. Само някои от тях би могъл да знае за писмото на Борис, в което се съобщаваше, че праща писаря на мястото на Дукум.

Ами преговорите? Защо князът искаше мир, а нахлуваше и опожаряваше селата по границата? Нещо тук не се връзваше!

Пергаментът свърши, пламъците на свещите припукваха, бирата беше изпита. Климент внезапно се почувства уморен, главата го болеше. Той легна на леглото, зави се с плаща си и моментално заспа.

Малко по-късно Корсис и Невестулката се върнаха от разходката си из града. Двамата бяха уморени и доволни. Бившият джебчия не спираше да коментира църквите, манастирите и дворците, които беше видял, както и богато облечените търговци и видни граждани.

– Казвам ти, направо ме сърбят пръстите! Тук златото наистина все едно се въргаля по земята. Защо ли ми трябваше да обещавам на господаря никога да не крада! Щяхме да станем богати, да знаеш!

Корсис само поклати глава, качи се и надникна в стаята на писаря. Завари господаря си заспал на леглото, зави го внимателно и загаси догарящите свещи.

22 септември

Близо до една от сергиите, на които се продаваше месо, стана неочаквана среща. За изненада на писаря, тръгнал с помощниците си към портата Гироломне, там беше и монсеньор Анджело Рици, който с отвращение оглеждаше една накацана с мухи овнешка плешка.

– Как можеш да продаваш подобни гадости? – попита той и сбърчи острия си нос. – В Рим за подобна стока ще те хвърлят в Тибър.

– Че тогава върви си пазарувай в Рим! Кой те кара да се вреш тука? – отвърна продавачът и предизвикателно се изплю в краката на духовника.

Свещеникът пребледня, черните му очи заблестяха, но преди да се нахвърли върху месаря, забеляза Климент и помощниците му.

– Тук всички са истински престъпници! Душите им са почерни и от ада и точно там ще отидат! – троснато обяви той и дръпна Климент за ръкава. – След като съдбата така или иначе пресече пътищата ни отново, нека разменим няколко думи продължи той. – Размислих над това, за което си говорихме последния път.

Писарят не отговори. Ако имаше нещо да казва, папският легат щеше да го каже. Щом си беше направил труда за "случайната среща", значи наистина имаше нещо предвид.

– Много е горещо напоследък – оплака се Рици и избърса мършавия си зачервен враг. – И задушно. Не е като в Рим, където времето... – нунцият не довърши, а само махна с ръка. – Относно желанието на вашия княз, защо мисли, че византийците ще го удовлетворят?

– Той не мисли нищо такова – отговори Климент и отведе събеседника си в сенките, далеч от миризливите сергии на месарите. – Такава е волята му. И ще отиде при този, който я изпълни.

– Но той няма да получи патриарх от Константинопол! – нунцият едва сдържаше гнева си. – Фотий никога няма да се съгласи на подобно нещо!

– Това не е моя работа! – сухо отговори писарят. – Аз просто изпълнявам поставените ми задачи.

– Слушай тогава какво ще ти кажа – легатът спря и хвана Климент за ръката. – Знам, че разчитате на това, че императорът е кръстник на владетеля ви. Но не е толкова просто. Този град е обречен! Не виждаш ли какво става? Поличби и земетресения предричат края на Аморийската династия! Чуй какво говорят пророците по площадите. Ако Михаил падне, ще се окажете въвлечени в интриги и сплетни, от които няма да знаете как да се измъкнете! Докато Рим е сигурен и непоклатим като скала!

– Сигурно е така! – съгласи се Климент. – Но ако Михаил падне, и с Фотий ще бъде свършено. А следващият патриарх може да се окаже по-благоразположен от него.

– Съмнявам се! – Рици подръпна едната си буза. Легатът явно не беше размишлявал върху въпроса от тази гледна точка. – Едва ли някой ще се съгласи да имате самостоятелна църква?

- Е, трябва само да изчакаме и да видим това, нали?

Малко остана папският нунций да тропне с крак от ярост. Но все пак това беше монсеньор Анджело Рици и той умееше да се владее. Дори и тогава, когато положението се изплъзваше от пръстите му.

Двамата повървяха мълчаливо около минута, преди свещеникът да капитулира.

– Добре – каза накрая той. – Ще предам желанието на княза ви на папата. Той ще знае как да постъпи. Но искам да ми обещаеш, че ако се съгласи на това, което искате, ще забравите за византийската патриаршия!

Климент разпери ръце.

– Не мога да обещая такова нещо. Но съм сигурен, че ако изпълните желанието на княз Борис, той ще постъпи точно както искате. Едва ли щеше да пише на светия отец в Рим, ако намеренията му не бяха сериозни.

Лицето на свещеника засия за миг, в очите му проблесна искра на задоволство.

– Има и друго – каза много по-свойски той и намигна на писаря. Сега, след като бяха уредили спорния въпрос, папският легат мислеше, че може да се държи по-свободно. – Някои неща, които се шушукат тук-там и които ще ви помогнат още повече да оцените стабилността на Рим. Чул си за убийствата, нали?

Климент трепна, но прикри реакцията си в енергично кимане с глава.

– Говори се – нунцият се приближи още по-близо до писаря и го стисна за лакътя, – че убиецът е някой от обкръжението на Михаил! Някой от най-близките приятели на императора се е прицелил в трона му! Чакай! Чакай! Той махна с ръка, за да спре думите на Климент. – Това, което не знаеш, е, че Михаил не е течно такъв, за какъвто се представя! – Рици примижа от доволство при вида на учудената физиономия на писаря. – Да, той само се прави на глупав пияница. Много му е удобно да прикрива решенията си зад виното и после да се извинява с него, ако се наложи. Но истината е, че не прави нищо, преди да го е обмислил добре и преди да го е обсъдил с онзи така наречен патриарх – легатът изговори името с отвращение Фотий!

– Какво се опитваш да ми кажеш? – Климент започваше да разбира накъде бие римлянинът, но искаше да го чуе от собствената му уста.

– Това, което искам да ти кажа – Рици спря и се скри още по-дълбоко в сенките, е, че Михаил знае, че срещу него се готви заговор. Нищо чудно да подозира и кой точно седи зад всичко това. И е напълно възможно той да е този, който избива собствените си приятели!

* * *

– Сферата я няма! – подпрян на грубата дървена стълба, Невестулката бършеше челото си, докато шепнеше в ухото на господаря си.

Правеха се на работници, изпратени да почистят портата. Съпроводени от двама войници, който Фотий им беше зачислил и разполагащи със заповед, подписана лично от патриарха, Климент, Невестулката и Корсис не срещаха никакви затрудненията от гарнизона, охраняващ вратата. Стражите бяха доволни, че някой се е сетил за тях и портата им и помогнаха при изправянето на високите стълби.

Единственият проблем беше, че наистина трябваше да почистят съоръжението, а командирът на гарнизона Агатон държеше лично да провери какво са свършили. Той явно не знаеше за магическото кълбо, защото не беше забелязал изчезването му.

– Хубаво е като видиш какъв ред цари в империята – изду бузи Агатон и сложи ръце на кръста си. – Когато преди около месец инспекторът по безопасността дойде на проверка, не вярвах, че ще се случи нещо повече. Но ето, въпреки че беше едноок – засмя се на собствената си шега офицерът, – е забелязал, че портата има нужда от почистване!

Климент също се качи на нея и докато с парцал в ръка бършеше бюстовете, а Невестулката и Корсис метяха боклуците и стържеха пилешките курешки, огледа мястото, където бе стояла сферата на Бизант. Нямаше никакво съмнение, че реликвата е била отнесена наскоро. Върху малкия триножник, на който бе стояла, все още нямаше натрупана мръсотия, както върху всичко наоколо.

Писарят приклекна и бавно прокара пръст по ръбовете на триножника. Ясно напипа вдлъбнатините, които кълбото бе оставило върху позеленялата мед, но не откри следи от нищо, което да го е придържало закрепено за нея. Който и да бе отнесъл реликвата, просто се бе качил върху портата и я беше взел. Климент и за миг не се усъмни, че това е така нареченият инспектор по безопасността. Който всъщност е бил мъртвият вече едноок просяк Фидипид.

Сферата беше открадната и нямаше съмнение кой и как е извършил това. Дали едноокият я беше предал на Изчислителя? Или реликвите бяха останали скрити някъде в къщата на просяците? Може би наистина трябваше да проверят, както предложи Невестулката.

Няколко часа по-късно, уморени и изцапани, но съпроводени от благодарствените възгласи на войниците, тримата българи най-после си тръгнаха.

Изоставиха стълбите и парцалите си в една от страничните улички и се отправиха към форума на Константин. Около малкия параклис в подножието на колоната отново имаше богомолци, които оживено говореха и надничаха през решетките. Климент и помощниците му се смесиха с тълпата, приближиха до малките прозорчета и се вторачиха в петте кошници с хляб. Корсис започна да брои на пръсти, но писарят го тупна през ръцете. Само това оставаше. Заради тях някой да разбере, че част от парчетата липсват.

Нямаше грешка. В петте кошници имаше само по единайсет сиви къса. Някой бе посегнал и на тези реликви.

– Господарю! – прошепна Невестулката. – Огледах катинарите на вратата. Изглеждат непокътнати, около ключалките няма драскотини. Който и да е откраднал хляба, е имал ключ от параклиса.

Климент сложи пръст на устните си и последван от двамата си помощници, забърза обратно към "Света София". Трябваше да каже на Фотий какво е открил.

Патриархът го нямаше в църквата. Сприхав йеродякон обясни на чужденците, че негово светейшество е излязъл по важни дела, но не го е упълномощил да дава повече сведения. След което безцеремонно им обърна гръб и си отиде.

Климент изпрати двамата си помощници да намерят нещо за обяд, а самият той бавно започна да се разхожда из прохладния двор на църквата. Седна на малка дървена пейка под високите дървета и се замисли какво да предприеме от тук насетне.

От една страна, не го интересуваше какво става във византийската столица. Гърците можеха да се избиват един друг колкото си искат, да предизвикват земетресения, пожари и наводнения, да свалят или възкачват императори. Това не беше негова работа. Но не можеше да отрече, че разследването го вълнува. Самолюбието му бе погъделичкано както от исканията на Василий и Фотий да разкрие убийците, така и от собственото му желание да докаже на византийците, че е по-добър от тях. По някакъв странен начин се чувстваше привлечен от кървавия мрак, който бавно и сигурно се спускаше над Константинопол. От тъмните ангели, шумът от чиито крила му се струваше, че може да чуе, от шеметния порив на смъртта, която не се спираше пред ранг, богатство и власт.

Прав ли бе Фотий да мисли, че откраднатите светини наистина могат да навлекат бедствията, от които пазят града?

Всъщност това нямаше значение.

Писарят не можеше, а и не искаше да се меси в Божиите работи. Ако Иисус беше решил да накаже надменните византийци, кой беше той, че да се бърка? Дали Изчислителя не бе просто инструмент в Божиите ръце?

По навик Климент стана и закрачи по покритите с кръгли речни камъни пътеки. Не усещаше лекия бриз, който се носеше между клоните на дърветата, не изпитваше облекчение от прохладата на сенките. Умът му бе зает с друго.

Възможно ли бе папският нунций да е на вярна следа? Това, което той му беше подметнал, не изглеждаше лишено от логика. Ако Михаил беше разбрал, че срещу него се готви преврат, нищо чудно сам да отстраняваше тези, които заговорничат. Но от друга страна, защо прибягваше до толкова сложен сценарий, след като просто можеше да ги арестува и да се разправи с тях, без да дава обяснения на никого. Нещо тук не беше както трябва! Макар че идеята беше интересна и заслужаваше внимание.

Климент се протегна, костите му изпукаха, той се прозя като котарак. Първо трябваше да разбере дали кърпата с лика на Христос е изчезнала. От това зависеха много неща. А единственият начин да достигне до нея бе да проникне като крадец в подземията на големия императорски дворец.

* * *

Стълбището пред двореца на кесаря Варда се спускаше с меки извивки към бяла, покрита с фин отъпкан пясък алея. От двете страни растяха старателно оформени кипариси, от живия плет се носеше миризма на жасмин, рози и лавандула. Въпреки това сенките, които те хвърляха, и високият фонтан в средата на двора не успяваха да се преборят с ярко напичащото слънце, което се бе издигнато високо в безоблачното небе.

Кесарят го нямаше в дома му. Напудрен слуга, облечен във фина туника, обточена със сребристи кантове, любезно информира писаря, че господарят му е при императора, където ще прекара целия ден. От думите му ставаше ясно, че императорът не смее да отиде и до тоалетната, без преди това да се посъветва с господаря на дома.

– Дали любезният гостенин ще изчака, или ще предпочете да потърси кесаря в двореца на Михаил? – попита слугата и си позволи едва забележима иронична усмивка.

Според него беше изключено някой да допусне особа като Климент в императорския двор, но дори и да си го мислеше, напудреният не го каза на глас. За сметка на това попита дали може да помогне с още нещо и остана учуден, когато получи положителен отговор.

– Нямам време сега да ходя до двореца да търся Варда! – троснато отговори Климент, от чийто поглед не бе убягнала усмивката на придворния. Може би ти трябва да го направиш, стига да те пуснат там – не се сдържа писарят. – Беше важно да говоря с господаря ти. Важно за него, не за мен. Но щом го няма, ще го потърся друг път.

Стреснат от думите на неучтивия чужденец, слугата започна да се извинява, когато от към къщата се чу глас:

– Доведи госта в главния салон и ни сервирай плодове и нещо освежително, Лизий – на стълбите се появи Петрон. – Това че брат ми го няма, не означава, че трябва да се държиш грубо. Още по-малко с чужденци. Добре си дошъл – обърна се гъркът към Климент. – Може би аз ще мога да ти бъда от помощ вместо брат ми. Нали нямаме тайни един от друг – Петрон намигна и без да дочака отговора, се скри в сенките на входа.

Климент последва византиеца. Дали той наистина можеше да замени брат си?

Дворецът на Варда не отстъпваше по нищо на този на императора. Таваните бяха високи и изрисувани със сцени от Стария завет, по стените висяха тежки гоблени и пана, тъкани със златни и сребърни нишки, върху излъскания шарен мрамор на пода бяха постлани меки арабски килими. Дръжките на вратите и прозорците бяха от чисто злато, слънцето се отразяваше в скъпоценните камъни на полилеите и хвърляше весели отблясъци по стените, от чиито дебели камъни лъхаше хлад.

Петрон прие госта си в обширна зала, полегнал на кипарисова лежанка, надвесена над плетена дървена маса, на която Лизий тъкмо сервираше нарязани изстудени плодове и разредено вино, в което плуваха късчета пъпеш и грозде.

Въпреки небрежната поза и богатата обстановка, Петрон изглеждаше напрегнат. Бръчки набраздяваха челото му, от устата му бе останала само тънка безкръвна линия, очите му бяха присвити. Патрицият силно стискаше пръстите на едната си ръка, които бяха побелели от напрежение.

Петрон изчака слугата да се оттегли и внимателно да затвори вратата след себе си, посочи на Климент лежанката срещу себе си и тихо, гледайки в пода, попита:

– Дошъл си при брат ми, за да му кажеш с какво се занимавам ли?

Климент отпи от превъзходното вино, завъртя го в устата си, примижа и каза:

– Не точно. С теб имаме договорка и няма да я нарушавам. Освен ако не установя, че ме мамиш, разбира се.

– А за какво тогава си дошъл? – Петрон присви очи още повече и се вторачи в госта си.

Вместо да отговори, писарят разклати виното в чашата си. Бе дошъл да се срещне с Варда и въобще не се бе сетил за Петрон. Дали по-малкият брат нямаше да му свърши по-добра работа? Може би имаше повече логика да се довери на него вместо на кесаря. Все пак той получаваше българско злато и макар под натиск, сътрудничеше. Освен това Петрон бе по-запознат със ставащото в подземния свят на Константинопол, нямаше много скрупули и бе достатъчно умен, за да разбере какво става и до какво може да доведе то. Ако Михаил паднеше, той и брат му също нямаше да се задържат дълго на постовете си и щеше да им се наложи да напуснат прекрасния дворец, който обитават, да не говорим, че можеше да им се наложи да спасяват живота си. Имаше и още един довод, който щеше да накара византиецът да се заеме със задачата – пари!

– Не знам дали мога да ти се доверя – започна от далеч писарят. – Става дума за нещо, което изпълнявам по молба на патриарх Фотий.

– Какво иска тази пепелянка? – Петрон не изглеждаше очарован. – Неговата работа не е ли да води проповеди в "Света София", да размахва кадилницата и да не си пъха гагата в светските дела?

– Сигурно е така – съгласи се Климент. – Но е открил някои неща, които го притесняват и които могат да доведат до последици, неприятни както за него, така и за императора и най-близките му.

– Какви неща? – Петрон облиза устни и се размърда на мястото си. Какви последици?

Без да навлиза в подробности, Климент обясни на събеседника си за изчезналите реликви и за проклятието, което може да се стовари над града. Не спомена нищо за Дукум и заговора, но Петрон бе достатъчно умен, за да си даде сметка за какво става дума.

– И две от реликвите наистина са изчезнали? – византиецът не изглеждаше особено притеснен. – Това сигурно ли е?

Климент кимна.

– Толкова сигурно, колкото това, че стоиш тук пред мен. Сам проверих кошниците и кълбото. Няма ги! Ако и кърпата с лика на Христос е изчезнала...

– Значи Фотий е притеснен? Не исках да го обиждам одеве – Петрон махна с ръка. – Старият лисугер е надушил нещо, нали? Заговор ли има? Заговор срещу императора?

– Така мисли.

– Знаех си! – гъркът удари с юмрук по дланта си. – Знаех си, че нещо се мъти! Убийствата, земетресението, проповедниците и слуховете, които се носят из града! Но за какво ти е брат ми?

– Исках да го помоля да ни помогне да проникнем в криптата на църквата на големия дворец. Да проверя дали е изчезнала и кърпата с образа на Спасителя.

– Това е абсурд! – махна с ръка Петрон. – Там не може да припари никой, дори и Фотий. Избрани хора се пускат само на най-големите празници и то надзиравани лично от императора и стражите му. И златното ковчеже никога не се отваря!

– Трябва да намерим начин да влезем в криптата... – думите на писаря увиснаха във въздуха.

Събеседникът му изглеждаше шокиран.

– Искаш да ти помогна да ограбиш най-ценните реликви на империята? Може и да ми плащате за сведения, но никога няма да участвам в това! И като заговорихме но темата, трябват ми пари! И то бързо.

– Няма да има повече пари! Нито сега, нито по-късно! Не разбираш ли? – Климент се наведе към събеседника си. – Ако Михаил падне, с теб и брат ти е свършено! Ще трябва да бягате от Константинопол. Има ли къде да отидеш? Някъде, където ще се чувстваш наистина в безопасност? Някъде, където няма да се будиш нощем и да се вслушваш дали по коридора не върви убиец?

– Недей да ме плашиш! – изрева Петрон и виното в чашата му се разплиска. Вратата се отвори и в процепа се появи притесненото лице на Лизий, но господарят му го отпъди с махване на ръка. – Няма да участвам в подобна кражба!

– Но ние няма да крадем. Само ще проверим дали кърпата е на мястото си. Ако е там, значи няма място за притеснения. Ако я няма...

– Значи другите реликви са изчезнали... – замислен разтърка брадичката си византиецът. – И ако установим, че тази също я няма, можем да отидем при Михаил и да му кажем, че вероятно е жертва на заговор.

– Точно така! Съгласи се писарят. – А той със сигурност ще знае как да се отблагодари на този, който му донесе новината. На теб в случая. Може би рискът си струва?

В очите на Петрон проблеснаха алчни искрици.

– Аз също ще ти платя, независимо какъв е резултатът.

Византиецът забарабани е пръсти по облегалката до себе си.

– Значи искаш да ти помогна да влезеш в криптата на църквата в големия дворец и да отвориш златното ковчеже, в което се пази кърпата на Иисус. Само това?

Климент кимна.

Византиецът полежа още малко замислен, барабанейки с пръсти по тъмното дърво. В главата му бушуваше буря от мисли, предположения и надежди. Истината бе, че Петрон спешно имаше нужда от пари. Последните му операции на Хиподрума и някои други места, където приемаха високи залози, бяха изтънили кесията му почти до скъсване. А беше взел и кредити от хора, които не можеха да чакат безкрайно. Брат или не на кесар, трябваше да се издължи, ако не искаше да пострада.

– Добре, съгласен съм! Гъркът се надигна леко и подаде ръка на писаря. Ще ти помогна, но ще ме оставиш аз да отнеса новината на Михаил. Нито ти, нито Фотий ще говорите с императора преди мен. И искам заплащане три пъти по-високо от обичайното. Все пак работата е рискована.

– Не мога да ти дам дума от името на Фотий, но ще направя каквото мога – стисна подадената ръка Климент. – А за парите не се безпокой. Половината ще получиш още днес, останалите – след като се убедим дали реликвата е на мястото си или не.

– Чудесно! – Петрон потри доволно ръце. – Трябва да знаеш следното.

Петрон вещо обясни, че е слизал няколко пъти в криптата и добре знае къде е ковчежето с лика на Христос. Трудностите бяха много, но преодолими. Първата беше как да влязат в черквата. За щастие гъркът знаеше таен тунел, водещ от двореца направо в една от нишите на "Света Богородица Фароска". Той бил построен, за да могат в случай на нужда императорът и семейството му да се скрият в църквата или да ходят да се молят, без да ги безпокоят. За целта щеше да им се наложи да отключат вратата на тунела, която била на скрито място. Климент предложи Невестулката да се справи с този проблем, но Петрон възрази. Приел вече веднъж идеята за "обира", както той го наричаше, византиецът искаше всичко да мине гладко. Ключ за вратата пазели императорът, началникът на имперските конюшни Василий и кесарят Варда.

– Няма защо да молим Михаил и Василий за помощ – подсмихна се Петрон. – Но брат ми ще ни "услужи" с ключа, не се съмнявам в това, още повече че няма да знае, че го прави.

След като проникнат в църквата, Невестулката можеше да се пробва да отключи вратата на криптата и следващата зарешетена малка портичка, зад която бяха светините. Най-трудно щеше да е отварянето на златното сандъче, в което се пазеше реликвата.

Тук твоя човек няма да успее да се справи, колкото и да е ловък. Сандъчето е така направено, че за да се отключи, трябва да се поставят три ключа от трите му страни, които да се завъртят едновременно. Това се прави от императора, патриарха и кесаря – уточни Петрон. – Може да има и други капани, за които да не подозирам. Сега разбираш ли за какво става дума?

– Ти ще "заемеш" ключа на брат си. Аз ще искам неговия от Фотий и се надявам той да ми го даде. Но как ще стигнем до този на императора?

– Той прилича на този, само че е златен – Петрон свали кесията от кръста си и извади от нея малък изящен ключ. – Михаил е суеверен и непрекъснато го носи със себе си. Закачен е на колана му. Ще направим дубликат и на някое от угощенията които дава, ще го изчакаме да се напие и ще разменим двата ключа.

Климент скептично поклати глава.

– Мислиш ли, че ще стане?

– Бихме могли да пробваме. Но ако имаш по-добри идеи, съм готов да ги изслушам – ядно отговори братът на Варда.

Писарят си тръгна със смесени чувства от посещението при Петрон. От една страна, византиецът се оказа безценен помощник с блестящи идеи, от друга – имаше чувството, че се замесва в нещо, което няма да завърши добре. Алчният поглед на гърка, който заблестя, след като осъзна, че ще бъде необезпокояван в пълната с богатства крипта, не хареса на Климент. Знаеше, че не може да има вяра на Петрон, но нямаше към кого другиго да се обърне. Още повече че той щеше да осигури два от четирите необходими ключа и да ги заведе до тайния тунел, свързващ двореца с църквата.

Искаше му се да се поразходи, да се разсее и да сложи мислите си в ред. И да поговори с някого, който не е въвлечен в интриги, убийства, кражби и заговори. Време беше да посети Ирина, която започваше да му липсва все по-силно.

Реши да мине покрай Южната стена, за да е по-близо до морето. Може би то щеше да донесе поне малко хлад.

Макар да наближаваше краят на септември, слънцето не спираше да грее, а морският бриз и сенките бяха единственото спасение от жегата.

Климент заобиколи Хиподрума, мина покрай манастирите на свети Сергий, свети Атанасий и свети Тома, спусна се към портата на пристанището Констоскалион и продължи покрай стената.

Имаше чувството, че пропусна нещо, че нещо му се изплъзва като невидима нишка, която трепти във въздуха, но той чува само звукът ѝ, без да може да я види. Унесен в мисли, писарят не усети кога стигна най-западната част на града. Пред него се издигна златната порта, чиито високи крила блестяха ослепително на яркото слънце.

Макар да бе минавал и друг път от тук, Климент спря да разгледа това поредно чудо на града. Знаеше, че вратата се отваря само когато императорът се връща триумфално след победа и трябва да поведе войските си по улиците на града. През останалото време беше отворен само дървеният портик, през който спокойно можеха да преминават хора и товари. Вратата беше висока поне шест метра, на крилата ѝ бяха монтирани златни плочи с барелефи, изобразяващи победите на предишните византийски императори. Сега от вътрешната страна на портата лежеше тежка верига, също позлатена, но тук-там ожулена и ръждясала. Над нея се издигаха три стражеви кули от червени тухли и камъни, подсилени по ъглите с метални подпори. На върха на портата величествено се издигаше статуя на Нике – Богинята на победа, в колесница, теглена от няколко слона.

"Защо пък точно слонове?" разсеяно си помисли писарят, докато подминаваше златното съоръжение и тръгна по страничната уличка. Обстановката му се стори странно позната. Макар манастирът "Света Анна" да бе по-надолу но улицата, бе сигурен, че е идвал тук и преди. Миг по късно всичко дойде на мястото си. Пред къщата на едноокия просяк Фидипид пазеха двама войници. Те бяха подпрели копията си на стената и надигаха мях с вино между сладките приказки. Климент ги подмина колкото се може по-бързо, без да поглежда към къщата, където бяха извършени толкова убийства.

Писарят дълго чука на дървената врата с железни пирони, преди една сърдита послушница да му отвори. Тя го изгледа изпитателно от главата до петите и го попита какво иска. Климент, предварително намислил какво да отговори, обяви, че носи вести за сестра Ирина от България във връзка с убийството на баща ѝ и иска да говори с нея. Монахинята поклати глава, съгласи се да предаде известието на игуменката и безцеремонно затвори вратата пред носа на писаря, оставяйки го да чака в пека на улицата.

Следите от земетресението бяха напълно разчистени. Отломките бяха събрани и изхвърлени, падналата мазилка – възстановена, стъклата на прозорците сменени. Само килната камбанария на църквата подсказваше за наскоро отминалото бедствие, но около нея беше издигнато дървено скеле, по което като мравки пъплеха работници. Скоро и тя щеше да бъде поправена.

Писарят се повъртя малко пред затворената порта и бавно започна да се разхожда по улицата, търсейки сянката на манастирската стена. Бяла и висока, тя се издигаше малко над главата му, горната и част беше от гланцирани зелени керемиди, които блестяха на силното слънце. Следвайки извивките на улицата, стената завиваше, опирайки в съседния двор. Точно в края ѝ имаше друга врата, малка и тясна, но достатъчна, за да мине през нея човек.

Климент изтри потното си чело с длан и тръгна обратно. Макар и далеч от центъра, улицата беше оживена. Търговци, селяни и занаятчии, повели мулетата си пред пълните със стока каруци, бавно се насочваха към вътрешността на града, надявайки се да продадат товарите си. Войници, тръгнали да сменят караулите; граждани, връщащи се с покупки от пазара и забързани калфи се разминаваха със свещеници, монахини и дякони, потящи се в черните си раса. Носеше се чаткане на копита, подвиквания и смях, миришеше на прах, животински изпражнения и напечен път.

Най-накрая врата на манастира се отвори и същата намусена монахиня застана на прага. Зад нея, цялата поруменяла, плахо надничаше Ирина.

– Игуменката разреши десет минути и нито секунда повече! Когато свършите, просто почукай на вратата – каза послушницата и побърза да се скрие обратно зад дувара.

Усмихната, Ирина прекрачи прага и застана срещу Климент. Двамата се гледаха втренчено, без да знаят какво да си кажат, но погледите им говореха повече от всякакви думи.

Накрая византийката се усмихна на сила и закачливо попита:

– Е, кой е убил баща ми?

Доволен, че има за какво да говори, Климент задъхано започна да разказва, размахвайки несръчно ръце. Историята му се оказа не много стройна и накъсана на места, но всеки път, когато погледнеше зачервеното от вълнение лице на събеседничката си, той имаше чувството не че върви по земята, а се носи във въздуха, лек и безтегловен като птичка. Този път разказа цялата история, без да скрива нищо, дори къде е чашата от черепа на Никифор, която всички бяха издирвали.

– И сте посекли убиеца на баща ми? – тихо попита накрая Ирина.

– Да! Точно под Мадарския конник. Корсис го промуши, а след това му отряза главата! Ако не беше дошъл навреме, сега нямаше да съм тук – отговори Климент и въпреки жегата потръпна при ужасяващия спомен за това, как се бе измъкнал на косъм от смъртта.

– Тогава ти благодаря! В очите на византийката имаше сълзи, но тя смело погледна писаря. – И на теб, и на помощника ти. Сега ще спя по-спокойно. Поне знам, че баща ми е отмъстен! Съжалявам само, че е трябвало да се излагаш на опасност.

Климент искаше да каже нещо, да избърше сълзите от лицето на любимата си, да и каже, че за нея е готов да извърши още по-героични дела, но думите не искаха да излизат от устата му, а тялото му беше като вкаменено.

Виждайки смущението му, Ирина се усмихна през сълзи и посочи вратата на манастира.

– Трябва да побързаме! Майката игуменка не обича някой да нарушава нарежданията ѝ. А след земетресението стана още по-сприхава от преди. Ядосва се за най-малкото нещо. Не спира да повтаря, че Бог ни наказва за греховете ни. – Ирина поклати глава. – И новините, които получи преди малко, я уплашиха още повече. Всички са много развълнувани от това, което ни разказа просякът.

– Какъв просяк? – застана нащрек Климент. – Какво е разказал.

– Сутринта на вратата потропа един прокажен, който търсеше нещо за ядене. Пуснахме го в кухнята и му дадохме каквото беше останало от вчерашната вечеря. След като се нахрани, ни разказа клюките от града. Как всичко е по вина на Михаил, че императорът е виновен за земетресението и тепърва ни предстоят подобни изпитания. Говореше много убедително. Но това, което най-много притесни майката игуменка, а честно казано, и всички нас е, че според него някои от реликвите, пазещи града, са изчезнали и няма да ни пазят повече...

Климент замръзна на място и понечи да хване Ирина за ръката, но се спря в последния момент. Откъде прокаженият знаеше за изчезналите светини?

- Каза ли какво е изчезнало? – попита той и нервно се огледа настрани. Нима Изчислителя беше стигнал до последния етап от плана си? Това значеше, че няма никакво време. Ако искаше да помогне на Борис, на Ирина и на себе си, трябваше да побърза.

- Защо те интересува толкова? Ти не живееш в Константинопол? Няма от какво да се боиш!

- Просто ми отговори на въпроса! Тонът на Климент не търпеше възражение. – Ако искаш да помогнеш и на двама ни.

– Не! Прокаженият просяк не каза нищо повече – отсече византийката, почувствала се засегната от думите на писаря.

Климент въздъхна, спря и се обърна към любимата си.

- Историята е дълга и не знам дали ще мога да ти я разкажа. Аз самият не съм сигурен, че знам всичко в нея. Но по един или друг начин може да се окаже, че касае и теб, и мен, и излизането ти от манастира. Наистина е важно да си спомниш дали просякът е споменал конкретни реликви.

– Сигурна съм, че не е! Сестра Анастасия, която се грижеше за него, ни осведоми най-подробно за думите му – византийката щеше да продължи с обясненията, но неочаквано дръпна Климент за ръкава. – Ето го! Човека, за когото ти говорех!

Задната врата на манастира бавно се отвори и от там се подаде заметната с качулка глава. Чу се звукът на клепало, каквото ползват прокажените, а след миг, оглеждайки се внимателно, просякът затвори вратата след себе си и тръгна по улицата към центъра на града. Само яркото слънце, което грееше в очите му, и това, че бяха в сенките, попречи на прокажения да види Климент и Ирина.

– Трябва да разбера кой е! – писарят искаше да остане при Ирина, но разбираше, че това е шанс, който не може да изпусне. Изчислителя беше ползвал просяци и преди и нищо чудно този да го заведеше при господаря си. – Трябва да разбера къде ще отиде!

– Свърши каквото е необходимо, а после се върни при мен – с неочакван плам отговори Ирина и стисна ръката на писарят. – Ще те чакам!

Прокаженият се движеше пъргаво и на писаря му бе трудно да го следва. За негов късмет въпреки силното обедно слънце улиците бяха пълни с народ и скоро той смело излезе от сенките.

Просякът, изглежда, бързаше за някъде. Макар да минаха покрай няколко църкви и манастири, около стените на които бяха насядали множество негови събратя, той не се присъедини към тях. Хлопането на клепалото му проправяше път като на император, защото никой не искаше да рискува да се зарази от болния.

Малко след като пресякоха един от мостовете над река Ликус, се случи малък инцидент. Каруца, водена от два вола, изскочи внезапно на пътя и едва не премаза просяка.

– Внимавай къде караш, идиот! – развика се той, размаха дървената си тояга като меч и шибна с нея едно от животните. След това бързо отскочи встрани, за да избегне камшика на човека на капрата и следван от ругатни и закани, продължи пътя си.

Прекосиха целия град. Минаха под хвърлящия сенки акведукт на Валент, подминаха кръстовидната църква "Свети Апостоли", манастира на "Христос Пантократор" и се насочиха към портата Платея.

Нима беглецът искаше да напусне Константинопол? Или идваше от Пера?

Просякът стигна до вратата и се мушна в ходника. Климент го последва и миг по-късно пред него се ширнаха равните води на Златния рог. Прибоят тихо се разбиваше в брега, в небето се носеха чайки, няколко войници играеха с костени зарове.

От прокажения нямаше и следа.

Слисан, Климент се огледа на всички страни, но този, когото преследваше, сякаш се бе изпарил във въздуха.

– Току-що през вратата мина един прокажен. Видяхте ли накъде отиде? – попита той играещите войници, но те само му махнаха с ръка да ги остави на мира.

– Не можем да следим за всички дрипльовци, които минават от тук. Имаме по-важна работа! – отговори му един от стражите, а останалите го подкрепиха с бурен смях.

Климент приближи войника, хвана го за яката на кожената куртка и го раздруса.

– Пак питам! Къде отиде прокаженият!

Не можеше тази нова нишка да изчезне така неочаквано, както се бе и появила.

Вместо да отговори, стражът го блъсна в гърдите, а останалите захвърлиха заровете и извадиха мечовете си.

Климент също посегна да извади своя, но в същи мит се чу нечии силен глас:

– Какво става тук?

Началникът на гарнизона, спартарият Стилихон, бе дошъл да нагледа войниците си. Той разпозна Климент и мрачна усмивка се разля но лицето му.

– Пак ли ти? Може би е по-добре да оставя да те убият!

12

22 септември

Мърморейки сърдито, Стилихон поведе Климент към караулното помещение в централната кула. Личеше си, че стаята е обитавана от военен. По стените бяха закачени щитове и ножници, някои празни, други със затъкнати мечове, лъкове, снопове стрели и копия бяха наредени в ъглите, по дървените полици свитъците се гушеха между шлемове, предпазители за ръце и нараменки. По накапаната с восък маса, разгърнати един върху друг между тежките месингови свещници, бяха поставени няколко карти на града, пергаменти със свитъци и заповеди. До тях имаше пълна до половината чаша с вино, подпряна на глинена стомна. По земята зад стола се търкаляха стари парцали и парчета от дрехи, запечатани с насмолена хартия гърнета бяха подредени под дървените пейки.

– Надявах се повече да не се срещаме! – Стилихон изгледа гневно писаря, оправи кожената си куртка и постави прибрания в ножницата си меч на масата между двамата. – Защо идваш да тормозиш войниците ми? Или си открил нещо, свързано със смъртта на съотечественика ти?

- Всъщност да, открих някои неща, но нито тук е мястото, нито ти си човекът, на когото ще ги кажа! – не се остави да бъде сплашен писарят.

Нещо не беше както трябва. Спартарият се бе появил прекалено бързо при портата, носейки със себе си напрежение и обиди, които писарят не заслужаваше. Той можеше да се разхожда свободно където си иска и да задава въпросите си, без това да предизвиква яда на Стилихон. Въпреки това византиецът се бе ядосал, бе го довел в стаята си и сега го гледаше като враг. Климент усети как по гърба му преминава студена тръпка и незабелязано опипа скрития под дрехите си нож. Защо не бяха в канцеларията, където се срещнаха за първи път?

Спартарият се зачерви още повече и понечи да му отговори яростно, когато неочакван кучешки вой прониза въздуха. Звукът бе изключително силен и неприятен, заглушавайки шумовете, които се носеха от пристанището и града.

Вбесен, Стилихон, скочи от стола си, отвори широко прозореца и изкрещя:

– Накарайте това куче да млъкне! Не искам да чувам повече противния му рев!

Сега бе ред на писаря да подскочи. Климент отстъпи назад, извади ножа изпод дрехата си и го насочи към византиеца. Във виковете му разпозна същия глас, който бе чул преди малко, когато прокаженият, който преследваше, се бе развикал на коларя. Това обясняваше внезапното изчезване на бездомника при вратата Платея, купчината стари дрехи зад стола на спартария и гнева му, който Климент предизвика с появата си.

– Ти си прокаженият, който разпространява слухове, че Бог е извърнал очи от императора. Ти си този, който е ходил в манастира "Света Анна"! – не можа да се сдържи писарят и в следващия миг съжали за прибързаната си реакция.

Вместо да отговори, византиецът издърпа меча от ножницата си и замахна срещу Климент. За късмет на писаря, широката маса между двамата ограничаваше действията на Стилихон. Един от свещниците падна, каната се заклати и обърна чашата, виното в нея заля струпаните пергаменти.

Писарят отскочи назад, обърна се и докато спартарият заобикаляше масата, отвори вратата и се втурна по стълбите навън. Разблъска няколко войника, които вървяха към кулата и им извика да спрат и заловят преследвача му, защото е предател. Объркани, стражите започнаха да въртят глави, но в следващия миг началникът им излетя от вратата, бълвайки проклятия и заплахи, крещейки, че писарят е шпионин, който се е опитал да го убие.

Войниците се хвърлиха след Климент с викове. Разбрал, че не може да чака помощ от никъде, той се стрелна напред по улицата, блъскайки един чирак, понесъл кошница с ябълки, които се изсипаха на земята. Зад него се чуха ругатни и когато погледна през рамо, писарят с облекчение видя, че няколко от войниците са се стоварили на земята, а Стилихон блъска изплашения чирак, който им бе препречил пътя. Това даде допълнителни сили на Климент, който сви в една от страничните улички и побягна още по-бързо. Само след минута виковете зад него заглъхнаха. С малко късмет бе успял да се измъкне от преследвачите си.

Писарят с благодарност докосна талисмана под дрехите си, спря задъхано и седна на близката каменна пейка. Подпря длани на коленете си, без да обръща внимание на минувачите, които с интерес наблюдаваха задъхания чужденец. Гърдите му се надигаха учестено, сърцето му щеше да изхвръкне от бързото тичане. Мислите му се въртяха около Стилихон и ролята му в разиграващата се из улиците на Константинопол драма. Дали спартарият бе Изчислителя? Дали той стоеше в дъното на изчезналите реликви, убийствата и заговора срещу императора?

Някой го блъсна по рамото, извини му се, но Климент не обърна внимание и тръсна глава. Макар много да му се искаше да е разрешил загадката, това изглеждаше малко вероятно. Изчислителя беше някой много близко до Михаил, а Стилихон, макар и началник на портата Платея, едва ли беше точно такъв.

Тогава?

Много по-логично изглеждаше византиецът да е част от общия план, някой високопоставен в изкусната игра на криещия се в сенките Изчислител, когото той случайно бе разкрил. Имаше чувството, че колко повече напредва разследването му, толкова повече възможности и варианти се появяват, които като черни пипала на отровна хидра бавно го омотават в прегръдката си и се опитват да го задушат.

Независимо дали заради изчезналите реликви, или по друга причина, Бог наистина бе отвърнал лицето си от Константинопол и неговия император. И сега по улиците на града, възседнали огнените си коне, с кикот се носеха дяволът и помощниците му, които се надсмиваха в лицето на императора, патриарха и на него самия. Антихристът ловуваше между стените на Константинопол и все повече жертви падаха в мрежите му. Жертви с проблясващи скъпоценни пръстени, пълни стомаси, дебели тела и пусти души. И след като събереше кървавата си жътва, Смъртта щеше да разчупи стените на града и да проточи костеливите си пръсти първо на изток към Дамаск, а след това и на север към Плиска!

Писарят скочи на крака.

Трябваше бързо да намери някой с достатъчно власт, някой, който да му повярва и да арестува Стилихон.

Климент припряно се огледа. Намираше се в края на стръмна уличка, лъкатушеща по един от хълмовете на града, в края на която се извисяваха златните кубета на "Света София". Дано този път патриархът да беше в черквата.

Докато бързаше по стръмнината, чу някой да го вика по име. Застанал в средата на улицата, без да се притеснява, че пречи на останалите минувачи, широко усмихнат, Василий му махаше с ръка.

Писарят се завтече към приятеля си, дръпна го в сенките и на един дъх му разказа всичко, което се бе случило. Отначало бившият борец го гледаше с усмивка, но с напредването на разказа тя се стопи, а очите на исполина ставаха все по-сериозни и сериозни. Накрая Василий махна с ръка и забърза към защитната стена.

– По-късно ще ми разкажеш останалото – каза той. – Сега трябва да хванем Стилихон!

Началникът на конюшните не се шегуваше. Василий накара срещнатия патрул да го придружи и само след минута бяха при портата Платея.

– Извикайте Стилихон! – прогърмя гласът на византиеца, докато стреснатите войници се чудеха какво става. – Искам веднага да се яви при мен!

Оказа се, че спартария го няма. Малко след като изхвърчал от стаята си, гонейки Климент, той казал, че отива да търси шпионина и оттогава не се бил връщал.

Василий наруга уплашените войници, които мигаха на парцали срещу него, чудейки се в какво са се провинили, заповяда им, ако офицерът се появи, веднага да го обезоръжат и арестуват.

– Имам нужда да се подкрепя! Обяви Василий и скоро двамата с Климент седяха под дебелата лозова сянка в градината на близката кръчма.

Потни слуги разнасяха табли, отрупани с чинии и охладено вино, две кучета се биеха под една от масите за парче тлъсто месо, няколко проститутки със силно изрисувани лица се прозяваха шумно, опитвайки се да се събудят, а до тях група монаси ги гледаха похотливо.

Василий поръча две кани вино, хляб, маслини и специалитетът на заведението – скопен петел с подправки, изчака да донесат напитките, наля си в очуканата тенекиена чаша, изпразни я на един дъх, наля си нова и чак тогава заговори.

– Мислиш ли, че Стилихон е Изчислителя? Може да си се натъкнал на разрешението на загадката съвсем случайно. Ако той е убиецът, така ще бъде най-добре за всички. Едва ли човек с неговия ранг може да организира нещо кой знае колко опасно и лесно ще се справим със заговора му – Василий не спираше да говори, като в същото време късаше едната кълка на петела, след което стръвно се нахвърли върху храната.

– Съмнявам се! – отговори писарят и отпи от чашата си. – Както сам каза, едва ли обикновен спартарий ще може да изплете толкова сложен заговор. Предполагам, че той просто е някоя от пионките, които този, който действително стои зад всичко това, разиграва. Това, че се натъкнах на него и го разпознах, само показва, че не е взел достатъчно предпазни мерки, нещо, което истинският Изчислител не би допуснал никога.

Василий кимна, изтри устата си с ръка и се оригна шумно.

– Много съм гладен! – исполинът си отряза от гърдите на петела. – Но ти си прав. Ако Стилихон е Изчислителя, едва ли бихме го открили толкова лесно. Макар че всичко се случва. Вероятно не е предполагал, че ще се натъкне на някой, който да прояви интерес към обикновен просяк, още повече прокажен, както си направил ти. Било е късмет и нищо друго!

– Все пак не мисля, че той е Изчислителя – настоя Климент. – Този, който организира убийствата и заговора, е близък до Михаил, защото знае неща, които няма откъде другаде да научи. А Стилихон определено не е такъв човек.

- Добре, убеди ме – разочаровано махна с ръка византиецът. - Макар все да не мога да се отърва от чувството, че това е нашият човек. Е, аз ще тръгвам - Василий стана и хвърли няколко монети на масата. Ще направя всичко възможно да заловя този предател. Ако още е в града, ще го намерим до довечера.

Климент също стана, бръкна в кесията си и остави част от съдържанието ѝ пред чинията си. Василий може и да му беше приятел, но никой нямаше да може да каже, че един византиец му е платил обяда.

Двамата се разделиха пред кръчмата. Гъркът тръгна към Влахернския дворец да търси Михаил, писарят пое към "Света София".

Главата му гъмжеше от мисли, докато си проправяше път сред следобедната тълпа. Чираци, понесли тави с пресни хлябове и гевреци; продавачи на варени скариди; рибари, размахващи пръчки с нанизани на тях кефали, калкани и скумрии, се смесваха с облечени в тънки роби прислужници, извели малки деца на разходка; араби с шарени панталони и ослепително бели чалми, мулетари, войници, конници, свещеници и проститутки. Навсякъде се носеха викове, смях и цвилене на коне, две кучета яростно се лаеха под погледа на охранена котка, понесла в устата си убита чайка. Облегнати в сенките на прохладните каменни стени, продавачи на реликви и лечители лениво рекламираха стоката си, предлагайки лек или молитва за всяка болежка или нещастие. Под една лозница издокаран в парадна униформа спартарий заедно с двама писари записваха желаещите да се включат в армията на магистър Коридон, прилъгвайки новобранците с пари в брой и обещания за бързо забогатяване след победата над арабите. Нисък дебел монах, понесъл малка красива икона, обкована със сребро, се потеше начело на шествие, отиващо да отдаде почит на света Барбара в църквата над Златния рог.

Зает със собствените си мисли, Климент остави тълпата да го носи покрай манастира на свети Теодор, проправи си път в блъсканицата около Капитолия, излезе на форума на Теодосий, подмина колоната на Константин, заобиколи Хиподрума и най-накрая стигна до "Света София".

За разочарование на писаря, Фотий отново го нямаше. Охранен прислужник с румени бузи го увери, че патриархът ще се върне скоро, и Климент се настани на един от резбованиге столове покрай източната стена да чака завръщането му.

Църквата бе пълна с богомолци, свещеници и послушници, от двора се носеха крясъци, шум от стъпки и всякакви други звуци, които отекваха под високите сводове, понасяха се към огромните куполи и там някъде, между ангелите и техните тръби затихваха, за да дадат път на следващите.

Климент знаеше, че черквата не е средище само на богомолци. "Света София" привличаше като магнит и търговци, селяни и занаятчии, които се надяваха да продадат стоките си в обширните ѝ дворове, а свещениците нямаха нищо против това, стига да им плащат входна такса. Адвокати и правници се срещаха тук с клиентите си, майки водеха дъщерите си на сгляди, подписваха се договори, продаваше се жито, ечемик, коприна, подправки и дори оръжия. Църквата бе като малък град. При портите ѝ, 365 на брой, точно колкото бяха дните в годината, винаги имаше пазачи, които, въпреки че бяха монаси, носеха дебели дървени палки и отговаряха за реда и доброто поведение.

Писарят въздъхна и уморено разроши косата си. Имаше няколко неща, които го притесняваха в станалото със Стилихон. Спартарият бе разследвал смъртта на лекаря Гайнас и на кавхана Дукум. Беше ли скрил нещо византиецът и какво? Той ли беше убил регистратора, за да не може да му каже какво всъщност се е случило с българския пратеник? И нарочно ли беше скрил рапорта на доктора за смъртта на кавхана? По чия заръка бе направил това?

Имаше и още.

Защо Стилихон се беше оказал в "Света Анна"? Манастирът беше чак на другия край на града. Ако военният искаше просто да всява паника, разпространявайки слухове за изчезналите реликви, можеше да отиде някъде по-наблизо. В Константинопол имаше достатъчно места, които можеха да му свършат работа. Или спартарият искаше да е възможно по-далеч от портата Платея, за да не срещне някого, който го познава? Но в това нямаше логика! Много по-възможно беше Стилихон да бъде забелязан, докато преминава през града, преоблечен като просяк. Както и бе станало.

Унесен в мислите си, сладкия мирис на тамян и прохладата на просторната черква, Климент не усети как клепачите му натежават, очите му затварят и той заспа.

Присъни му се странен сън. Уж беше в Плиска с Борис, но двамата говореха пред църквата "Свети Апостоли", а Дукум, възседнал коня си, яздеше около нея. Внезапно конят на кавхана полетя, превръщайки се в облак, а Борис и Климент напразно скачаха, опитвайки се да го хванат за краката. Дукум се възвиси в небето, но там внезапно пропадна през пухкавия си кон и се понесе към земята. Климент се опита да извика, да се втурне напред и да хване кавхана, но звуците излизаха от устата му странно забавени, а краката му го засърбяха и сякаш напълнени с олово, едва се поместваха. Дукум падна по лице върху камъните със звук на счупен клон, а Борис, превърнал се в лекаря Гайнас, с прерязано гърло, от което капеше кръв, се надвеси над трупа и каза: "Някой му е счупил врата!". Писарят, който успя да върне контрола над тялото си, се хвърли към кавханът, но когато го обърна по гръб, се оказа, че това не е Дукум, а едноокият просяк Фидипид, който му намигна с единственото си здраво око и го попита дали ще заложи на зелените на Хиподрума, или ще изчака да мине земетресението. След това се разнесе ужасяващ тътен, земята се разтресе и към него се понесе огромно златно кълбо, което мачкаше и рушеше всичко по пътя си. В съня си писарят извика, опита се да избяга, но кълбото го блъсна по рамото и го затисна на земята.

Климент отвори очи и примигна, опитвайки се да осъзнае къде се намира. Пред него стоеше млад дякон, който го разтърсваше за рамото и като видя, че писарят се е събудил, каза:

– Патриархът се върна, българино. Чака те зад централния олтар.

Търкайки очи, писарят премина през големия кораб на базиликата, между високите колони и огромните многоръки сребърни свещници, в които горяха дебели свещи от чист восък, някои украсени с червени панделки. Подмина хора с изящните му златни мозайки на свети Георги, Мадоната и Иисус и влезе през високата порта на олтара, с триъгълен покрив и дебели колони от жълт мрамор от двете страни. Рисунки от Евангелията, изписани със злато и сребро, образи на светци, Божията майка и Христос, чудотворни икони и орнаменти на цветя, зверове и демони, толкова изкусно направени, че изглеждаха като живи, обсипваха стените на олтара, в който, блестящ като слънце на небето, се издигаше украсеният с безценни камъни Божий престол.

Патриархът нервно крачеше около него, на лицето му беше изписана гневна гримаса, няколко по-млади свещеници се опитваха да го заговорят, но Фотий ги гонеше нервно с ръка като досадни мухи.

Щом видя Климент, той разбута насъбралите се духовници и без да обръща внимание на богомолците, които искаха да ги благослови, хвана писаря над лакътя и го дръпна през една от страничните врати. Зад него заприпка млад послушник, изпълняващ ролята на личен прислужник, който не знаеше какво е разгневило толкова началника му, но не смееше да попита.

– Научи се да не ме търсиш тук! – гневно викна Фотий, бързо излезе от черквата и с широки крачки се понесе към патриаршеския дворец в дъното на църковния двор. – Аз съм върховен глава на църквата, не просто познат, който можеш да безпокоиш на работното му място! Поставяш ме в неудобно положение! Да не говорим, че всички виждат посещенията ти. Причината въобще да ти обръщам внимание е, че залогът е прекалено висок!

– Ако ваше светейшество смята за необходимо, мога да си отида – сухо отбеляза писарят.

– Не говори глупости! – ядно тръсна глава патриархът и черната му монашеска шапка за малко щеше да падне на земята. – Както вече казах, действията ти са от изключителна важност! Просто трябва да се срещаме на друго място. Не в църквата.

Климент кимна и последва патриарха. Изкачиха се по мраморните стълби, в подножието на които пазеха няколко яки монаси с копия в ръце. Други, въоръжени с твърди дъбови палки, бяха застанали пред всяка от стаите. Явно патриархът наистина се страхуваше от покушение.

Минаха бързо по широк, окичен с икони коридор, и накрая влезнаха в не много голяма, но уютно обзаведена, без излишен разкош стая с голям сребърен кръст на източната стена. Послушникът, който ги следваше от църквата, помогна на Фотий да свали официалните дрехи и украшения, които носеше на гърдите си, и патриархът остана по просто, но удобно расо, върху което лежеше фино изработен златен кръст с голям кървавочервен рубин в средата.

За разлика от повечето останали духовници, Фотий не държеше на показността. Няколко удобни канапета, сандъци облицовани с кожа, маса с грижливо подредени по нея пергаменти, разноцветни мастилници и добре подострени пера и бюфет от тъмен орех, върху който бе поставено резбовано дървено разпятие, бяха цялото обзавеждане на стаята. Единственото допълнение на която бяха седем скромни икони и запалено кандило, от което се носеше благоухание. Над студената камина бяха подредени кръстове върху красиви поставки, но нищо не издаваше, че това е част от личните покои на най-високопоставения, а вероятно и най-богат, представител на църквата.

Все още намръщен, Фотий показа един от столовете на гостенина си, отпрати послушника и сам се настани срещу писаря. Потропвайки с пръсти по масата пред себе си, патриархът изслуша разказа на Климент, накара го да повтори някои от по-съществените моменти, след което въздъхна и приглади брадата си.

– Не се сърди, че преди малко бях груб. Насъбраха ми се доста неща, нервите ми не са вече както едно време. Вчера ми се наложи да обявя официално развода на императора, а днес сутринта да го венчая – той направи гримаса на отвращение. – Стана в покоите му, не присъстваха много хора. Дори той разбира, че това, което прави, не е най-умното нещо. А на мен пък съвсем не ми е по сърце. Все едно ми е за кого е женен Михаил, но раздялата му с дъщерята на Коридон ще докара неприятности на всички ни, помни ми думата! – патриархът замълча и завъртя верижката на врата си. – А сега от това, което ми разказа, разбирам, че опасенията ми трябва да са много по-сериозни, отколкото бяха досега. До мен също достигна мълвата, че из града се носят слухове за изчезнали реликви. Някой обикаля около светите места и сквернослови срещу императора, сочи земетресението като пръст Божи и вещае още по-страшни катаклизми, докато Михаил е на трона си. Дотук нищо ново, но този човек, който се представя ту като просяк, ту като пътуващ проповедник, ту като прокажен, твърди, че някои от реликвите пазещи града, ги няма, което вече е сериозен проблем – патриархът въздъхна и скръсти ръце пред гърдите си. – А сега ти ми казваш, че това не е кой да е, а спартарият на вратата Платея Стилихон. Чудя се какво ли зло още ще ни сполети?

– Хлябът в кошниците наистина е откраднат, златната сфера на Бизант също я няма – каза Климент, а патриархът въздъхна още по-дълбоко.

– Сега е много важно да разберем дали и кърпата с образа на Христос е открадната. Ако и тя е изчезнала... – Фотий не довърши, а само се прекръсти.

Писарят разказа за срещата си с Петрон, пропускайки да обясни защо братът на кесаря се е съгласил да сътрудничи. Свещеникът го изслуша мълчаливо и макар в очите му да се четяха въпроси, не попита нищо. Вместо това обеща, ако се сдобият с ключа на императора, да им даде своя собствен, за да могат да отключат ковчежето, в което се съхраняваше свещената кърпа.

Разбраха се да се срещат колкото се може по-рядко и ако това все пак се наложи, да става в палата на патриарха, а не в църквата. За свръзка щеше да им служи послушникът Игнатий, който обслужваше Фотий и се оказа негов племенник.

– Пази се! – предупреди го на изпроводяк патриархът. Казах ти. Вече съм получил предупреждение, че може аз да съм следващата жертва. Сам видя – посочи с ръка към вратата божият служител – не ми е приятно, но съм се обградил с хора, които да ме пазят. Може и да са монаси, но някои от тях са по-добри и от най-добрите ветерани. Защото – очите на Фотий заискриха – имат на своя страна вярата. Тя им дава сили. Ти също трябва да внимаваш. В крайна сметка, ще се разбере с какво се занимаваш, ако вече не се е разбрало. Няма да можеш да се прикриваш дълго зад смъртта на Дукум. Мнозина няма да харесат разследването ти, включително и Михаил. Трябва да внимаваш къде и кога ходиш. Бъди непрекъснато нащрек, не се движи сам и винаги ползвай централните улици – доколкото ти е възможно. Макар и там да не е безопасно. Удар с нож или с кинжал може и да остане незабелязан в тълпата. Не излизай никога без придружители. Нападнали са те веднъж, ще те нападнат и втори път! Знам, че ми нямаш доверие – патриархът сложи ръка върху рамото на писаря, – но този път съм на твоя страна!

Писарят кимна, обеща да се пази и си тръгна.

Над града се бе спуснала омайна лятна вечер. Слънцето бе залязло и най-после не сипеше жарките си лъчи, от Златния рог вееше лек бриз, който се провираше между листата на дърветата и охлаждаше нагретите през деня къщи и площади. По тъмното небе се носеха бели облаци, между тях ясно грееха големи жълти звезди. Миришеше на водорасли и рози, а звукът на цикадите заглушаваше шума, идващ по улиците. По стените около църквата бяха закачени запалени факли, но от тях нямаше голяма полза, защото ясната луна светеше ярко, къпейки всичко в бледата си светлина.

Климент пое въздух с пълни гърди и за първи път, откак пристигна в града, се почувства спокоен. Макар загадката да изглеждаше заплетена и да ставаше все по-сложна, той внезапно изпита усещането, че ще успее да я разреши, че нещо в него вече знае отговора и само трябва да изчака, за да изплува на повърхността.

Писарят отвори една от страничните врати в оградата погледна към смълчаната тъмна черква и излезе на павираната улица до нея.

В този момент нещо се стовари върху него и го събори на земята. За разлика от съня му преди малко, това не беше гигантска златна сфера, а човек с изваден меч. Той се бе хвърлил върху Климент от близкото дърво, където се криеше в очакване на появяването му. Само грешната преценка на скоростта и разстоянието спасиха писаря от острието. То изтрака по четвъртитите камъни, но в следващия миг мъжът скочи на крака и отново се хвърли върху жертвата си.

Трескаво опитвайки се да извади ножа си изпод дрехата, Климент извика, знаейки, че няма кой да му помогне в пустата улица. Шумът от пристанището на Златния рог и Галата заглушаваше гласа му, а дори някой да го чуеше, нямаше да може да дойде навреме.

Той все пак успя да издърпа камата, късайки ленената си риза, в която ръкохватката на ножа се замота точно навреме, за да успее някак си да отбие нападението на убиеца, и дишащ тежко, да се облегне на стената зад себе си. Дали не трябваше да хвърли оръжието по нападателя, залагайки всичко в един удар?

Убиецът, облечен в черни дрехи и с омотан около лицето шал, между пролуките на който проблясваха само очите му, не му даде време за размисъл. Той вдигна меча си и го стовари върху главата на писаря. Климент успя да отскочи навреме встрани, а острието остави широка бразда в белия хоросан зад него. Инерцията изигра лоша шега на Климент. Той залитна, подхлъзна се и падна по гръб на земята.

В следващия миг убиецът бе над него, а високо вдигнатият му меч закри ярката луна. Вместо да го стовари върху жертвата си, нападателят внезапно се олюля, направи несигурна крачка напред и се стовари току до главата на писаря. Между рамената му стърчеше стрела.

По средата на улицата, стиснал арбалет, който се губеше в едрите му длани, стоеше Василий.

– Ела да ти помогна – подаде ръка на падналия писар византиецът и се ухили. – Не се ли радваш да ме видиш?

– Повече от всякога! – Климент пое протегнатата ръка, изправи се и изтупа дрехите си от прахта. Гърлото му бе пресъхнало и прашно, кръвта биеше в слепоочията му, но се чувстваше по-жив от всякога. – Но как се оказа тук? И то въоръжен?

Исполинът направи кисела физиономия.

– Още не си разбрал всичко – каза той и посочи мъртвеца. – Знаеш ли кой е това?

Писарят поклати глава.

Василий приклекна, обърна трупа и дръпна шала от лицето му.

В тях, сякаш ги обвиняваха, се взираха мъртвите очи на спартария Стилихон.

* * *

– Пий! – Василий сипа щедро вино в сребърна чаша, на която беше гравирана битката на Тезей с Минотавъра. – След подобно преживяване всеки има нужда да се подкрепи!

Климент с благодарност вдигна напитката към устата си, отпи голяма глътка, задави се и изплю част от виното. Гадеше му се, главата му се въртеше, ръцете му трепереха, зъбите му тракаха, но в същото време възприемаше ставащото около него с кристална яснота.

Василий го тупна с лапата си по гърба, писарят се изкашля, след което пресуши чашата. Византиецът му я напълни отново.

Двамата поседяха известно време мълчаливо, оставяйки прохладния бриз да охлади страстите и сърцата им. Бяха полегнали върху отрупани с възглавници лежанки на просторната мраморна тераса на двореца, в който живееше Василий. Виното постепенно отпусна изпънатите нерви на Климент и той блажено се отпусна на меката коприна. Реши да се напие, да му отпусне края, та дано изтрие веднъж завинаги тревогата и напрежението от душата си.

– Императорът се ожени за бившата ми жена – неочаквано каза Василий, а гласът му беше натежал от печал. – Мислех, че няма да го направи, но са се венчали без много шум днес сутринта и сега празнуват. И аз бях поканен, но не съм сигурен дали ще мога да понеса подобно празненство. Каквото и да си мислиш, обичах Евдокия Ингерна, въпреки че делеше леглото си с това на Михаил. А сега е само негова...

Писарят учудено погледна големия мъж до себе си, но Василий се извърна, за да скрие стеклата се по лицето му сълза.

– Няма значение! – изтри бузата си с юмрук византиецът. – Нищо не може да се направи. По-добре да се върнем към настоящите си проблеми.

На въпросите на писаря как се е оказал зад църквата в точния момент, Василий разказа, че цял ден обикалял града, търсейки Стилихон. Обикалял пазарите и кръчмите, където знаел, че се събират войници, навестил златарите, при които повечето спартарии и други офицери държали парите си, минал през площадите и пазарите, но никъде не можал да намери беглеца. Най-накрая, когато съвсем се отчаял, случайно го зърнал близо до двореца на Юстиниан. Стилихон изглеждал напрегнат и забързан, с омотан около главата шал, който за щастие се смъкнал точно когато минавал покрай Василий.

– Следеше те - делово сподели византиецът и отпи от чашата си. От предишното му тъжно настроение не бе останала и следа. Той пак изглеждаше изпълнен с енергия и решителност за действие. - Тръгнах да го следя. Можех да го хвана веднага, но ми беше интересно какво е намислил. Тайно се надявах да ме отведе до Изчислителя, но... – Василий вдигна рамена. – Видях те да влизаш в двореца на Фотий, а Стилихон се качи на близкото дърво да наблюдава двора. Явно много ти беше насъбрал нашият спартарий. Останалото ти е известно.

Климент благодари още веднъж на спасителя си и двамата надигнаха чаши.

Постепенно напрежението изчезна, виното си каза думата и Климент се отпусна усмихнат на лежанката. Беше му приятно да стои на прохладната тераса, да се напива бавно с прекрасното вино на Василий и двамата да си говорят и да се смеят като стари приятели. От кога не му се беше случвало това? Всъщност ставаше за първи път, честно призна пред себе си писарят. В Плиска, макар и с висок пост, непрекъснато се намираше под напрежение. Спешните задачи никога нямаха край, а Борис изискваше всичко да става по възможно най-бързия начин. Освен помощниците си, Климент нямаше други истински приятели и внезапно осъзна колко се е привързал към Корсис и Невестулката. Но всичко това можеше да се поправи. Особено ако успееше в задачата си и освободеше Ирина. Беше спестил достатъчно пари, а и имаше имението до Филипополис, което Борис му подари, сред като разреши загадката с жълтата кутия и изчезналата дъщеря на Гостун. Можеше да напусне службата си, да се откаже от почестите в двореца и да се оттегли заедно с Ирина, да наеме ратаи, да гледа зърно и плодове, да прави вино, да има деца и да заживее щастливо и спокойно, далеч от интригите, убийствата и сплетните. Можеше да...

Внезапно силен гръм разцепи тишината. Тътенът още не беше заглъхнал, когато заби камбана, понесоха се писъци и команди. Василий скочи на крака, разливайки виното си, писарят го последва.

Византиецът се надвеси над перилата на балкона, взирайки се в оранжевите отблясъци, които започнаха да се издигат над северната част над града.

– Това е пожар! – каза той и рязко се обърна. – Гори Влахернския дворец! Бързо! Да отидем да видим какво става!

Без да дочака отговор, Василий се втурна навън. Залитайки, Климент тръгна след него. Не му беше писано да се наслади на една наистина спокойна вечер.

В главата на писаря, докато се препъваше по тъмните, изпълнени с викове улици, се появиха куп въпроси, които се стрелкаха като мълнии в замъгления му от виното мозък: Беше ли императорът в двореца? Беше ли това опит да бъде убит Михаил? Имаше ли станалото нещо общо с изчезналата златна сфера, която пазеше града от мълнии и пожари?

Внезапно по улицата повя хлад, кожата на Климент настръхна и той усети как виното се отича от него, а главата му се избистря. Нима проклятието, за което говореше Фотий, наистина бе застигнало града и императора? Нима след изчезването на сферата на Бизант, пазеща града, Бог бе поразил това място точно според легендите?

Какво се бе случило?

Чуха гръм, гръм, който според Василий е ударил императорския дворец, последван от пожар. Не беше ли предрекъл същото Фотий?

Климент ядно тръсна глава. Както и да беше избухнал пожара, човек бе причината за него и той трябваше да го открие. За останалото патриархът можеше да потърси обяснение в молитвите си!

Пред него византиецът тичаше, блъскайки безцеремонно всички, които се изпречат на пътя му. Улиците бързо се пълнеха с хора, които плачеха, понесли покъщнината си, или с ужасени лица се опитваха да разберат какво става. Чуваха се викове и стонове, няколко пъти попаднаха на групи богомолци, които, паднали на колена, отправяха пламенни молитви към небесата. А в далечината, заревото все повече се разрастваше. Макар Константинопол да не беше дървен като Плиска, един голям пожар щеше да има ужасни последици.

Облечени в дебели кожени куртки, панталони и шлемове, понесли кофи, стълби и чували с пясък, войници с крясъци разгонваха тълпата. Впрегнати в каруци, в които се поклащаха бурета, пълни с вода, ниски, набити коне се точеха във върволица по посока на пожара.

Близо до цистерната на Аспар срещнаха Невестулката, който се луташе из тълпата. По лицето на слугата се изписа облекчение, когато видя господаря си.

– С Корсис се разделихме! Търсехме ви навсякъде! – каза с пресипнал глас той и тръгна с Климент и Василий. – Страхувахме се да не ви се случи нещо.

Колкото по-близо до двореца приближаваха, толкова топлината ставаше по-голяма, във въздуха се носеха сажди и пушек, пламъците се виждаха все по-ясно в нощното небе, а бумтежът им се усилваше.

– И видях, и ето сив кон, и върху него ездач, чието име беше смърт; и адът следваше подире му[103]; – едър проповедник беше застанал на един от уличните ъгли, а високият му плътен глас се носеше наоколо, успявайки да заглуши шумовете на пожара. – Всичко е предсказано! Всичко е написано! Господ е отвърнал лице от нас! Господ е омерзен от разврата, пиянството и смъртта, които сеят Михаил и властниците му! Отвърнал е лице от тях и ние ще трябва да плащаме греховете им, докато всички земни царе и велможи, и богати, и хилядници, и силни не се покаят, не пречистят душите си и не заплачат с истинските сълзи, които ни праща нашият Бог Иисус Христос и не обикнат с истинската му обич тези които са онеправдани и отхвърлени! Защото никой не може да се скрие от истинския гняв на Агнеца, и ще дойде великият ден на гнева Му, и никой няма да може да му устои! Затова, братя и сестри, тези, които плащат греховете на други, помислете какво трябва да направите, за да спечелите пак Божията любов, какво трябва да сторите, за да...

Така и не се разбра какво трябва да сторят бедните, защото без да спира, Василий удари през лицето проповедника. Свещеникът се сви и хвана с ръка окървавената си уста, а бившият борец го сграбчи за рамената, завъртя го, блъсна го на земята и го ритна няколко пъти.

– Махай се от тук, ако искаш да останеш жив! – Василий сграбчи окървавената риза на мъжа. – И ако пак те срещна да проповядваш против императора и да всяваш паника, ще те затворя в подземията на двореца, където Апокалипсисът наистина ще стовари върху главата ти! Разбра ли?!

Без да дочака отговор, византиецът се завъртя и повика Климент и Невестулката с ръка.

– Насам! – тримата завиха към малкия хълм срещу двореца. Там вече се беше събрала тълпа зяпачи, които разпалено коментираха пожара на двореца и опитите той да бъде загасен.

Огънят беше обхванал някои от помощните постройки около централната сграда, но като че ли беше овладян.

– Какво става? – попита Василий най-близкия зяпач. – Какво се случи?

Мъжът вдигна рамена.

– Чу се гръм. Ударил двореца. След това започна пожарът.

– Гръм ли? – гигантът вдигна ръка нагоре. – Какъв гръм? Небето е съвсем чисто?!

– Не знам! Казвам това, което стана! Може би наистина е Божие наказание! Може би...

– Млъкни! – Василий блъсна събеседника си в гърдите. – Сигурно е била лятна буря. Ти какво мислиш?

Вместо отговор Климент посочи с ръка.

– Какво е това?

Иззад ъгъла с маршова стъпка, предвождани от тръбач с дълга медна тръба, завиваше формация войници.

– По дяволите! Изруга Василий. – Императорът!

Миг по-късно се показа позлатена носилка, чиито пурпурночервени завеси бяха вдигнати. В нея, облегнат на куп копринени възглавници, прегърнал в едната си ръка русокосата Евдокия, докато с другата махаше на ужасената тълпа, лежеше Михаил. Зад него, подпирайки се един друг, се клатушкаха оцелелите "стълбове на империята", повечето с побелели лица и раздърпани дрехи. Процесията завършваше с малък конен отряд понесъл широка делва, която се оказа пълна не с вода, а с вино.

Войниците грубо разблъскаха минувачите, проправяйки си път напред, след което се разгърнаха от двете страни на малкия хълм. Носилката на императора бе поставена точно срещу горящия дворец. Останалите се струпаха около него, а тълпата под тях на улицата гневно зашумя.

Михаил стана, едва държейки се на краката си, и придърпа кикотещата се Евдокия в обятията си. Протостраторът Роман им наля още вино, папският легат Анджело Рици седна на носилката да си почине, страторът Лъв, душейки въздуха, започна да обикаля по хълма, а водачът на колесница Филон запя неприлична песен.

Василий махна с ръка и каза на Климент:

– Тръгвам си! Императорът е жив и както виждам, в отлично настроение и не го заплашва опасност. Пожарът е овладян, няма какво повече да правя тук – бившият борец махна с ръка и тръгна надолу по хълма.

– Това са българитееее! – Михаил видя Климент и Невестулката и им помаха с ръка. – Елате насам, езичници такива! Харесва ли ви огънят?

Писарят, последван от помощника си, приближи до императора.

– Харесва ли ви всичко това? – Михаил описа широка дъга с ръката, в която държеше чашата си. Част от виното се разплиска и изцапа предницата на туниката му, където личаха и други подобни петна. – Или и вие мислите, че съм прокълнат?! Че Бог е отвърнал очи от мен и този град? Така ли мислите?

Климент се огледа притеснено.

– Празнувах сватбата си с тази прекрасна жена Михаил прегърна още по силно Евдокия, – празнувах превръщането ми в истински мъж, когато това се случи. Казват, че светкавица поразила двореца ми! Но ако е целила мен, защо удари този, а не другия дворец, където бях в действителност? Проклет ли съм наистина? – императорът изглеждаше така, сякаш ще се разплаче.

– Може би това е небесно знамение, светкавица, пратена от Зевс в чест на сватбата ви – бързо каза Климент.

Михаил го погледна така, сякаш го вижда за първи път, след което се провеси на рамото на жена си и започна да се смее.

– Чу ли го, любима? Чу ли го? – не спираше да повтаря той. – Знаех си, че варварите ще имат добро обяснение за това, което се случва. Значи Зевс ни поздравява, а? – той се изкикоти гръмогласно. – Звучи много по-добре от това, с което ми пълнят главите свещениците и собствената ми майка! Но така ли е наистина?

Императорът се олюля, но успя да се задържи на краката си.

– Аз ще разбера какво става! – страторът Лъв разбута войниците и тръгна към пожара. – Ще видя точно какво е станало!

– Ето това е истински мъж! Нали, любима?! – Михаил звучно целуна жена си, която се изсмя пиянски. – Само той ме обича и е готов да влезе и в огъня за мен! Ти обичаш ли ме, българино?

– Аз... – объркано започна Климент, но в следващия момент императорът неочаквано залитна, направи няколко крачки към него и политна към земята. Миг преди да падне, Невестулката се стрелна напред, прихвана Михаил през кръста и го задържа. В следващия момент владетелят бе в ръцете на слугите си, които бързо го наобиколиха и върнаха в лежанката.

- Да си вървим! Видяхме достатъчно! – провикна се той и вдигна високо чашата си. По конете! Филоне! Налей ми още вино! Да празнуваме! Днес се ожених!

Климент и Невестулката изчакаха кавалкадата да се оттегли. Войниците разпръсваха тълпата, която дюдюкаше, крещеше обиди към Михаил и хвърляше всичко, което намери под ръка. Наложи се стражите да изблъскат недоволните към горещия дворец, за да може да мине императорът, като налагаха тълпата с тъпата страна на копията си.

Писарят поклати глава и се загледа в затихващия пожар. Все пак, въпреки цялата бъркотия, огнеборците бяха успели да си свършат работата. Огънят бе локализиран в единия край на двора, покривите на съседните сгради бяха залети с вода и не се запалиха, част от въглените бяха засипани с пясък и чакъл.

Разбрала, че зрелището приключва, тълпата започна лека-полека да се разпръсква, дълбока въздишка на облекчение полетя във вечерния въздух, но неприличните обиди и закани към императора и свитата му не секнаха.

Климент и Невестулката се смесиха с хората, опитвайки да разберат как е започнал пожарът. Отговорът, който получаваха, бе един и същ. Чул се силен гръм, блеснала светкавица, която се стоварила в двора на двореца и го подпалила. Дали това е Божие наказание или не, никой не се наемаше да каже.

– Е – обърна се накрая писарят към помощникът си. – да се прибираме! Днес беше дълъг ден. Време е да си починем. А тук не свършихме кой знае каква работа.

– Всъщност свършихме! – Невестулката го изгледа самодоволно и се залюля на пети. – Имаме това – той вдигна дясната си ръка, на единия от пръстите на която се люлееше позлатен ключ. Взех го от Михаил, когато се стовари отгоре ми. Мисля, че ще ни свърши работа!

Писарят изгледа невярващо помощника си, след което грабна ключа от ръка му.

– Това е ключът от сандъчето, в което се пази кърпата с лика на Христос! – извика той. – Браво, Невестулке! Сега задачата ни става много по-лесна!

Доволен от похвалата, Невестулката изпъчи гърди и тръгна напред. Успокоени, че пожарът е овладян, хората се разотиваха по къщите си, подпомагани от настойчивостта на стражите. Войниците обикаляха по улиците и разпръсваха застоялите се по ъглите групички, помагаха на по-възрастните да върнат обратно изнесения багаж и разчистваха улиците.

"Колко бързо се променя всичко" – мислеше си писарят, докато следваше Невестулката. – "Няма повече от три часа, откакто се опитаха да ме убият, а сега ми се струва, че е станало преди години."

Това го накара да се замисли за Стилихон. Каква беше ролята на спартария в историята? И как го беше намерил? Дали е станало случайно, или е знаел къде да го търси?

Писарят спря на място и повика помощника си.

– Налага се да свършим още малко – му каза той и двамата бързо се отправиха към портата Платея.

Завариха там само няколко войници на пост, които нерешително изгледаха писаря. Позовавайки се на заповед от Василий, той поиска да огледа стаята на Стилихон и без да чака отговор, се завтече нагоре по стълбите.

Нищо в централната кула не се бе променило.

Климент внимателно огледа свитъците на масата, разви един по един пергаментите, струпани на купчини върху рафтовете, прочете всички записки в дебелата книга на спартария, но не откри нищо, което да му помогне. Невестулката внимателно огледа струпаните по ъглите копия и стрели, почука по броните, извади мечовете от ножниците им, погледна под празните пейки, търсейки тайни скривалища, но също не намери нищо.

Накрая трябваше да признаят, че каквито и тайни да бе имал, Стилихон ги бе скрил добре.

* * *

Бършейки саждите от лицето си, Креон трудно балансираше кофата с вода. Искаше му се всичко по-бързо да свърши и той да се върне в малката си стаичка под източното стълбище на Влахернския дворец, където го чакаше една от прислужниците на императрицата.

"Бившата императрица!" – веднага се поправи Креон и цъкна с език. Всъщност момичето със сигурност си бе тръгнало. Едва ли и той щеше да остане под тъмните стълби, ако наоколо бушува пожар. Въпросът беше дали ще се върне и дали е оставила половинката стомна с вино, което бе откраднала от кухните.

Креон плю на земята и отново избърса чело. Беше слуга в двореца от четири години и нямаше причина да се оплаква. Заплатата беше добра, работата не беше особено тежка, имаше покрив над главата си. И беше съвсем близо до тези, които ръководеха империята. Не веднъж му се бе налагало да помага при пиршествата на императора и се беше убедил, че той и приятелите му са обикновени хора като всички останали. Имаха своите слабости и предпочитания, своите пороци и тайни. Вестарият Евматий, страторът Лъв, магистър Коридон, логотетът Мануил, варягът Ингерн, протостраторът Роман, дори състезателят Филон се вълнуваха от подобни неща, от каквито се вълнуваше и той, искаха да се издигнат още по-високо, точно като него. А ето че сега трима от най-приближените на Михаил бяха мъртви. Което още веднъж потвърждаваше тезата, че и те са като останалите хора, а камата пронизва плътта им точно както на всички останали.

Креон изля кофата си върху тлеещите въглени и тръгна да я пълни отново. Беше стигнал до най-източната част на двора, до там, където се бяха проточили последните езици на пламъците. За него нямаше проблем да повърви малко повече, понесъл пълната кофа. Доставяше му удоволствие да прави повече от другите. Това го различаваше от тях, нали?

Малко по-назад стената бе черна и обгоряла, превърната на въглен. Мнозина казваха, че именно там мълнията е поразила двореца, но Креон не се интересуваше от това. Все едно беше защо и как е тръгнал пожарът, щом беше загасен. Първоначалният шок отмина и слугата ясно си даваше сметка, че някой ще трябва да отговаря за това. Колко добре, че нямаше да е той.

Бяха пострадали някои от помощните постройки около двореца. Ковачницата и складовете бяха напълно изпепелени, както и бараките към тях, за щастие покривът на конюшнята бе само обгорен, а конете изведени навреме. По земята, потънали в черни мръсни локви, се търкаляха парчета черно дърво, части от прозорци и врати, купчини недогоряла слама и всякакви други боклуци. Опитвайки се да ограничат огъня, огнеборците буквално бяха срутили част от постройките, преди пламъците да се прехвърлят на тях.

Креон се замисли. Дали под обгорелите отломки имаше нещо ценно?

Слугата внимателно изгледа мотаещите се из двора групички войници. Дали щяха да забележат, ако намери нещо за себе си?

Креон внимателно огледа земята. Нещо привлече вниманието му. Изгрялата луна се отразяваше в жълто светещо петно, идващо изпод една от падналите обгорени врати.

Заинтригуван, Креон приближи да види какво има под развалините и в следващия момент отскочи с вик на зад. Изпод почернялото дърво се подаваше нечий крак, обут с красив кожен сандал, чиято златна закопчалка проблясваше в тъмнината.

Креон се прекръсти, за да си вдъхне смелост, остави кофата си на земята и с две ръце вдигна вратата.

Под нея, вперил изцъкления си поглед в нощното небе, лежеше страторъг Лъв. В гърдите му до дръжката стърчеше забит кинжал. В едната му длан имаше парче пергамент.

13

23 септември

Климент, Петрон и Невестулката нервно се спогледаха. Намираха се в криптата на църквата в големия дворец, пред тях върху позлатена маса от тисово дърво лежеше сребърно ковчеже с орнаменти и голям брилянт върху капака. Сцени от страстите Христови бяха изкусно гравирани върху потъмнялото сребро. Разпитът пред Пилат, бичуването на Иисус, поставянето на трънния венец и кръстният път личаха отстрани, а Разпятието и празният гроб – върху предния капак.

Отпред, от ляво и от дясно на ковчежето, имаше фино изработени ключалки, пред които, пъхнали ключовете си с протегнати напред ръце, стояха Петрон, Климент и Невестулката.

Писарят огледа помощниците си. Лицето на византиеца беше пребледняло и изпънато, по слепоочията му се стичаха капки пот. Очите на Петрон се стрелкаха като подплашени гълъби и въпреки че се опитваше да ги задържи на сандъчето пред себе си, те алчно оглеждаха струпаните в малката крипта богатства.

Покрай стените бяха подредени пищно украсени боядисани в червено и златно сандъци. По полиците до тях, грижливо подредени проблясваха безценни потири, купи и чаши, няколко мощехранителници с едри диаманти им правеха компания. В единия от ъглите имаше струпани на няколко релефни нагръдника, шлемове и мечове, чийто златен и сребърен обков проблясваше под ниския таван. Мантии от тежък пурпур, поръбени с хермелин, лорики с халки от злато, разпятия и кръстове с най-фина изработка и навита на рула персийки килими и гоблени бяха нахвърляни покрай тях.

Лесно проникнаха в църквата на двореца. След пира на Михаил по случай сватбата му почти всички спяха пиянски сън, а повечето войници бяха изпратени да помагат при разчистването на отломките на пожара във Влахернския дворец. Петрон махна с ръка на началника на стражата, едър пехотинец със зачервен нос извика, че идват по заръка на брат му, и никой повече не се поинтересува от тях.

Тайната врата бе хитроумно скрита в сянката на една колона, облицована със същите мраморни плочи като стената. Нямаше нито дръжка, нито видима ключалка. Ако човек не знаеш специално къде и какво да търси, нямаше как да я забележи. Петрон обаче знаеше.

Въпреки негодуването му оставиха Корсис да пази пред нея, а останалите се спуснаха по няколкото извити стъпала, минаха по дълъг задушен коридор и накрая излязоха в нефа на дворцовата църква. Невестулката лесно се справи с простите ключалки към подземието и скоро тримата застанаха в средата на криптата, а ковчежето, в което се пазеше чудодейната кърпа с образа на Христос, беше пред тях.

Петрон преглътна отново и се опита да се съсредоточи върху това, което правят, и това, което предстои. На фона на закачената на стената катранена факла, която припукваше и пълнеше въздуха с тежък дим, физиономията на Невестулката изглеждаше странно издължена, но върху устните му играеше крива усмивка. Писарят вдигна ръка:

– На "три" завъртаме ключовете.

– Чакайте! – очите на помощника му не слизаха от ковчежето пред тях. – Нека не бързаме.

Бившият крадец пусна ключа, който държеше, и дългите му ловки пръсти внимателно опипаха златния ръб на сандъчето. Дланите му шареха по капака, страните и долната част на кутията.

– Аха! – той застина за миг и натисна единия от рубините. Чу се леко изщракване, камъкът потъна леко, след което се върна на мястото си.

– Какво беше това? – с дрезгав глас попита Петрон. – Не можеш ли да побързаш?

– Това беше капан - тихо каза Невестулката и продължи да опипва кутията.

– Какво щеше да стане? – византиецът преглътна шумно.

– Не знам точно. Има различни. В момента, в който отворехме капака, пръстите ни щяха да бъдат намушкани или отрязани от отровни шипове, или от ключалките щяха да ни промушат остриета – бившият джебчия сви рамена. - Или щеше да се отвори друг капак, от които до излезе отровен дим. Опа! – Невестулката завъртя настрани една от златните плочки и се чу второ изщракване.

– Има ли още? - гласът на Климент звучеше притеснено.

Помощникът му замислено поклати глава, отстъпи крачка назад и сви устни.

– Не мога да открия нищо друго, но инстинктът ми казва, че има още нещо.

– Защо?

- Не знам. Обикновено има по един капан. Той е напълно достатъчен. Но тук имаме три ключалки с по три ключа, императорско съкровище, нещата не са толкова прости. А и ковчежето е свързано с християнска реликва. Самата му направа иска да покаже преклонение пред страданията на Иисус. Затова ключалките са три – в чест на Светата троица. По същата логика и капаните трябва да са три.

Писарят изненадано изгледа Невестулката. Не бе имал представа, че помощникът му е толкова начетен.

– И какво ще правим сега?

Бившият джебчия замислено огледа сандъчето. Повдигна го. Прокара длан по долната му страна, изсумтя недоволно и отново го постави пред себе си.

– Не е по ъглите, не е в ръбовете, не е в Страстите Христови, пробвах всички камъни и обкова. Къде е тогава? – мърмореше Невестулката на себе си. – Може би... няма къде да другаде да е... а и така се крие най-добре – пред очите на всички.

Помощникът на Климент внимателно хвана кръста в средата на капака, дръпна го, натисна го, но не последва нищо. Накрая леко завъртя искрящото злато и се разнесе трето изщракване.

– Мисля, че беше това. Нека пробваме сега.

– Сигурен ли си? Не искам да остана без пръсти – попита Петрон и сви дланите си в юмруци.

– Има само един начин да разберем – Климент отново хвана ключа. – Завъртаме на три. Едно, две, ТРИ!

Всички заедно превъртяха ключовете, византиецът бързо пусна своя и отскочи назад, закривайки лицето си с ръка. Не последва нищо.

Климент се наведе и внимателно, с крайчеца на пръстите си повдигна капака. Той се отвори с лекота и разкри съдържанието на златното ковчеже.

То беше празно.

Кърпата с лика на Христос беше изчезнала.

- Не може да бъде! Не може да бъде! – като в транс Петрон заотстъпва назад, събори една дарохранителница и се блъсна в сандъка зад себе си. Обречени сме! Наистина сме обречени!

Византиецът се обърна и без да чака писаря и помощникът му, побягна.

– И сега какво? – Невестулката насмешливо погледна по посока на беглеца. – Господ ще излее своя гняв върху Константинопол?

– Той вече го прави – уморено отговори Климент и махна с ръка. – Научихме каквото искахме. Да се махаме!

Двамата бързо излязоха от криптата, минаха през празната църква и се изкачиха по тайната стълба. Вратата в другия край се оказа затворена.

– Този страхливец не знае какво прави! – ядно отбеляза Климент и безуспешно натисна камъка пред себе си. Чуваше се как Корсис безуспешно се опитва да отвори. – Ще успееш ли да отключиш.

Невестулката приклекна, огледа механизма на вратата и кимна с глава.

– Елементарно е. Просто издърпваме тази пружина...

В следващия миг вратата пред тях леко се отвори. Климент я бутна и се озоваха в коридора.

– Затвори, преди да успея да го спра – започна да се оправдава оставения на пост помощник. – Опитах се да отворя...

– Не сега! – писарят дръпна помощника си за ръкава и следван от Невестулката, забърза по празния коридор на двореца.

– Господарю! Вървим в обратната посока! – обади се Корсис, все още притеснен, че не се е справил добре с поставената му задача.

Климент сложи пръст пред устните си и ускори крачка.

В същия момент от другия край на коридора се чуха забързани стъпки, викове и дрънчене. Някой бързо приближаваше към тях и ако можеше да се съди по идващите звуци, беше въоръжен. Климент дръпна помощниците си в свода на близката арка и задъхани, тримата спряха, опитвайки да пазят тишина.

В коридора се появи отряд войници, стиснали мечове в ръка, предвождани от дребен спартарий, който енергично ги канеше да побързат. Стражите стигнаха до колоните на коридора, където беше тайната врата, наобиколиха я, един от тях извади факла и огниво, удари кремъците един в друг и я запали. Последван от останалите, той се втурна в тунела.

– Нас ли търсят? Какво значи това? – попита Невестулката през зъби.

– Това означава, че Петрон ни е предал. Искал е да се избави от нас, надявайки се така тайната му да остане скрита. Не случайно беше затворил вратата. Искал е да ни забави.

– Сигурно вече тича към покоите на Михаил да го уведоми какво сме открили и да прибере дивидентите от това! – Невестулката плю на земята и разтърка устата си и юмрук.

Писарят се усмихна.

– Всъщност се съмнявам, че ще постъпи така. Нашият гръцки приятел вече вероятно е осъзнал, че ако отиде при императора, ще трябва да му признае с какво се е занимавал тази вечер. На Михаил едва ли ще му е приятно, че някой, пък бил той и собственият му вуйчо, влиза с взлом в църквите му, краде ключове и отваря реликви, които никой не трябва да вижда. Не, ако реши да говори, на Петрон ще му се наложи да дава много обяснения. Нещо, което съм сигурен, че той иска да избегне.

* * *

Климент мина през портата на свети Роман, отдръпна се, за да направи път на няколко търговци и натоварените им с жито мулета, и излезе от града. Пое по пътя, пълен с бързащи към и от Константинопол пътници. Селяни, които караха стоките си към пазарите, майстори и чираци, търсещи работа, излезели от гарнизоните си войници и предприемчиви търговци, продаващи на странниците питки с мед и вода, примесена със сок от нар, се разминаваха със свещеници, овчари с високи геги и мръсни бради, бързащи да прекарат стадата си, и куриери, понесли пратки, писма и денкове.

От време на време по каменния път изчаткваха копитата на кон или минаваха каляски, от които със зачервени лица надничаха излезели на разходка деца, водени от майките или бавачките си.

Писарят свърна по една от страничните пътеки и започна да се изкачва по близкия хълм. Искаше му се да разсее мислите си от ставащото в града, да проясни главата си далеч от цялата гълчава, интриги и сплетни, в които бе омотан Константинопол, да си почине някъде, където няма да го преследват убийци, няма да изчезват свещени реликви и няма да му се налага да говори с хора, които го лъжат.

Изкачи се на върха на хълма, вдигна очите си към полето и занемя. Пред него, до края на хоризонта, като друг град от палатки, шатри и малки постройки, се простираше лагерът на източната армия, командвана от магистър Коридон.

Войници в блестящи доспехи, лорики или кожени ризници тичаха между палатките, кръглите им шлемове ярко блестяха на сутрешното слънце, лъчите на което се пречупваха в остриетата на копията и върховете на мечовете им. Командири с извити шлемове с конски косми, показващи ранга им, крещяха заповеди, тръбачи надуваха дългите си медни тръби, тежковъоръжени хоплити с огромни кръгли щитове, зловещо изрисувани с горгони, ехидни и други чудовища, вдигаха облаци прах с подкованите си ботуши. Над походните кухни и импровизирани ковачници се вдигаше пушек и пара, чуваха се викове, ругатни, цвилене на коне и дрънчене на метал.

В първия момент Климент не разбра какво точно се случва. От отдалечения си хълм му се струваше, че наблюдава разбунен мравуняк, в който случаен пътник е забил пръчката си и го е разровил, но след това в безсмисленото на пръв поглед тичане и суетене се откри някакъв ред и стана ясно – войската се строяваше.

В същия миг по пътя, излизащ от града, се вдигна облак прах. Група конници напредваше към лагера и Климент различи сред тях магистър Коридон, кесарят Варда, Василий и телохранителите им. Командирът бе дошъл да инспектира войската си!

Чак сега писарят обърна внимание на издигната току до предните редици на строяващите се войници огромна пурпурна шатра и ахна от изненада. С подобен цвят можеше да се кичи само императорът! Или този, на когото той лично даде разрешение за това. Дали Михаил знаеше какво се случва толкова близо до стените на столицата му? Императорът може и да беше пияница, но в никой случай не беше глупав. И какво правеха Варда и Василий заедно с магистъра? Сами ли бяха дошли, или Михаил ги беше изпратил?

Малко преди да стигнат войската, Коридон и спътниците му спряха. Към тях се насочиха петима облечени в лъскави доспехи офицери, които приветстваха военачалника. След това всички бавно се приближиха към строените и изпънати като по конец войници. От предишното суетене не бе останал и помен. Безформената доскоро тълпа се превърна в страховита маса от дърво и желязо, от която като зъби на лъв стърчаха остриета. С вдигнати копия и щитове, сред внезапно възцарилата се тишина, ветераните бяха готови да приветстват своя предводител.

Коридон спираше пред всеки от полковете, разменяше по няколко думи с офицерите, след което вдигаше ръка за поздрав. Отговаряше му стръвен, гърлен рев, който дълго не стихваше!

Беше съвсем очевидно – войниците обожаваха Коридон!

Прегледът се проточи дълго. Климент приседна на хълма, мушна между зъбите си стръкче трева и замаян от гледката, остави мислите му да се реят над крещящата войска и грохота на оръжие.

Дали ако разкриеше убиеца, Михаил щеше да освободи Ирина от манастира, в който я беше заточил, и да я остави да се омъжи за него? Византийката не можеше да отговаря за провала на баща си. Който, ако трябваше да бъдат докрай честни, не постигна успех, защото беше убит. А самият Михаил, колкото и да беше покварен, не правеше впечатление на лош човек. Пиеше повече, отколкото трябва, и не блестеше с особен ум, но точно такъв човек би разбрал трепета на влюбеното сърце.

Климент въздъхна сладко, изплю тревата, която дъвчеше, изправи се и се протегна. Преди да се отдава на мисли и мечти за бъдещето, трябваше да свърши още доста работа.

В полето под него проверката най-после свърши. Войската нададе последен рев, войниците за последен път вдигнаха мечовете и копията си, след което бавно започнаха да се разотиват. От града, заедно с предводителя и спътниците му, бяха пристигнали и няколко каруци, натоварени с бъчви с вино. Те бяха закарани в средата на лагера и отворени. Коридон също обичаше войниците си. И искаше да ги подкрепи и зарадва.

Истинското пиршество обаче беше в приготвената за военачалника палатка. Той заедно със спътниците си и главните офицери влязоха в нея, слугите започнаха да носят блюда, стомни с вино и всякакви деликатеси. До една от стените на шатрата се разположи малък хор, група босоноги танцьорки притичаха през поляната под подсвиркванията на войниците.

Писарят бавно закрачи по изсъхналата трева, скри се под сянката на близкото дърво и отпи от малкия мех с разредено вино, който бе взел от Невестулката. Какво ли ставаше в палатката на Коридон? Защо военачалникът бе дошъл при войската? Това рутинен преглед ли беше, или магистърът искаше да се увери във верността на войниците си? И защо Варда и Василий бяха с него?

Климент поклати глава. Дори извън града нямаше как да избяга от надвисналите проблеми. Те го следваха като ято черни гарвани, стрелкаха се ниско над земята с грозно грачене и не му даваха нито миг почивка. Как го беше нарекъл Борис? Свой сокол и пазител. Такъв беше той – ловен сокол, който князът пускаше, когато искаше да улови плячката си без много шум. Може би беше време да се издигне на високо, там, където никой не можеше да го стигне, и да се опита да види картината но нов начин. След което да се стовари върху виновника и да го унищожи!

Под него пиршеството продължаваше с пълна сила. Пияни войници се клатеха между палатките или, забравили всякакво приличие, се облекчаваха между тях, други лежаха на земята, тук-там избухваха сбивания, носеха се смях, викове, ругатни и пиянски песни.

Покривалата на шатрата на военачалника бяха широко отворени. През отвора се виждаха Коридон и Варда, които вдигаха наздравици, Василий час по час излизаше да си проветри главата, хванал някого от офицерите под ръка, празните блюда веднага бяха заменяни с нови, виното се лееше като река.

Климент махна с ръка и тръгна да се прибира. Време беше да се върне към това, в което го биваше най-много. Залавянето на убийци!

Прибра се в къщата на форума на Бика, преоблече се, изми прашните си лице и ръце, среса косите си и обу леки, но красиви кожени сандали. Корсис го нямаше, а Невестулката хъркаше в леглото си и писарят излезе сам. Искаше да посети дома на убития стратор Лъв и да разпита близките за смъртта му. Намирането на мъртвия стратор докара Михаил до дива ярост. Императорът беше крещял и заплашвал, беше обвинявал и викал, докато не остана без глас. Напразно приближените му се опитваха да го умилостивят. Напразно новата му съпруга се опитваше да го успокои. Михаил ругаеше приятелите си, обиждаше ги и искаше виновникът за убийствата да бъде намерен и наказан.

Фотий бе изтръгнат от съня си и принуден да се яви пред императора само за да му докладва, че шпионите му не са открили нищо за мистериозния убиец.

След като изля гнева си над патриарха, Михаил най-после се успокои и поиска да знае как точно е умрял Лъв.

Страторът беше донесен в двореца, където лично лекарят на императора огледа трупа. Някой беше промушил Лъв в гърдите, на почернялата му от мръсотия и пепел туника, точно там, където беше сърцето, чернееше грозно петно засъхнала кръв. В ръката на мъртвеца беше намерено парче пергамент, на което пишеше: "Поразен си за четвърти път!".

Никой от присъстващите освен протостратор Роман не беше изявил желание да разследва смъртта на доскорошния си сътрапезник. Всички бяха притеснени за собствената си сигурност и това как да се изплъзнат от ръцете на неуловимия убиец.

Слънцето припичаше силно, въздухът не помръдваше. Дори откъм морето не идваше и полъх, небето бе ясно и синьо, без нито един облак, който да скрие дори за миг палещите лъчи. Търговците се бяха прибрали в сенките на магазините си, войниците се криеха под дърветата, по улиците имаше малцина минувачи, между които понесли дървени ведра и черпаци, обикаляха продавачи на вода с лед, подправена с лимон.

Климент лесно намери дома на стратора – ниска и широка къща, облицована с морска пяна, голям двор и просторни конюшни. Потен вратар с омотана около челото ленена кърпа извести за появяването му и писарят бе преведен през мраморно преддверие, по стените на което висяха бойни знамена, и въведен в обширна стая от дялан камък, в чиито ъгли стояха бронзови съдове със студена вода, които охлаждаха помещението.

Писарят топна пръсти и с благодарност разтри пламналото си чело.

– Взимаме водата от цистерната Бона. Сменяме я на всеки два часа – висок млад мъж с изпъкнали скули и тежки устни, стоеше на врата на стаята. Около черните му очи, вперени в писаря, личаха тъмни кръгове, ръката му лежеше върху малка кама в сребърна ножница. – Аз съм Демостен, син на Лъв. Какво искате? – грубо каза той и посочи два от столовете до масата в единия край на залата.

Климент се представи, представи и пълномощията си. Демостен дълго се взира в печата на императора, след което захвърли пергамента пред себе си.

– Не очаквах Михаил да повери нещо толкова важно като смъртта на баща ми на чужденец! Но какво пък, императорът не за първи път показва, че не знае какво прави!

Без да обръща внимание на забележката, писарят взе документа, внимателно го сгъна и го прибра.

– Баща ви имаше ли врагове?

– Че в днешно време кой няма?! – изсмя се Демостен и долната му устна се разтрепери. – Още повече някой като баща ми – богат, смел и отличен пълководец! Мнозина му завиждаха за успехите, за положението и за постовете! Но истината е, че заслужи всичко сам!

– Бил е пълководец след смъртта на Теофил?

– Точно така! Бил е в армията и не веднъж се е отличавал в боя! Особено в битките при Анатолия и Киликия! Бил е приет в личната гвардия на Михаил, а след това станал и неин командир! Получил злато и почести, след което се издигна. Нима това не създава врагове?

Климент кимна разбиращо.

– Но чак някой да иска смъртта му? Чух и други неща... Слухове... клюки...

– Знам какво си чул, чужденецо! – лицето на Демостен се напълни с кръв. – Знам какво говореха зад гърба му тези, които сипеха ласкателства в лицето му! Той наистина харесваше Филон, да! Но го харесваше като кочияш и състезател, не като любовник! Беше запален почитател на зелените. И преди да ме попиташ, ще ти кажа, че беше такъв много преди Михаил. Всъщност баща ми запали императора по конните надбягвания. Той обичаше майка ми – в очите на Демостен се появиха сълзи. Гъркът пресуши чашата си на един дъх и бързо заговори. – И никога повече не се ожени след смъртта ѝ. Което накара мнозина да започнат да говорят по негов адрес. Баща ми беше суетен. И какво от това? Младежът приглади косата си. – Обичаше да се облича по последна мода, косата и брадата му винаги бяха напарфюмирани и носеше много бижута, но можеше да срази всеки с меча си, да подбере най-добрите коне и да разпознае различните видове гръцки огън само по миризмата! Беше много повече мъж от тези, които пускат слухове зад гърба му! Знаеше всичко за арабите, за обичаите, за тактиките и оръжията им! Както и как да ги победи в битка!

– Ами Коридон?

Младежът направи неопределена физиономия.

- Отначало не го харесваше. Мислеше, че като близък с императора баща ми ще му се пречка и ще му додява, както правеха мнозина други. Но бързо се убеди в качествата му и се радваше да го има за пълководец. Разчиташе все повече на него. Двамата заедно постигнаха забележителните победи на изток и неслучайно баща ми яздеше от дясната страна на Коридон по време на завръщането му!

- Бил е затънал в дългове. Искал е да урежда някои от надбягванията на Хиподрума.

– Не знам нищо за това! – гласът на младежа беше твърд, но Демостен избягваше погледа на госта си. – И да сме имали финансови проблеми, това не е нещо, което ще обсъждам с някого от семейството. Още по-малко пък чужденец!

– Струва ми се – каза Климент, – дали има нещо, което да искаш да скриеш. Баща ти е бил длъжник на Мануил, видях името му в тефтерите на логотета. Може би ти си му помогнал да разреши проблемите си?

– Не говори глупости! – синът на убития стратор надменно изгледа събеседника си. – Как бих могъл да му помогна? Като му заема пари?

– Не – тихо отговори Климент. – По-скоро като убиеш този, на когото ги дължи! Откак съм дошъл, не си престанал да ми демонстрираш презрението си, макар просто да се опитвам да помогна. Нещо в мен те дразни и ядосва, защото не отговаря на очакванията ти. Чудя се, дали не си се ядосал още повече на логотета Мануил? Той е станал причина баща ти да има проблеми, а зад гърба му да почнат да се подмятат неприлични клюки...

Демостен почервеня още по-силно, скочи на крака и извика:

- Мен ли обвиняваш, българино!? Какво искаш да кажеш? Че аз съм този, който е убил баща си? И другите приближени на Михаил? Това ли намекваш? Че съм забил нож в гърдите на Евматий, Мануил, Ингерн и баща ми?

– Нищо не намеквам сухо отговори Климент. – Просто питам.

- Тогава отиди да питаш Варда защо бавеше назначението на баща ми за логотет? Питай и онази змия Петрон, колко пари е откраднал от съкровищницата? Питай Василий защо всеки път се ядосваше, когато баща ми го критикуваше за някой от скъпите коне, които купува. Можеш да попиташ дори Фотий защо нито веднъж не дойде да отслужи молебен за войската на баща ми. Тях трябва да попиташ и може би тогава ще намериш убиеца – младият мъж подпря ръцете си на масата и се надвеси над писаря. – А най-добре да попиташ самия император защо се страхуваше да даде собствена войска на баща ми! Защо взимаше от златото му и все забравяше да го върне, за разлика от това на онзи подъл лихвар Мануил! – Демостен рязко се отдръпна назад. – А сега моля да ме извиниш! Имам и друга работа за вършене!

Навън горещината връхлетя Климент с нова сила. Беше топло и влажно, изпитото вино го загряваше допълнително. Сякаш градът бе захлупен с огромен похлупак, беше трудно да се диша и ходи.

Във въздуха витаеше усещане за наближаваща беда, хората притичваха по нажежените улици, озъртайки се страхливо, сякаш очакват всеки момент да ги сполети нещо страшно. В сенките се събираха хора, които криеха лицата си, шушукаха и жестикулираха с ръце, по лицата им беше изписана тревога. Събрал около себе си малка тълпа любопитни, одърпан пророк вещаеше поредния апокалипсис до една от вътрешните врати.

Климент поседна на един камък в сенките, за да си почине, и се заслуша в думите на проповедника.

– Този огнен ад, който се изсипва върху нас от небето, този земетръс, който разлюля целия град, няма да са последните злочестия, които ще ни сполетят, докато на свещения трон на дедите си стои един пияница и развратник, който е нелицеприятен Господу с думите и делата си. Върху нас откъм изток ще налетят като скакалци мъже, които ще донесат смърт и мрак, улиците ще потънат в реки от кръв, както преди това ще бъдат залети от водите на морето, което ще се разбунтува и ще поиска да измие от площадите и улиците ни този позор, който нарича себе си Михаил! Водите на Божията справедливост ще залеят Константинопол и ще заличат от лицето на земята всички, които не следват заповедите Христови, така както по времето на Ной са били заличени греховете човешки...

Климент махна с ръка и продължи пътя си. Нямаше време да стои и да слуша глупости.

Над площада, където се намираше близкия пазар, бе опънато платнище от съшити едно за друго покривала, което, макар да държеше задушно, предлагаше някакво скривалище от безпощадните слънчеви лъчи. Пред една от сергиите, на която се продаваха маслини, фурми и зеленчуци, Климент зърна жената на убития вестарий Евматий. Като видя писаря, тя му махна припряно с ръка и следвана от прислужницата си, се гмурна в тълпата. Няколко души с ниско спуснати качулки бавно си пробиваха път към източната част на пазара.

"Не им ли е топло?" – разсеяно си помисли писарят и в следващия миг подскочи.

– Водааа! Купете си студена вода с лимон и нар, които ще ви освежат! Водаааа! – един от продавачите извика досами ухото на Климент.

Наистина беше жаден. Но не смяташе да ние от черпака, който продавачът предлагаше на всеки срещнат. Щеше да се прибере у дома и там да си налее или ако мине покрай някоя от цистерните... Нямаше да е лошо също и да се изкъпе. Можеше да отидат с Корсис и Невестулката да поплуват във водите на Златния рог. По крайбрежието имаше доста малки заливчета, където никой нямаше да ги безпокои, докато си отпочиват от жегата и нещастията, които се струпваха над града.

"Започвам да мисля като някой проповедник – усмихна се сам на себе си писаря. – Още малко и ще почна да предричам катастрофи и бедствия по ъглите на пазарите. Поне може да изкарам някоя монета. Без друго изглежда, че това пътуване няма да се окаже особено доходно..."

Въпреки жегата мисълта застина в главата на писаря. Не вещаеше ли едно от разкритията на Дукум, че потоп ще застигне града? Не сочеше ли в същата посока и една от откраднатите реликви? Не говореше ли за наводнения и смърт проповедникът, който бе чул преди малко? Случайно ли беше това?

Климент изтръпна. Знаеше какво ще се случи. Изчислителя щеше да предизвика наводнение. Така както избиваше близките на Михаил и запали пожар, хвърляйки вината върху императора. Писарят беше сигурен какво предстои. Въпросът беше само къде смята да удари изменникът.

В следващия миг погледът му се спря върху акведукта на Валент.

Невестулката и Корсис лениво играеха на зарове, търсейки прохлада под една от сенките, когато Климент влетя в двора.

– Бързо! – нареди той, докато се качваше тичешком по външните стълби. – Само да махна тези дрехи и веднага излизаме. Вземете си оръжията!

Помощниците му се спогледнаха учудено, свиха рамене и прекратиха играта.

– Какво ли е намисли! Тъкмо започна да ми върви – прозя се Невестулката и прибра костените зарове в торбичката на кръста си. – Да видим къде ще ни заведе този път.

Корсис само кимна с глава и провери дали мечът му излиза лесно от ножницата, а кинжалът е добре втъкнат в колана му. В следващия миг писарят вече беше при тях, понесъл чаша с вода, и заговори между глътките.

– Знам къде ще нанесе следващия си удар Изчислителя! В пророчествата се говори за смърт, земетресение, наводнение и пожар. Изчислителя ще направи така, че градът да бъде залят. Ще атакува акведукта на Валент!

Помощниците му само се спогледаха.

- Градът се е подул като волски мехур. Ще се пръсне при най-малкия повод. Улиците са пълни със съмнителни типове, войските на Коридон провеждат маневри, гражданите са изнервени и изплашени от катастрофите, които се изсипват една след друга и от нерешителността и леността на императора, който, вместо да го защити, пие и се жени. Нещо ще се случи, и то съвсем скоро! Нещата са доведени почти до крайната си точка.

– Какво искате да направим? – делово попита Корсис и приглади назад кафявата си коса. – Можем ли да изпреварим събитията?

– Искам да се разделим. Всеки от нас ще огледа част от акведукта. Първо ще търсим в основите. Ако там не намерим нищо, ще се качим горе при тръбите.

– Какво ще търсим?

- Не знам! – призна Климент. – Когато го видите, ще го познаете. Нещо, което не трябва да е там. Извадени камъни, счупени подпори, срязани въжета... отваряйте си добре очите! Корсис, ти ще идеш в Южната част. Невестулке, ти тръгни на север. Аз ще поема средата. Пазете се! Не знаем какви предохранителни мерки е взел Изчислителя!

Тримата се разделиха на форума на Бика с уговорката да се срещнат отново след час. Ако някой намереше нещо съмнително, веднага трябваше да извика стражите, след което да намери останалите.

Докато тичаше към акведукта, Климент си припомни какво знае за съоръжението. Построен от император Валент, царувал от 364 до 378 година, акведуктът имаше за цел да снабди с вода основно дворците и градините на Константинопол. Изграден от правоъгълни сиви камъни, той беше дълъг 971 метра и висок 29. Множеството арки, които надминаваха по красота подобни съоръжения, се издигаха между четвъртия и петия хълм на града, тръгваха близо от църквата "Свети Апостоли" и свършваха близо до Капитолий. И какво още? Валент беше първият византийски император убит в битка. В тази с готите. Вторият беше Никифор, когото Крум посякъл във Върбишкия проход и направил чаша от черепа му. Климент се намръщи. Знаеше тази история прекалено добре.

Бързо стигна до дебелите каменни основи на акведукта. Сивите камъни, топли и сухи, с изпадала на места мазилка и прораснала трева между тях, му се видяха тежки и непоклатими. Какво щеше да предприеме Изчислителя?

Климент бавно обиколи високите колони на арките, прокара ръка по грапавата им повърхност, огледа напечената земя, търсейки някакви следи от саботаж или повреда. Не откри нищо.

Небето бавно се изпълни с ниски облаци, които затиснаха града. Вместо да донесат сянка и прохлада, те направиха въздуха още по-тежък и душен.

Някъде тъжно заби камбана, отначало бавно, след това все по-бързо, но писарят не ѝ обърна внимание. Пропускаше ли нещо? Неслучайно бе избрал за себе си средната част на акведукта. Вероятността за саботаж на това място му се струваше най-голяма. Тук съоръжението минаваше встрани от главните улици, рядко се срещаха хора и войници. Въпреки това нямаше нищо, което да му подскаже, че акведуктът е бил или ще бъде прицел на атака.

Още една камбана силно заби, след нея се обадиха още няколко. От север се понесоха викове и плач, ту по-силни, ту по-слаби, прииждащи като вълни. Чу се тропот на крака, ругатни, резки команди и дрънчене на метал.

Писарят се втурна към близката улица и за малко не беше пометен от побеснялата тълпа. Навсякъде тичаха хора. Майки викаха децата си, офицери издаваха заповеди, търговци затваряха магазините си, други тичаха, понесли стоката си натъпкана в кошове. Един кон, останал без надзор, внезапно побягна, преобръщайки каруцата, в която бе запрегнат, по земята се изсипаха ябълки, картофи и цвекло.

- Какво става? - писарят се опита да спре един от войниците, но той само грубо го блъсна и продължи, без да му обръща внимание.

Сега вече всички камбани биеха тревожно, писарят можеше да различи тежкия метален звън на тази в "Света София" и по-острия и силен на другата в "Свети Апостоли".

- Какво става? - писарят сграбчи един мъж с издрано лице и калии дрехи, идващ от северната част на града.

- Наводнение! - мъжът се изтръгна от хватката на писаря. - Цистерната Бона преля и събори стените – извика той, преди да побегне отново по улицата.

Изчислителя бе нанесъл своя удар!

Около цистерната цареше паника и хаос. Няколко офицери и отряд войници се опитваха да въведат някакъв ред, но никой не обръщаше внимание на усилията им.

Там където се бе намирала вратата на цистерната, стената бе съборена, липсваше и част от покрива. Улицата, на която се намираше Бона, беше стръмна и водата се бе стекла по нея към Златния рог, блъскайки стената на града като юмрук точно между портите Петрос и Палация, изливайки се в морето.

– Огромна вълна се удари в насрещния бряг, след което се върна и нахлу обратно в града. Мнозина не успяха да се спасят. Аз, за щастие, бях на високо! – чу разказа на един от очевидците Климент, докато се опитваше да мине през разрушенията.

Стената на Теодосий бе срината, като че ли през нея е преминал огромен чук. Който бе разбил красивите камъни, захвърлил тухлите в морето и сринал до основи една от стражевите кули. Под грамадите с пръст, камъни и кал се подаваха човешки тела, парчета от дъски, дрехи, обърнати лодки и трупове плуваха в мътната морска вода. Брегът беше пълен с хора, които викаха имената на близките си и тичаха между отломките, ранени, смазани и кървящи, някои седнали направо на земята, други – молещи се. Трети – търсещи някой, който да им помогне, изпълваха каменистия бряг. Войници изнасяха загиналите си другари и разчистваха отломките от разрушенията.

Улиците зад стената и приземните етажи бяха залети с вода. Няколко къщи се бяха срутили, кал, камъни и парчета желязо стърчаха чам, откъдето бе минала вълната. Слънцето печеше все така силно през облаците, въздухът ставаше все по-влажен и душен, носеше се миризма на мърша и гнило.

– Смърт! Смърт! Смърт! Бог е отвърнал очи от този град и императора му и ще ни поразява със стрелите си, докато не убие и последния грешник! Чуйте гласа Божий, който говори чрез моята уста! Бог рече "Няма повече да пазя Константинопол, в който бяха моите реликви на съхранение, но ги оставиха да изчезнат! И го няма хляба в кошницата, и я няма плащеницата с лика Господен и... – разперил ръце като някой древен пророк, висок свещеник се опитваше да проповядва на тълпата. Той бързо бе прогонен от войниците, по на негово място се появи друг, който повтаряше същите думи и изброяваше изчезналите светини.

Климент се върна до цистерната Бона и използвайки бъркотията, влезе вътре. Веднага видя причината за наводнението. От свода се бе откъртил огромен камък, който беше паднал, запречвайки главния улей, по който водата се отичаше. Вследствие на това главният резервоар се бе препълнил и стената му не бе издържала под напора на огромното количество вода.

Писарят откачи една от факлите, които някой предвидливо бе запалил, качи се на здравия ръб на цистерната и внимателно започна да оглежда тавана.

В същия момент писъците от улицата се надигнаха с нова сила. Климент изскочи от полуразрушената цистерна точно за да види как група мъже, облечени в черно, въоръжени с мечове, кинжали и ками се врязва в тълпата, посичайки всеки, който се изпречи на пътя им. Мародерите бързо се разправиха с няколкото опитали се да им се противопоставят войници, след което взеха оръжията им, предавайки ги на другарите си.

Изпаднали в паника от това ново бедствие, минувачите бягаха с писъци, търсейки начин да се спасят. Писарят понечи да се втурне на помощ на един от пострадалите, но в този момент водачът на групата вдигна глава, видя го и привлечен от хубавите му дрехи, го посочи с ръка. Неколцина от хората му веднага се хвърлиха към него. Виждайки, че няма как да се справи с тях, писарят се обърна и побягна. Покрай главата му изсвистя стрела, друга го ожули по крака, зад гърба му се понесоха викове и закани.

Климент свърна в първата изпречила му се уличка и хукна с всички сили по нея. Трябваше бързо да се скрие някъде или престъпниците щяха да го настигнат. Ужасен, той започна да блъска по близката врата, но груб глас му изкрещя да се маха. Никой не отвори и следващата, и по-следващата, а стъпките на преследвачите и дрънченето на оръжието им вече се чуваха зад ъгъла.

Миг преди убийците да се появят, едната от вратите се отвори, нечия ръка сграбчи писаря и го дръпна вътре, след което бързо затвори портата зад гърба му.

– Седни тук да си поемеш дъх и пази тишина – възрастна жена посочи ниско трикрако столче и сложи пръст на устата си. – Пази тишина, за да не те чуят. След това можеш да влезеш вътре. Предполагам, че си ожаднял от толкова тичане.

Климент кимна, седна на стола и опря гръб в стената, опитвайки се да си поеме дъх. Сърцето му блъскаше като лудо в гърдите, ушите му бучаха. Щяха ли да го открият?

Зад оградата се чуха стъпките на преследвачите му, които минаха с викове покрай къщата, където се беше скрил.

– Коя си ти? Защо ми помогна? – попита Климент спасителката си, след като опасността отмина. Имаше чувството, че някъде е срещал старата жена, но не можеше да си спомни къде.

– Така е най-добре – отговори му тя и се усмихна. – да направиш добро и да не помниш за него. Така е казано в Светото писание, че трябва да се постъпва, нали? "Лявата ръка да не знае що прави дясната" – старицата подаде на писаря чаша с охладено бяло вино. – Казвам се Мария. А ти ме спаси от руините на къщата ми след земетресението. Сега ти връщам добрината.

"Значи не всички в Константинопол са лоши" – мислеше си писарят, докато с наслада отпиваше от чашата си и ядеше от подноса с плодове, които домакинята му поднесе. Мария настоя Климент да остане като гост. Така и не бе успяла да му благодари за помощта и сега искаше да компенсира пропуска.

Старицата настани писаря в удобен кожен стол, придърпа пред него дървена масичка с извити крака, която отупа с храна и напитки, а самата тя седна до него и го заговори с благ глас.

В къщата беше тихо и прохладно, по белосаните стени бяха закачени красиви икони, уличната шумотевица остана далеч зад високата ограда, виното и храната бяха превъзходни. Бабата увлекателно разказваше за подвизите на синовете си за това как навремето и жените се биели наравно с мъжете, а сега мъжете били станали жени.

Писарят, който слушаше разсеяно, внезапно се сепна. Беше забравил нещо много важно! Първо: убиецът, който беше стрелял по него, беше жена. И второ: беше забравил за просякинята, която бяха оставили завързана в къщата на едноокия просяк Фидипид. Дали тя не беше тайнственият стрелец?

Климент изруга на глас, благодари на спасителката си и стана да си ходи. Трябваше да издири просякинята и да говори с нея.

По улиците цареше хаос.

Групи от мародери, джебчии и крадци обикаляха около разрушените стени, след което се насочваха към вътрешността на града. Те нападаха случайните минувачи, обръщаха сергиите на търговците и разбиваха магазините. Вратите и прозорците на къщите бяха залостени, капаците спуснати, пред по-богатите имения стояха въоръжени с мечове и сопи слуги, които прогонваха натрапниците.

Просяци и пияници следваха престъпниците, надявайки се да получат нещо от плячката им и сами нападаха, ако сметнеха, че сами могат да се разправят с жертвите си. Черен дим се издигаше от подпалените купчини с боклук и отломки, по страничните улици и форумите се търкаляха трупове, които бързо биваха разсъблечени от скитниците. Проповедници с блеснали очи и фанатични гласове вещаеха идването на Апокалипсиса, проклинаха императора и оплакваха изгубените свещени реликви, заради които градът бе застигнат от нещастия. Свещеници, събрани в групи, понесли кръстове и хоругви, следвани от въоръжени с цепеници калугери, обикаляха, пеейки около църквите, издигайки ръцете си към Господа с молба за пощада. По-смелите граждани се събираха в опълченски групи и се опитваха да дават отпор на грабителите. Тук-там избухваха истински малки сражения, носеха се викове, ругатни и писъци, камъните се обагриха в кръв.

Няколко отряда с войници се опитваха безуспешно да се противопоставят на хаоса, но бяха безжалостно атакувани и обърнати в бяг. Викове против императора и династията му се смесваха с крясъците на крадците и стоновете на жертвите им. В по-бедните квартали започна издигането на барикади, патрулите бяха нападани и избивани, а оръжията им бързо преминаваха в ръцете на недоволните.

Неочаквано звукът на множество бойни тръби се извиси над всеобщата глъчка, чу се грохотът от отварянето на вратите в защитната стена.

Армията на магистър Коридон влизаше в града.

Климент приклекна до една преобърната кола и огледа улицата пред себе си. Не му се искаше да налита на нова банда убийци. Едва ли някой щеше да го спаси за втори път в един и същи ден. Искаше му се Корсис или поне Невестулката да бяха с него. С тях щеше да се чувства по-сигурно.

Опита си да си припомни какво знае за просякинята. Всъщност нищо. Бе се опитала да го убие пред кръчмата, където бе нападнат Дукум. Беше млада и пъргава, добре боравеше с лъка. Бяха имали късмет, че успяха да изненадат нея и останалите просяци в къщата на едноокия. Писарят се опита да си припомни сцената, която зърна само за миг преди нападението над Фидипид. Жената лежеше с глава към стената, от двете ѝ страни се бяха изтегнали други двама просяци. Изглеждаше така, сякаш тримата по-скоро пазят нещо. И просякинята, и двамата мъже бяха облечени, оръжията им бяха до тях. Дали тримата не бяха просто телохранители на Фидипид? Но ако бе така, тогава бе по-логично поне един от тях да е близо до леглото му, а не в другия край на стаята.

Ами Стилихон?

Дали не беше прекосил преоблечен като проповедник целия град, за да отиде в къщата на едноокия? Манастирът "Света Анна", където по-късно се бе появил спартарият, бе съвсем близо. Това обясняваше защо военният се бе отдалечил толкова много от гарнизона си при портата Платея. Дали беше успял да намери това, което търси?

Трябваше да провери дали теорията му е вярна. Дори и Стилихон да го беше изпреварил, щеше да познае, ако в земята, на мястото където бе лежала просякинята, е копано.

Придържайки се към сенките и избягвайки централните улици, Климент се отправи към къщата на просяка. Тук-там по пътя си срещаше малки групи от хора, които бягаха или бързаха да скрият заграбеното. Войниците на Коридон бяха заели някои от ключовите улици, но се бяха спрели в края на града в очакване на заповеди.

Улицата, където бе къщата на Фидипид, бе празна и пуста. Вратата зееше отворена, рамките на прозорците бяха изпотрошени, повечето от плочите на покрива липсваха. След смъртта на просяците някой бе отнесъл всичко, което можеше да се използва. Стаите бяха празни, дори рамките на вратите бяха изкъртени, нямаше ги и част от тухлите. Къщата изглеждаше така, сякаш ще се срути всеки момент, част от стените ѝ бяха наклонени на една страна, по пода се търкаляха боклуци и парцали.

В стаята, където бе живял едноокият, беше празно. Някой беше отмъкнал леглото на Фидипид, от сандъците покрай стената и дори дървата за подпалки не бе останала и следа.

Климент бързо огледа пода и приклекна на мястото, където бе лежала просякинята. Земята изглеждаше твърда и спечена, не изглеждаше някой да е копал на това място. Въпреки това кинжалът на писаря потъна лесно в пръста.

Обнадежден от доброто начало, Климент завъртя острието и използвайки го като лопата, започна да рови земята. Не след дълго удари в нещо твърдо. Развълнуван, писарят захвърли оръжието настрани и започна да рови с ръце в сивата пръст. Около него се вдигна облак прах, който застина в топлия въздух, под ноктите му се набиха земя и камъчета, но той не им обърна внимание, а продължи настървено да рови. Дупката постепенно се разшири и уголеми, а в дъното ѝ се показа грубият капак на малко сандъче.

С разтуптяно сърце Климент продължи да дълбае земята. Мушна кинжала си под стените на сандъчето и напъвайки с всички сили, успя да го освободи от прегръдката на пръстта.

Писарят се разкашля от вдигнатия прах, изтри челото си с юмрук, вдигна капака и извика от изумление.

* * *

Големият дворец бе плътно обкръжен от личната гвардия на императора – варяги със сплъстени коси, люспести ризници и тежки двуостри мечове. Зад тях бяха разположени младежи от знатни византийски семейства, облечени в блестящи лорики, островърхи шлемове, кръгли щитове и дълги метални копия. В двора, в боен ред стоеше отряд кавалеристи, чиито черни наметала покриваха гърбовете им и задниците на конете.

Климент показа пергамента с печата на императора и бе допуснат в сградата. На стълбите срещна Фотий. Патриархът беше блед, около очите му се чернееха кръгове, ручейчета пот се стичаха изпод монашеската му шапчица.

– Какво търсиш тук, българино? – грубо попита той и сложи ръката си на гърдите на писаря. – Дошъл си да се полюбуваш на кризата, която и ти не можа да разрешиш? Не се залъгвай! Михаил няма да падне лесно от трона си!

– Нима? Улиците са пълни с престъпници и мародери, войските на Коридон навлизат в града, по ъглите пророци предсказват Апокалипсиса, обикновените граждани са ужасени от изчезването на свещените реликви и се вдигат на бунт. И ти ми казваш, че Михаил няма от какво да се бои?

– Няма! Настоя Фотий. – Коридон беше при него. Закле му се във вярност. Преди малко отиде при кесаря, където е преместил командния си пункт. Всъщност Михаил, по съвет на вуйчо си, поиска войските на Коридон да влязат в града. Всичко е под контрол! Очакваме всеки момент Варда да дойде да докладва, че положението е овладяно.

– Дано да е така! Защото улиците изглеждат сякаш Сатаната язди по тях.

– И друг път е имало размирици. И друг път се е налагало войската да помага – патриархът звучеше така, все едно има нужда да утеши сам себе си и да си вдъхне увереност. – Ще ни се размине и сега. Но не може да се отрече, че ти се провали с поставената ти задача! Когато всичко утихне, императорът едва ли ще бъде доволен от това!

– Всъщност не е точно така – отговори писарят и извади изпод дрехите си увитата си на топка долна риза. – Виж какво намерих!

Патриархът алчно дръпна дрехата от ръцете на Климент, бързо я разгърна и захвърли на замята. В дланите му лежеше малко дървено сандъче. Фотий го отвори, рязко си пое дъх, отстъпи една крачка назад, прекръсти се, а очите му се разшириха от учудване.

На грубото скованото дъно лежаха пет малки сиви къса. Първия път, когато ги видя под колоната на Константин, Климент бе решил, че са камъни, но по-късно разбра, че това са парчета от хляба, с който Христос беше нахранил бедните.

14

23 септември

Щеше ли да издържи Михаил?

Ако Коридон наистина му бе останал верен, шансовете на императора изглеждаха реални. Но ако го бе предал...

Магистърът имаше достатъчно поводи да мрази императора. Михаил беше задържал армията му по-дълго, отколкото трябва, не му засвидетелстваше необходимото уважение и което бе най-лошото, разведе се с дъщеря му Евдокия.

Беше ли Коридон достатъчно лоялен, за да прости всичко това?

При кратката им среща той не направи на писаря впечатление на особено умен човек. Може и да беше прекрасен военачалник и стратег, но мислеше бавно и не се оправяше добре в дворцовите интриги. Освен това, като всеки военен, се боеше от засади и предпочиташе да изчака, докато се увери, че позициите му са по-изгодни, отколкото да залага всичко на един несигурен удар.

Ако Коридон искаше да започне бунт, нямаше да краде реликви, да настройва града против Михаил и да избива най-близките му приятели. Магистърът щеше да атакува директно и да заложи всичко на меча си. Ако Коридон участваше в заговор, то зад него стоеше някой друг. Някой, който майсторки насочваше ръката му.

Единственият шанс беше Варда да се договори с военачалника и да успее да го използва срещу неприятелите на императора. Трябваше да говори за това с Петрон и да разбере как точно смята да действа брат му. Кесарят не беше никак глупав и се оправяше чудесно. Бе го доказал по времето, когато беше регент на Михаил заедно с майка му Теодора. Петрон трябваше да знае...

Климент премигна и поклати глава. Имаше чувството, че се събужда от сън, че от очите му е паднала пелена, която досега е забулвала взора му. Внезапно всичко, което се бе случило още от убийството на кавхана до последното наводнение, се очерта ясно, подредено и логично в главата му. Знаеше кой избива приятелите на Михаил. Знаеше по чие нареждане са откраднати реликвите. Знаеше кой е поръчал покушенията на едноокия просяк Фидипид. И което беше най-важното – знаеше кой е Изчислителя.

Заговор наистина имаше, а Михаил само си мислеше, че е в безопасност. Ако не направеше нещо, днешният ден, 23 септември 867 година, щеше да се окаже последен в управлението му. А много вероятно и в живота му.

Писарят се огледа.

Слънцето клонеше към заник, червените му лъчи пълзяха като кървави пръсти по стените на къщите. Облаците се бяха разнесли, но над града продължаваше да тегне тежка, задушаваща жега. По улиците имаше малко хора, навсякъде беше пълно с войници, които разгонваха тези, които се събираха на групички, задържаха просяците и дълго разпитваха всеки, който им се стореше съмнителен. Мародерите и крадците бяха изчезнали, проповедниците ги нямаше по ъглите, но издигнатите барикади още стояха, а около тях в железни кошове горяха огньове, черни сенки се стрелкаха напред и назад. Положението изглеждаше овладяно, но оставаше неясно от кого – дали от императора, или от бунтовниците.

Климент безпомощно поклати глава. Към кого трябваше да се обърне?

Не можеше да се върне при Фотий. Патриархът бе казал, че отива да се моли, а всеки миг бе от изключителна важност. Тогава оставаше Василий. Той бе близък на императора, имаше влияние над него и разполагаше с войници, които да арестуват заговорниците.

Ако това все още беше възможно.

По пътя срещна Корсис и Невестулката. Помощниците му бяха излезли да го търсят, уплашени да не се случи нещо с господарят им в настаналия хаос. Без да им обяснява какво е открил, Климент ги поведе със себе си.

Намери началника на императорските конюшни в двора му, начело на отряд отлично въоръжени мечоносци. Повечето от тях изглеждаха така, сякаш се връщат от битка. Туниките им бяха размъкнати, сандалите – с кални петна, бойните им колани висяха накриво. Византиецът даваше резки заповеди с дълбокия си глас, слуги с факли притичваха напред-назад през двора.

– За какво си дошъл? – облечен с люспеста броня, шлем, меч с широка дръжка и тежки ботуши въпреки жегата, Василий изглеждаше внушително. – Сега нямам време за теб. Току-що се приготвихме. Сформирал съм отряд за защита на императора. Освен ако не искаш да се включиш!

Писарят завъртя глава.

– Ще трябва да ме изслушаш. И то насаме. Но не разпускай хората си. Може да ни потрябват по-късно.

– Това е сигурно! – извика великанът. – Но не виждам с какво можеш да ме заинтригуваш точно в този момент!

– Мисля, че мога! Знам кой е Изчислителя! Знам къде да го намерим и какво е намислил.

– Наистина ли? – Василий стовари тежката си лапа върху рамото на писаря. – Сигурен ли си?

Климент кимна.

– Напълно сигурен! И ако ми дадеш малко време, ще ти го докажа. Но трябва да побързаме! Михаил наистина е в опасност.

Няколко бръчки прорязаха челото на византиеца.

– Чуйте ме всички! – провикна се той и разговорите мигновено затихнаха. – Давам ви десет минути почивка. Проверете още веднъж оръжията си и не напускайте местата си! Да живее императорът!

– Да живее императорът! – викът на мъжете изпълни двора.

Василий дръпна писаря за ръка и го поведе към къщата.

– Ела, ще говорим в преддверието. Нямаме много време. Дано наистина да знаеш какво правиш. Бъдещето на империята, а и на твоята страна може да зависи от това, което ще ми кажеш.

Макар да бе напълно сигурен в изводите си, писарят почувства как се напряга. Дали наистина съдбините на двете държави зависеха от това, колко логично мисли?

Преддверието, в което го въведе Василий, бе просторно, с мозайки по подовете, палми в ъглите и извити мраморни колони. Гъркът го избута зад една от тях, хвана го за рамената и понита:

– Кажи какво си открил?

Писарят се освободи от хватката, преглътна и започна да обяснява:

- Първото, имаме убийствата. Някой избива най-близките на императора, така наречените "стълбове на империята", и оставя парчета пергамент с цитати от "Есхил". И четирите жертви вестарият Евматий, логотетът Мануил, варягът Ингерн и севастът Лъв са убити без следи от борба, някои от тях сами са пуснали убиеца при себе си. Евматий му е отворил вратата, Мануил го е приел в дома си, Ингерн му се е доверил двамата да влязат в сляпата улица.

- Кажи ми нещо, което да не знам! Изръмжа Василий. Губиш ми времето!

– Всичко това показва, че жертвите са познавали убиеца си и са му имали доверие. Като се има предвид кои са убитите и в какъв кръг се движат, очевидно става дума за някой от най-близкото обкръжение на Михаил - Климент вдигна ръка, за да спре новите протести на слушателя си. – Знам. Обсъждали сме го преди, но искам всичко да е ясно. Това доста ограничаваше кръга от заподозрените. Някой, който нарича себе си Изчислителя, открадва три от свещените реликви, които пазят града. Константинопол е залят от проповедници, които предричат края на империята, защото владетелят се е отдал на разврат и пиянство. Нещо, което отговаря на истината. В същото време Изчислителя предизвиква катаклизми, които отговарят на легендите, свързани с откраднатите светини. Проповедниците, заедно със слуха за откраднатите реликви, предизвикват паника сред гражданите на Константинопол, които обвиняват Михаил, че ги обрича на гибел. Настроенията срещу императора се засилват, а за късмет на Изчислителя, по Божията или друга воля, градът е разтърсен от земетресение.

– Но как? – вдигна рамена Василий. – Как е предизвикал гръмотевица да порази двореца на императора и цистерната Бона да прелее?

– Ще стигнем и до там. По-важното е, че българският кавхан Дукум, който е в града, за да сключи мирен договор, разбира за това, което се готви. Научава за откраднатите реликви и защо са изчезнали. Записва това, което знае, на пергамент. За да не бъде разчетен, ако попадне в чужди ръце, го прави, ползвайки прабългарски богове и руни, с които е добре запознат. По някакъв начин Изчислителя разбира за това и за да попречи на Дукум да предотврати плановете му, плаща на едноокия просяк Фидипид да го убие. Фидипид и бандата му причакват кавхана пред църквата "Свети Апостоли", подплашват коня му, а едноокият събаря Дукум от коня му и му строшава врата с патерицата си. Планът на Изчислителя е следният – да отстрани най-близките до Михаил, за да го накара да се чувства несигурен и да загуби тяхната подкрепа. В същото време настройва гражданите на града срещу него, краде реликвите, за да създаде паника и страх и организира сбъдването на пророчествата – убийства, пожар и наводнение, които окончателно да убедят всички, че Господ е отвърнал очи от императора. Прави и нещо друго – подтиква императора да се разведе със съпругата си и да вземе любовницата си за жена, което ще настрои срещу него единствения, който може да му помогне в този момент – Коридон. Наистина е изчислил всичко перфектно!

– Какво? – Василий изглеждаше сякаш е пил оцет. – Искаш да кажеш, че някой е подтикнал Михаил да се разведе?

– Да! Всъщност, без да искам да обиждам императора ви, това не е било много трудно.

Византиецът се хвана за главата.

– Това е невъзможно!

Климент сви рамена.

– Независимо дали можеш да повярваш, или не, това е истината! Това е била целта на бележките намерени в ръцете на жертвите. Цитати от пиесата на Есхил "Агамемнон". Строфите са от сцената, в която жената на Агамемнон Клитемнестра го убива. "Ударите", за които пише убиецът, са тези, които тя нанася на съпруга си, след като той излиза от банята. Михаил със сигурност знае пиесата. Няколко пъти цитира пасажи от нея. Бележките са го накарали да помисли, че съпругата му Евдокия участва в готвения срещу него преврат. Като към това добавим и слабостта към любовницата, просто е било въпрос на време да остави жена си или дори да я обвини в опит да го свали от трона. Изчислителя наистина е пресметнал всичко до най-малката подробност.

– Но кой е той?! Кой е Изчислителя?!

– Всъщност той не е един човек. Двама души са – Варда и брат му Петрон!

Василий се олюля.

– Не мога да повярвам!

– Всъщност е съвсем просто. Ако знаеше нещата, които знаех и аз, лесно щеше да стигнеш до същия извод.

– Но те са верни на императора! Те са му вуйчовци!

Писарят се усмихна.

– Не ми ли каза самият ти, че са се случвали далеч по-странни неща в Константинопол? Бащи предават синовете си, майки са прогонени от децата си, братя си режат носовете и се убиват един друг. Какво странно има, ако вуйчовците на императора се обърнат срещу него? Помниш ли спартария Стилихон? Този, който ти уби до "Света София" и ми спаси живота?

Едрият византиец кимна.

– Той е бил близък на Варда. Служил е под негово командване във войните с арабите. Така поне ми разказа баба му, с която случайността ме срещна два пъти. Първо аз я спасих, след това – тя мен. Стилихон е бил свръзка между кесаря и просяка Фидипид. Тримата заедно са кроили планове как да ме премахнат, как да премахнат и теб и как да свалят императора. На тържеството, което Михаил устрои в чест на пристигането ми, Петрон се изпусна да каже, че времената, когато брат му е бил настойник на императора, му липсват и би дал всичко да се върнат. Истината е, че и двамата не се могли да се примирят с отредената им роля. С това, че не са начело на държавата, която мислят, че заслужават да управляват. Нека не се лъжем! Управлявана от Варда, Византия би се справила много по-добре, отколкото с Михаил. Може би отначало са искали просто да помогнат, да стреснат императора и да го насочат в правилния път, но след като са видели, че не се получава, са решили, че от действията им може да има и друга полза. Заговорът, който са почнали да плетат уж с цел да принудят Михаил да се промени, е станал истински. Не са могли да издържат на изкушението.

– Не вярвам! – Василий издърпа писаря в близката ниша и двамата седнаха на поставената там дървена пейка. – Не вярвам и дума на това, което ми казваш! Това са само приказки! Нямаш никакви доказателства!

– Напротив! Имам! – писарят бързо се огледа и започна да изброява. – Първо – в деня, в който е бил убит вестарият Евматий, Варда е бил в къщата му. Двамата тъкмо са били свършили със сметките на императора. Евматий е казал на кесаря, че смята да си почине в малката къщичка в горичката на имението си. Така Варда е разбрал, че той ще бъде там и ще бъде сам. Промъкнал се е по-късно, почукал е на вратата, вестарият го е видял, познал го е и е решил, че кесарят идва във връзка с разговорите им преди това. За Варда е било детска играчка да го убие. Намушкал го е, след което е поставил пророчеството в ръката му. Да стресне и уплаши още повече и без това не особено смелия си и страхлив племенник.

Василий се почеса по главата.

– Все пак не вярвам. Това, че е бил по-рано в къщата му и е знаел какво ще прави, не значи нищо! Той не е способен на подобно нещо.

– Способен е и още как. Той е жесток човек, Василий. Накара да хвърлят роба му на арената само защото бе полял дрехата му с вино!

Замислен, византиецът прокара ръка през косата си, облегна се на стената и затвори очи.

– Има и още, нали?

– Прав си, има и още. На вечерята в моя чест, дадена от Михаил, стана въпрос за произведения на изкуството и Варда похвали добрия вкус на убития Евматий. Каза каква колекция от картини има и спомена за два сребърни свещника, които били особено красиви. За тях ми каза и жената на вестария. Мъжът ѝ ги купил предишния ден, не ги показвал на никого и ги занесъл в лятната си къща, където тя ги намерила след убийството. За да не изчезнат, съпругата му ги прибрала веднага след убийството. Кога тогава ги е видял Варда? Това може да е станало само ако е бил при Евматий в къщата му, а кесарят твърди, че не е ходил там. И не е само това. На състезанията в Хиподрума само Варда беше с ботуши. Няма как да не си го забелязал. Чудеше се как може да ходи с тях в жегата, но след това той ми каза, че с тях се чувства по-сигурен. Внимателно огледах земята около мястото, където беше убит варягът Ингерн. На едно от местата ясно личеше ток от ботуш. Като се има предвид, че само Варда носеше такива, очевидно той е убил телохранителя.

– Ингерн му вярваше безрезервно – промълви Василий. – Би изпълнил всяка негова заповед, без да се поколебае.

– Именно – плесна с ръце Климент. – Ингерн беше пречка, която трябваше да бъде отстранена, преди да стане прекалено силен. След като Михаил се оженеше за дъщеря му, варягът щеше да стане всемогъщ! От това, което видях на Хиподрума, той е смел мъж. Едва ли щеше да остави Варда да направи това, което иска. След края на състезанията кесарят го е проследил, настигнал го е в безлюдната уличка и го е извикал. Ингер го е познал, оставил се е Варда да го поведе встрани, без да подозира, че тръгва към смъртта си. Вместо да получи почестите, титлите и богатството, които се е надявал, е получил кама в гърлото.

– Ами Петрон?

– Има нещо, което не знаеш. Петрон беше предател. Шпионираше, а ние му плащахме.

Византиецът завъртя очи.

– Тази мръсна отрепка! Макар да подозирах нещо подобно! Разполагаше с прекалено много пари. Залагаше на надбягванията, на боевете с мечки, на карти, на всичко, за което можеш да се сетиш. Ходеше по жени, беше пълна противоположност на сухия и педантичен Варда. Нямаше откъде да има толкова пари. Подозирах, че се е продал на вас или на арабите. Всъщност предполагах, че е на вас, защото няколко пъти го видях с кавхана ви.

Климент разтърка слепоочията си. Искаше му се всичко вече да е свършило, а той да е далеч от тук. Михаил да постигне съдбата си и с всичките интриги, заговори и убийства да се приключи веднъж завинаги. Макар след тях, бе сигурен в това, щеше да дойде ред на нови.

– Това обяснява как Изчислителя е разбрал, че Дукум знае за плановете му. Вероятно при някоя от срещите си кавханът е изпуснал нещо, което е усъмнило Петрон, и са пратили едноокия да го убие. Но има и друго. Както сам каза, той е харчел с лека ръка парите, които е получавал. А е имал нужда от още и още. Затова е взел заем от Мануил. Довереният му помощник ми каза. Но когато преглеждах книгите на логотета, разписките със заемите, взети от Петрон, не бяха в тефтерите му. Имаше много други, включително такива за Михаил, дори за теб, но не и за него! За брата на Варда е било лесно да си уреди среща с Мануил. Знаел е, че логотетът ще го приеме, знаел е за навика му да посреща гостите си, без да дава да се разбере кои са. Това е била важна част от действията му на лихвар, отпускащ заеми на високопоставени личности. Мануил си е помислил, че Петрон идва да погаси стария си или да иска нов заем. Двамата са се уединили в стаята на логотета, който не подозирал нищо, и Петрон го е убил. След което е взел разписките за заемите си. Така с един удар е постигнал две неща – убил е още един от "стълбовете на империята" и не се е налагало да връща парите, които е бил взел.

Климент замълча за момент. Усети гърлото си пресъхнало. Искаше му се да има нещо, което да пийне, но сега не беше време за това.

– Така стигаме до последното убийство на Лъв. Всъщност то ми подсказа накъде да търся. Беше съвсем просто. Убиецът беше някой от приближените на Михаил. А единствените, които ги нямаше по време на пожара, бяха Варда и брат му.

– Така е! – възбудено каза Василий. – Спомням си, че като стояхме с теб на хълма, дойде Михаил с останалите. Учудих се, че Варда не е с тях, но след това не съм се замислял повече по този въпрос.

- Варда е бил по същото време в една от стаите на двореца. Сам ми го каза. Уплашил се да не загине в пожара и избягал навън. По-вероятно е видял идващия Лъв и се е възползвал от предоставената му възможност. В цялата бъркотия, която цареше по време на пожара, едва ли някой би забелязал какво прави.

– А реликвите?

– С тях е било лесно. Фидипид е откраднал кълбото, това е сигурно. Престорил се е на инспектиращ офицер и се е качил на портата да провери дали всичко е наред. Каза ми го офицерът, който охранява вратата. Пак Фидипид е отмъкнал парчетата хляб, които намерих, като лично Варда му е дал ключа за решетката, зад която се пазят светините. Фотий ми каза, че за ковчежето има три ключа. Един в него, един в императора и един в кесаря. Варда лично е взел кърпата с образа на Христос. По думите на Лъв на времето Варда е отговарял за охраната на светините в Константинопол. Той е държал ключовете и вероятно си е изготвил дубликати. Затова кесарят не се е поколебал да убие стратора. Искал е да бъде сигурен, че Лъв няма да си припомни това, след като се разбере, че реликвите са изчезнали. Има и друго. След като Фидипид се опита да ме убие, се замислих: откъде просякът е знаел къде да ме чака и въобще как е разбрал, че идвам в Константинопол? Това беше известно на много малко хора. И един от тях със сигурност беше кесарят. Всъщност за идването ми знаеше само Михаил. Поне така мислех от начало.

– Тогава?

– Всъщност имаше още един човек, който знаеше, че пристигам – нашият шпиони Петрон.

Василий свъси дебелите си вежди.

– Това обяснява всичко. Как просякът е знаел, че идвам в Константинопол? Как ме е разпознал? Как е знаел къде точно да ме чака? Много просто. Петрон му е казал!

– И след това е наел проповедниците?

– Всъщност станало е преди това. Искали са да "подготвят" предварително почвата, като всеят паника и страх сред хората, които да излязат от контрол, след като градът бъде сполетян от "нещастия", които самите те предизвикват. Уплашени, притеснени и настроени срещу императора, гражданите, няма да имат нищо против някой да го замести. Още повече ако това е собственият му вуйчо, който вече се е доказал като управник.

– Ами Коридон?

– След като Михаил се разведе с дъщеря му, е било детска игра да го привлече на своя страна. Магистърът е бил объркан, защото Михаил не му е отдал необходимите почести, приемайки триумфа му и възможността да мине като победител през града. Нещо, което, сигурен съм, отново го е посъветвал Варда. Разводът на императора с дъщеря му е бил просто капката, която е преляла чашата. Коридон се е чувствал пренебрегнат, измамен и унижен. За кесаря е било съвсем лесно да го примами на своя страна заедно с войските му. Аз ви видях! Видях ви, когато отидохте в лагера на Магистъра. Варда не се откъсна и за момент от него. Чудех се какво въобще прави там?!

– И аз се питах същото – лицето на Василий беше пребледняло. – Коридон ме извика като началник на конюшните. Искаше да обсъдим състоянието на конете на място и да говоря с офицерите му дали имат нужда от нещо. Но Варда? Каза ми, че бил пратен да види войската в полето. Каза ми, че Михаил го е упълномощил. Тогава не се замислих, видя ми се нормално кесарят да изпълнява волята на императора...

Климент кимна.

– Отишъл е да направи последна проверка, че всичко е наред. Така Михаил се оказва в капан. Най-близките му, тези, които биха могли да го защитят, са избити. Из Константинопол се разпространяват слухове, че Господ е отвърнал очи от него, градът е разтърсен от убийства, земетресение, пожар и наводнение. Реликвите, които пазят столицата и за които отговаря императорът, изчезват. Той е подведен да се разведе с дъщерята на Коридон и да не даде триумф, с което го настройва срещу себе си. Михаил няма на кого да разчита! Всички, дори собствения му вуйчо, са срещу него.

– Има! – Василий се изправи решително. – Не ми казвай, че всичко е загубено, българино! Видя хората му на двора. Достатъчно са, за да пазят Михаил в двореца му!

Климент поклати глава.

– И да се справят с ветераните на Коридон? Не ми се вярва – той приглади лицето си с ръка. – Но шанс наистина има. И той е в магистъра.

– Нали не вярваш на смешната клетва, която той е положил? Че ще пази императора. Как ли пък не! Направил го е само за да се измъкне.

– Съгласен съм! Но Коридон е честолюбив. Видях войските му, докато идвах насам. Завзели са ключовите места в града, но все още не нападат двореца. Той се колебае, Василий! Колебае се как да постъпи!

– Мислиш, че може да остане верен на Михаил? След всичко, което ми каза?

– He! – писарят също стана и сложи ръката си на рамото на събеседника си. – Мисля, че след като е изменил на императора, сега се чуди дали да не измени и на кесаря! Рано или късно Коридон ще осъзнае, че няма нужда от Варда. Че сам може да седне в трона на Михаил и да получи империята в ръцете си.

– И какво трябва да направим ние? – неуверено попита Василий. Гласът му се губеше в сенките. – Какво можем да направим? Да предупредим Варда?

– Не! Трябва веднага, докато нещата не са излезли окончателно от контрол, да арестуваш и двамата. Фотий каза, че са у Варда. След това да претърсиш дворците им! Разполагаш с достатъчно хора за това!

Гигантът кимна отсечено и се втурна навън. Гласът му отекна между стените на двора. Василий заповяда на хората си да се строят, запалени бяха още катранени факли, издадени необходимите заповеди, вратите отворени.

– Има заговор! – не спираше да вика Василий, а гласът му се издигаше в горещия въздух между пукащите пламъци на факлите. – Трябва да спасим императора! Варда и Коридон са го предали! Убийте всеки, който се опита да попречи на това!

Накрая византиецът нахлупи блестящия си шлем, махна с ръка на писаря да го последва и поведе хората си.

Никой не се опита да ги спре.

Улиците бяха пусти, по плочите се търкаляха нечистотии, супени стъкла, керемиди и тухли, капаците и вратите на къщите бяха залостени, носеше се миризма на пот, кръв, мърша и желязо. От барикадите се виеха стълбове пушек, които забулваха звездите и изгряващата луна, цикадите пищяха, все едно идва краят на света.

Няколко пъти срещнаха от войниците на Коридон, които ги оставяха спокойно да продължат пътя си, щом видеха многобройния отряд на Василий, мрачните физиономии на хората му и извадените им мечове. Няколко бездомни кучета следваха отряда, но тихо, без да издават звук, сякаш не искаха да попречат на мъжете пред себе си.

Стиснал пулсиращата си глава с ръце, Климент се опитваше да не изостава. Попита Василий как точно смята да действа, но той не му отговори, а само продължи да върви с огромни крачки напред, свил ръцете си с юмруци, тресящ се от гняв, докато дългият му меч се удряше с тихо звънтене в железните предпазители на краката му. Устните му бяха здраво стиснати, в очите му се разгаряше опасен огън. За началника на имперските конюшни времето за мислене бе минало. Бе дошъл моментът за действие, нещо, което той владееше до съвършенство.

Накрая стигнаха до резиденцията на Варда. Около двореца на кесаря се издигаше плътна ограда, пред открехнатата порта стояха на пост войници, въоръжени с копия и метални цилиндрични шлемове, други бяха насядали по земята, търсейки прохлада в душната вечер.

– Кой сте вие?! Какво искате?! Млад офицер с белег през едната буза излезе от стражевата кула и понесъл горяща факла, се опита да препречи пътя на неочаквано появилия се отряд. – Не може да влезете!

– Избийте ги! – тихо нареди Василий, изтегли меча си и преди опонентът му да разбере какво става, го стовари върху главата му.

Последва кратка, но жестока схватка. Войниците на Варда се опитаха да се приберат зад стената ѝ да затворят вратата, но не бяха достатъчно бързи. След миг плочите бяха осеяни с трупове, гъста червена кръв обагри топлите камъни.

– Напред! – изкомандва Василий и посочи с потъмнелия си меч към двореца. – Убийте всеки, който се опита да ни спре! Само Варда и Коридон ни трябват живи!

Това, което последва, щеше дълго да преследва писаря в кошмарите му. С извадени оръжия, без да издават и звук, войниците се разгърнаха в двора. Част от тях остана около стената, от сенките се понесоха стонове, писъци и дрънчене на желязо. Останалите, предвождани от Василий, се втурнаха по стълбите и влязоха в двореца, избивайки по пътя си стражите и случайно изпречилите им се слуги, без да щадят никого. Скоро по коридорите се понесоха викове и крясъци, някъде засвири боен рог. Вместо да се стресне, Василий подкара отряда си още по-бързо.

Все така мълчаливо всички побягнаха напред по мраморния коридор, докато накрая стигнаха до широка, осветена от факли и дебели свещи зала. В центъра ѝ, обкръжени от малък отряд войници, извадили мечовете си, стояха Коридон, Варда и брат му Петрон.

– Какво става тук, Василий!? – попита Варда, излезе напред и вдигна меча си. – Защо си дошъл!? Защо водиш хората си!?

– Дошъл съм, за да сложа край на малкия ви заговор! – бившият борец пристъпи към кесаря и силно го удари с юмрук по лицето и изкрещя. – За толкова глупав ли ме мислиш!? Знам всичко! И няма да ти позволя да свалиш Михаил от трона!

Варда залитна назад, спъна се в един от високите бронзови свещници, изпусна меча си и се хвана за лицето. Объркани, стражите му се опитаха да го подкрепят, но бяха заобиколени от войниците на Василий, които ги заблъскаха с мечовете си. Коридон се хвърли към нападателите, но беше обезоръжен от Корсис, който след кратка схватка изби меча му. Възползвайки се от суматохата, Петрон се опита да се измъкне незабелязано, но пътят му бе отрязан от Климент, който застана на вратата с оръжие в ръка. Около минута из залата се носеше звън на оръжие, стонове, викове и заплахи, след това всичко притихна. Стражите на кесаря лежаха на земята в локви кръв, няколко от войниците на Василий също бяха убити.

Ръцете на Варда, Петрон и Коридон бяха завързани зад гърбовете им. Окото на кесаря, където го беше ударил Василий, се беше подуло и посиняло, от устата на протостратора течеше кръв, Петрон въртеше очи като обезумял.

Въпреки тежкото си положение Варда се дръпна от ръцете на войниците, които го държаха, разтърси глава и погледна противника си в очите.

– Скъпо ще си платиш за това, Василий! Много скъпо! Не знам за какъв заговор говориш, не знам в какво ни обвиняваш, но ако не бяхме аз и Коридон, Михаил вече нямаше да е на трона си. Огледай се! Градът е пълен с наши войски и ако искахме да свалим императора, вече да сме го направили! Не знам какво си намислил, но ще ти струва главата!

– Не ме заплашвай, кесарю! – изсмя се Василий, избърса меча си и го прибра в ножницата. Вече никого не можеш да уплашиш! С теб и интригите ти е свършено! Вече няма да кроиш мерзките си заговори, да убиваш хора и продаваш тайните ни на врага. Не знаеше ли за това? – гигантът се вгледа в бледото лице на Варда. – Може би трябва да попиташ многообичния си брат, който се е продал на българите.

– Това е лъжа! – Петрон се хвърли напред, но беше задържан от войниците, по лицето му избиха червени петна, главата му се люшна страшно. – Няма да стоя тук и да слушам как ме обиждаш, конярю!

- Ами ти, Коридон! – не му обърна внимание Василий. – да се превърнеш от велик военачалник в обикновен предател и заговорник! И то само защото императорът се разведе с дъщеря ти и отложи триумфа ти. Мислех, че поне ти струваш повече.

– Михаил наистина ме обиди отговори Коридон с достойнство. – Но нищо от това, което казваш, не е вярно. Бях сърдит на императора, да, но нито съм го предавал, нито съм заговорничел против него. Няма и час му се заклех във вечна вярност. Ако не ми вярваш, питай Фотий, той скрепи клетвата ми със свещен ритуал.

– Мълчи, предателю! – изкрещя Василий и понечи пак да измъкне меча си. – Оправданията ти няма да те спасят! Много добре знам колко струваш, покровителю на сините!

– Нима е престъпление да подкрепяш някого на Хиподрума?

– Престъпление е да измениш на господаря си и да вкараш войските си в столицата му, без да ти е дал разрешение за това! Престъпление е да искаш трона му и да кроиш планове как да го свалиш от мястото, на което го е въздигнал сам Бог. Престъпление е...

– Имаш ли доказателства за това? Имаш ли и най-малката подкрепа на думите и обвиненията си? – Варда беше свил глава в раменете си като борец и гледаше Василий с омраза. Макар ръцете му да бяха вързани зад гърба, той продължаваше да излъчва сила и власт. – Говориш за предателство, но какво правят те тук? – кесарят посочи Климент и помощника му. – Говориш, че брат ми се е предал на българите, докато истината е, че откак е дошъл, ти си този, който заговорничи с пратеника на Борис! Или идваш тук с голите си обвинения, защото не знаеш как да скриеш собствените си престъпления! Ти си жалък, Василий! Виж се само – бивш пленник и бивш борец, човек, дошъл от арената, който се опитва да се мери с истински благородните!

– Мълчи! – изрева Василий и отново изтегли меча си. Писарят бързо пристъпи напред и хвана ръката му. Не биваше да допусне кесарят и другите заговорници да бъдат убити, преди вината им да бъде безусловно доказана. Василий може да беше заложил на карта собствения си живот, решавайки да му се довери, но Климент беше заложил и добруването на страната си.

– Какво, ще ме убиеш ли? – присмя му се кесарят. – Дори собственият ти съмнителен приятел те възпира! Или искаш да избиеш всички ни, както изби слугите ни? Така е най-лесно, нали? – кесарят замълча за миг, а когато проговори, гласът му гореше от презрение. – Пак те питам, конярю, имаш ли доказателства за вината ни? Или ще решиш въпроса, както си го решавал на арената.

Кръвта нахлу в главата на Василий, но вместо да се хвърли върху опонента си, той бавно прибра меча в ножницата.

– Ти си прав, кесарю – тихо отговори той. – Това не е начин да решим виновен ли си, или не. Не се самозалъгвай! Доказателства има предостатъчно. Но ще ги кажа единствено пред императора. И ако се надяваш войниците на Коридон да ви спасят по пътя до двореца, жестоко се лъжеш.

Варда пребледня и отстъпи крачка назад, войниците го стиснаха здраво, запушиха му устата, тази на брат му и на магистъра, сложиха на главите им конопени торби, за да не бъдат разпознати по пътя, и ги поведоха навън по стълбите.

– Дано си прав в изводите си, българино! – по лицето на Василий играеха сенки, веждите му бяха сключени. – И дано императорът да повярва на доказателствата ти. Иначе и с двама ни е свършено.

– Сигурен съм! – по-уверен, отколкото се чувстваше в действителност отговори Климент. – Но остави хора да претърсят двореца на Варда. Нека почнат от покоите му. Прати други в палата на Коридон. Невестулката ще им помага. Нека търсят откраднатите сфера и кърпата с образа на Иисус.

– Чухте българина! Изгърмя гласът на гиганта. – Претърсете къщите на двамата предатели! Търсете кърпа, на която има отпечатан ликът на Христос. И златна сфера, в чийто долен ъгъл пише: "Ще пазя този град вечно!".

Василий не изчака да види как се изпълнява заповедта му, а с тежка крачка напусна залата.

15

23 септември, вечерта

За изненада на Климент, Михаил не беше пиян.

Очакваше да заварят императора да се налива с вино, с което да задуши страховете си, както правеше обикновено, докато изпадне в безпомощно състояние, но владетелят явно бе решил, че случаят си заслужава да остане трезвен.

Облечен в тъмна туника, преметнал през раменете си тънко пурпурно наметало, с блестяща корона на главата си, Михаил ги прие в тропната зала.

Императорът стоеше с изправен гръб на високия, облицован с кожа, злато и скъпоценни камъни трон, хванал за ръка седящата до него на широка табуретка с извити подлакетници Евдокия, новата му съпруга. На стената зад гърба му бе окачен огромен копринен гоблен, на който, разперил крилата си на фона на кърваво червените нишки, се извисяваше гербът на империята – двуглав орел, стиснал в краката си регалиите на властта, с корона над него.

Лицата и на Михаил и Евдокия бяха бледи, по страните им лъщяха капки пот, но докато очите на императрицата излъчваха страх и паника, съпругът ѝ изглеждаше целеустремен и решителен.

Около стената, наредени гъсто един до друг, с тежки алебарди, заменили копията, и с лорики, стигащи до колената, стояха войниците на двореца. Подиумът, на който се издигаше тронът бе заобиколен от втори ред телохранители високи варяги с мрачни лица, сплъстени жълти коси, железни шлемове и топори.

Зад тях, облечени с брони и с мечове на кръста, стояха протостраторът Роман и колесничарят Филон, готови да помогнат на господаря си в трудния момент. Фотий също бе тук в компанията на монсеньор Рици, чийто нос беше побелял от притеснение.

Прозорците бяха отворени в опит да уловят вечерния бриз, прозрачни завеси помръдваха като привидения между рамките, от които като обесени висяха торбички с ароматни билки. Въпреки това в залата миришеше на пот, страх и желязо.

Като видя Василий, Михаил скочи на крака, но след това погледът му падна върху окованите Варда, Петрон и Коридон. По лицето на императора се плъзна сянка, той звучно преглътна, седна обратно на трона си и започна да върти един от пръстените на ръката си. Всички, дори стражите покрай стената и варягите, застинаха в очакване. Над залата се простря тежко, душно мълчание, нарушавано само от бръмченето на цикадите и далечния прибой на морето.

– Чаках те, Василий! Каза накрая императорът и вдигна взор към новодошлите. Гласът му се понесе в притихналата зала, обиколи ъглите и се скри между камъните. – Чаках те повече от всеки друг, братко мой, но сега, когато те виждам, очите ми се страхуват, а душата ми се изпълва с безпокойство. Виждам, че си довел вуйчовците ми и магистър Коридон. Но защо са оковани? Защо не се движат като свободни хора. Каквито са? Какво се е случило, Василий?

Бившият борец коленичи пред владетеля, сведе глава и заговори, без да вдига поглед.

– Довел съм тези, които са отговорни за това, което става в града ти, господарю мой. Довел съм тези, който са отговорни за слуховете, лъжепророчествата и предсказанията. Довел съм тези – гласът на Василий набираше сила и започваше да бумти като надигаща се буря, – които крадат реликви, убиват близките ти и бунтуват народа ти срещу теб!

– Нима това е вярно, вуйчо? – императорът се изправи и протегна двете си ръце напред, сякаш иска да прегърне Варда. – Нима, това е вярно?

– Разбира се, че не е! – отсече кесарят. По челото му бяха полепнали влакна и прах от мръсния чувал, който бяха нахлузили на главата му, но той продължаваше да се държи достойно и на положение. – Не Василий, а аз съм този, който ще обвинява. Той нахлу със сила в двореца ми, изби стражите и слугите ми по най-варварски начин, а нас, твоите роднини, окова като престъпници! Но той не е сам! Съвсем не! – Варда потърси с поглед писаря. – Помага му един българин! Един ужасен чужденец, който е враг на държавата ни и му е поставил клопка, в която Василий по най-глупав начин е попаднал. Българин, господарю! Варварин! Един от тези, които убиха Никифор във Върбишкия проход и си направиха чаша от черепа му, за да може владетелят им да пие от нея! Той е този, който държа отговорен за това, което се случва. И искам той и този твой безумен началник на конюшните, който е повярвал на думите му, да бъдат наказани възможно най-строго!

– Така ли е, Василий? – в гласа на Михаил прозвучаха стоманени нотки. – Станал ли си предател? Какво ще кажеш в свое оправдание. Ами ти, Коридон?

Вместо отговор исполинът се засмя.

– Не разбирам защо съм тук – студено отговори магистърът. – Аз съм ви верен, ваше величество, и вие най-добре знаете това. Не съм участвал в заговори, не плета интриги, войските ми са на ваше разположение по улиците на града. Не мога да си обясня защо ме обвинява Василий. Освен, както каза кесарят, да е попаднал в подмолната клопка на този българин.

– Лъжи! Лъжи, лъжи, лъжи! – Василий направи крачка напред и изгледа Михаил в очите. – Не бях ли аз онзи, господарю, който единствен ви защити на арената по време на земетресението? Не бях ли аз онзи, който винаги ви е пазил с цената на собствения си живот? Но стига с това! – бившият борец махна с ръка. – Не е важно какво съм правил, нито какво ще направя. Знаете, че ви служа вярно и винаги ще ви служа. Да, истина е, че днес при мен дойде този българин, прочут в страната си с това, че е надарен от Бога да разрешава различни загадки и мистерии, и ми каза до какъв извод е стигнал. Аз го бях помолил да разследва убийствата на най-близките до ваше величество – като чу това, Михаил ахна, прикри устата си с ръка и седна на трона си. – Но го направих с едничката цел – да ви защитя и разкрия предателите. Нямах доверие на никого другиго. А и той така или иначе се беше заел да разбере причината за смъртта на кавхана им. Но изводите и заключенията, до които той стигна, са много по-страшни и от най-страшните ми опасения. Много по-черни и от най-черните ми страхове. Той разкри заговор, зловещ и мръсен, сред най-близките ви. Сред собствените ви роднини, които искат да ви вият как се валяте в калта, докато те тържествуват! За щастие планът им не успя. Вие сте спасен, господарю, и можете да благодарите на небето, че ни изпрати този човек, който да спаси трона ви, нас и империята!

Докато слушаше думите на Василий, които се сипеха като камъни на стенобойна машина, писарят с притеснение установи как всички погледи се насочват към него. Някои бяха изпълнени със съмнение, други с учудване, но най-много бяха тези, от които преливаше страх и омраза.

Сгушен на големия си трон, Михаил изглеждаше като малко дете. От предишната му решителност не бе останал и помен, той притеснено гледаше ту Василий, ту Варда и не знаеше на кого да вярва.

– Доказателства! Къде са ти доказателствата, конярю!? – провикна се Варда и гласът му отекна под сводовете на просторната зала. – Досега не сме чули нищо, което да доказва моята или вината на мъжете до мен. Каза, че ще говориш само пред императора. Така че те призовавам! Говори!

– Искаш доказателства? Ще ги получиш! И след като се убедиш, че долната ти измяна няма да остане неразкрита, ще се влачиш по корем като куче, молейки се да ти бъде простено.

– Говори, Василий! – Михаил бе възвърнал част от цвета на лицето си. Очите му отново гледаха властно и решително, сякаш бе взел важно решение. – Кажи ми до какви изводи сте стигнали с българския ти приятел и кълна се, ако те са верни, виновните ще си получат заслуженото, независимо какви са и какви постове заемат. Но ако грешиш... – гласът на императора премина в шепот, а думите му останаха да висят сред горещия въздух.

Василий не се смути ни най-малко.

Стегнато и ясно, сякаш бе правил това много пъти по-рано, той повтори казаното му от Климент. С всяка следваща дума, с всеки аргумент, който се трупаше срещу противниците му, гласът му ставаше по-силен и уверен, а Варда, Петрон и Коридон изглеждаха все по-притеснени.

Михаил стоеше на трона си, наклонен напред, подпрял главата си с юмрук и напрегнато слушаше доводите на бившия борец. До него Евдокия не спираше да хапе устните си, без да сваля поглед от съпруга си. Приятелите на императора стояха притихнали и само от време на време се побутваха с лакти, кимаха с глави и изпускаха по някоя учудена въздишка. Дори войниците, наредени покрай стената, слушаха напрегнато, а оставените на пост пред вратите влязоха вътре, за да чуват по-добре.

С напредването на разказа част от варягите, наредени около трона, се отделиха и обградиха тримата пленници, сякаш се страхуваха, че Варда, Петрон или Коридон може да се опитат да избягат.

Василий поиска чаша вино, защото гърлото му пресъхна, изпи я на един дъх и продължи да трупа едно след друго доказателства срещу тримата предатели. Подобно на опитен майстор зидар, бившият борец градеше доводите си един върху друг, свързваше си с умозаключенията си като с хоросан и бавно, но сигурно строеше около арестуваните висока и непробиваема стена от доказателства и факти.

Михаил се отдръпна назад на трона си, лицето му вече не беше бяло, а ставаше все по-червено, очите му се напълниха със сълзи, може би от радост, свързана с чудното му избавление, може би от тъга, че най-близките му роднини го бяха предали.

Най-накрая Василий свърши.

В тронната зала се възцари гробна тишина, чуваше се само тежкото дишане на Михаил.

Накрая с лице, по-черно от сенките на нощта, които насмолените факли не можеха да прогонят, императорът се приведе напред на трона си и погледна вуйчо си в очите.

– Значи така се е случило – замислено каза императорът. – Налетели на мен

както безбройни скорци или гарги излитат на ято

с крясъци грозни, когато съгледат летящия ястреб[104].

Така и вие сте излетели, по-грозни и от най-грозните, по-подли и от най-подлите, с наострени черни клюнове и извити наточени нокти, за да разкъсате плътта ми, когато най-малко очаквам.

– Милост! – извика Варда и се строполи на колене върху мраморния под. – Милост, племеннико!

– Значи не отричаш? – тихо каза императорът и една от сълзите капна върху коленете му. – Значи, Василий е прав?

– Отричам! Отричам всичко! Василий и варваринът лъжат! Всичко е само съвпадения! Повярвай на мен, а не на тях, Михаиле! Аз съм ти вуйчо! Аз съм брат на майка ти! Аз...

– Хубав вуйчо, няма що! – язвително се усмихна владетелят и се облегна на трона. – Прекрасен родственик, не ще и дума. Заговорник! Предател! Подлец и убиец! И тримата сте такива! – Михаил скочи на подиума и изкрещя думите, размахвайки юмрук. Пламъците на сенките затрептяха, фитилите на свещите се огънаха, сякаш през залата мина буен вятър. – И смееш да се наричаш мой вуйчо! След всичко, което си направил!

– Милост! – Петрон също падна на колене и преклони главата си пред императора. – Не сме виновни в нищо!

– В нищо ли? – лицето на Михаил се изкриви в жестока гримаса. – Чухте какво каза Василий! Нима ще отречете думите му?

– Това са само съвпадения, нищо друго! Невинни сме!

– Ами ти? – императорът се обърна към Коридон, който продължаваше да стои прав с гордо вдигната глава. – Закле ми се във вярност преди по-малко от час! Ти няма ли да молиш за милост?

Магистърът поклати глава.

– Няма за какво.

– Значи няма, така ли? – Михаил събра длани като за молитва и ги приближи към лицето си. – Ето какво ще направя – императорът говореше бавно, без да поглежда никого. – Няма да ви съдя аз. Не и вас. Не и моите роднини. Знаете какво повелява законът за предателите. Ще ви съдят тези, които измамихте. Тези, с които до вчера пиехте и се веселихте, докато сте кроили зад гърбовете им подмолите си заговори. – Михаил посочи насядалите около трона патриции. – Те чуха доказателствата на Василий. Нека те отсъдят!

Непохватно, поглеждайки се един друг, остатъците от "стълбовете на империята" се надигнаха от местата си. Лицата на повечето от тях горяха, очите им гледаха Варда, Петрон и Коридон, сякаш ги виждат за първи път. Смутени, но не и уплашени, приятелите на Михаил бавно се обърнаха към него, обръщайки гръб на доскорошните си сътрапезници.

– Виновни са! – пръв се обади Роман и гласът му прозвънтя като изтеглен от ножницата меч в притихналата зала.

– Виновни! – присъедини се към него и Филон, докато бършеше с ръка запотеното си чело.

– Виновни! Виновни! Виновни! – завикаха един през друг и останалите, сякаш се страхуваха, че ако се забавят, колебанието им може да бъде изтълкувано като предателство.

– Това е лъжа! Михаиле, осъзнай се! Не ни погубвай само защото не можем да се защитим! – Варда напираше напред към императора, но войниците го стискаха здраво под мишниците. – Не се оставяй да бъдеш заблуден от един варварин и от един коняр, който до вчера се биеше на арената! Ние сме твои роднини! Твоя плът! Твоя кръв!

– Коняр значи, така ли? Коняр! – Михаил почервеня още повече, а викът се изтръгна от дълбините на душата му. – По добре верен коняр като него, отколкото неверен вуйчо като теб! – императорът се доближи до Варда и го зашлеви през лицето. От носа на кесаря рукна кръв, едри капки покапаха по мраморния под. – От днес повече няма да е коняр. Той спаси не само мен, спаси и империята! Затова няма да е повече обикновен "коняр" – владетелят изплю думата в лицето на Варда. – Няма да е обикновен надзорник на конюшните. Той доказа, че заслужава властта много повече, от вас. Че заслужава да управлява заедно с мен. И ще управлява заедно с мен!

– Ние сме невинни, невинни – сви се кесарят под яростта на императора. – Това са само думи... съвпадения... как може да им вярваш...

Михаил отвори уста да отговори, но в този момент в предверието се чу шум. Офицерът, командващ отрядите на Василий, следван от Невестулката, влезе в сградата, видя императора и коленичи пред него.

- Велики господарю! - каза той. - По нареждане на господаря Василий направихме обиск в дворците на кесаря Варда и протостратора Коридон. И намерихме това, беше в покоите на Коридон войникът вдигна над главата си кръгла златна сфера, която засия на светлината на факлите. Хиляди лъчи се отразяваха от повърхността ѝ, сякаш в стаята грееше малко ярко слънце.

– Сферата на Бизант! – възкликна Михаил, пристъпи назад и вдигна реликвата. – Сферата на Бизант!

– Намерихме и това – войникът извади изпод плаща си малко ковчеже. Беше в двореца на кесаря Варда.

Императорът пристъпи напред, отвори го и падна на колене:

– Кърпата с лика на Спасителя! Благословен да си, Василий! Ти ми върна надеждата! Ти ми върна вярата, че Бог не е отвърнал очи от мен – едри сълзи се търколиха по бузите на Михаил. – А ти – той изгледа изгледа вуйчо си, – ти ме предаде!

Варда пристъпи като сомнамбул напред, следван от Петрон и Коридон, редицата войници се люшна заедно с тях. Всички искаха да видят свещените реликви.

– Аз съм спасен! Спасен! – Михаил не спираше да хлипа, стиснал в едната си ръка златното кълбо, в другата – парчето плат. След това се обърна и целуна жена си. – Ние сме спасени! Спасени сме!

Императорът се изправи, постави двете реликви на трона си, прекръсти се, хвана лицето си в шепи и се разрида като малко дете. Василий се приближи до него в опит да го успокои, но Михаил се откъсна от ръцете му, изтри мокрите си бузи изправи се пред вуйчо си и го изгледа от високо.

Спартарият не беше свършил. Зачервен от вълнение, той приближи до трона, коленичи, сведе глава и протегна напред ръката си.

– Това – каза той, – са писма, които открихме в двореца на кесаря и магистъра. Прегледах някои от тях. В пергаментите те и човек, който се подписва като Изчислителя, съставят планове как да свалят ваше величество от трона.

– Мога да обясня! – прегракнало извика Варда. – Мога...

Михаил махна с ръка.

- Властният цар Агамемнон във отговор тъй му продума[105]:

Знаете какво е наказанието за изменниците и предателите – позорна смърт! – Варда и Петрон се сгърчиха под думите на племенника си, въпреки че изглеждаше невъзможно, лицата им пребледняха още повече. Кесарят отваряше и затваряше уста, сякаш не му достига въздух, до него брат му изглеждаше така, сякаш всеки момент ще припадне. – Но ти си прав – продължи Михаил. – Вие сте мои роднини, кръв от кръвта ми, плът от плътта ми. Не мога да ви убия. Но мога да ви прокудя! Нареждам до един час да сте напуснали града, а до два дни – пределите на империята. Всеки, който ви срещне на земите ни след това, ще има задължението да ви убие! Имуществото ви се конфискува в полза да императора! Колкото да теб – Михаил изгледа Коридон. – Бях женен за дъщеря ти. Наричах те мой тъст. Опитвах се да бъдем приятели... Ще ти спестя мъчителната смърт и унизителната екзекуция – императорът се обърна към предводителя на варягите. – Изведете го в задния двор и го посечете. След това ми донесете главата му!

В този миг Варда изкрещя и се метна напред. Потресени от случващото се, войниците се бяха разсеяли за миг и той се възползва от това. Дали въжето, с което беше вързан, се бе размотало, или кесарят се бе освободил сам, не стана ясно, но ръцете му бяха свободни. Варда се блъсна в един от телохранителите, някак си измъкна меча от ръката му и се хвърли като лъв към стоящия на трона си Михаил. Императорът замръзна, неспособен да направи нищо, сълзите се стичаха по лицето му като по мрамор.

В този миг Василий, който стоешс до него, се стрелна наред и промушвайки се под вдигнатите ръце на кесаря, заби меча си в корема му.

Варда замръзна на място, мечът на Василий, почернял от кръв, се подаде от гърба му.

Кесарят се опита да направи още една крачка напред, но врагът му натисна още по-силно и той бавно се свлече на колене.

Варда изпусна чуждия меч, който падна върху гладкия мрамор. Кесарят се сгърчи, протегна окървавените си пръсти напред, все едно иска да сграбчи нещо, след което падна настрани, а главата му кухо издрънча.

Василий, който дишаше тежко, извади меча си от трупа и го избърса в дрехите на убития.

– Това заслужават всички предатели! – каза той и плю върху мъртвия си враг.

Михаил, все така застинал на трона си, най-после излезе от вцепенението си и скочи на крака. Жена му също се изправи и силно прегърна мъжа си. Със закъснение варягите наобиколиха господаря си с извадени мечове, готови да посекат всеки, който се приближи до него.

Залата се оживи. Чуха се викове, заповеди и команди. Трупът на Варда бе извлечен за краката навън, оставяйки след себе си дебела кървава ивица. Вдигнал ръце като за пощада, Петрон се тресеше, паднал на колена на пода. От заговорниците единствено Коридон беше запазил самообладание. Все така с високо вдигнал глава той не откъсваше очи от Михаил.

– Мислиш си, че това е краят! – извика накрая магистърът. – Може и да ме убиеш, но няма да сломиш духа ми! И ще бъдеш прокълнат за това, което направи! За това, което правиш! Господ наистина е извърнал очи от теб, Михаиле! Бъди проклет! Нека не намериш покой сутрин и вечер, денем и нощем, докато си буден и докато спиш, докато пиеш и докато ядеш, докато ходиш и докато си седнал, докато...

– Стига толкова! – императорът ядно махна с ръка към охранителите си. – Изведете го!

Варягите се струпаха около продължаващия да сипе клетви Коридон, някой го удари, след което останалите го изведоха от залата.

- Вино! Донесете вино! Това трябва да се отпразнува! – извика протостраторът Роман и думите му бяха посрещнати с радостни възгледи.

Скоро в ръцете на всички се появиха чаши и бокали, слугите час по час притичваха да ги напълнят отново.

Климент се беше оттеглил в сенките, облегнат на стената, чакаше сърцето му да се успокои.

Всичко беше свършило.

Той беше победил. Беше си свършил работата. Беше довел нещата до края, искан от Борис.

Дукум беше отмъстен, договорът щеше да бъде сключен, Ирина да получи свободата си.

Оставаше му само да стои и да чака наградата си. Награда, която щеше да коства живота на двама мъже и прогонването на още един. Но това беше работата му, нали? Да търси в мрака, да се взира в сенките на злото и да измъква тези, които се спотайваха там.

Отхвърлил бремето на съмнението и страха, Михаил беше във вихъра си. Императорът изпразваше бокал след бокал, смееше се и пляскаше с ръце, извика танцьори и акробати да развличат него и гостите му. Слуги с парцали бързо изчистиха кръвта на Варда.

Залата се изпълни с глъчка и смях, варягите бяха отпратени, част от войниците пратени обратно в казармите си. Вместо клетви и обвинения към резбования, позлатен таван се носеха песни и смях, лицата, доскоро сковани от сянката на смъртта, бяха озарени от усмивки и неприкрита радост.

Протостраторът Роман започна да танцува, подрипвайки високо, хванал краищата на робата си с една ръка, докато в другата крепеше ритон, от който се плискаше вино, а останалите му пляскаха в такт с музиката.

Погледът на Михаил падна върху Василий. Императорът надигна чашата си и успя да заглуши шума на останалите.

– Пия за теб, Василий! За теб, който спаси мен, империята и династията ми! Владетелят изпи виното на един дъх. – Никой повече няма да те обижда! Никой няма да те нарича "коняр", защото, ако не беше ти, нямаше да имам конюшня, която да командвам! – Михаил се изкикоти на собствената си шега. – Ти ми помагаш да нося бремето на властта, ти ми помагаш да крепя на плещите си отговорностите на владетеля! И затова ще станеш владетел заедно с мен! – Михаил се изправи сред внезапно настаналата тишина. – Обявявам те за съимператор на Византия! Ще управляваме заедно! Заедно ще се борим със заговорите, заедно ще побеждаваме арабите! А теб – този път погледът на владетеля спря върху Климент. – Теб, българино, обявявам за византийски патриций и логотет! Дарявам ти земя до Солун и награда от петдесет златни таланта – императорът седна отново на трона си. Подробностите и документите ще оформим утре! Както и договора, за който толкова много настояваш!

В тронната зала се възцари пълна тишина. Останалите гледаха учудено ту Михаил, ту Василий, някой изръкопляска, но никой друг не го последва.

– Не говорите сериозно, господарю! – бившият борец се доближи до Михаил и падна на едно коляно пред трона му. – Не искам никакви почести и награди! Правя всичко, защото съм ви верен и искам да ви служа!

– Не! – извика императорът и отново скочи на крака. – Ти заслужи наградата си! Ще стане това, което казах! Недей да мислиш, че това е пиянско бълнуване, за което утре няма да си спомням нищо. И за да видиш, че намерението ми е твърдо, ще го направим веднага! – Михаил се обърна и хвана стоящия наблизо Фотий за туниката. – Отиди в църквата "Света София". Нека камбаните бият, а гражданите се съберат на площада! Ще бъдат доволни да знаят, че Бог отново е разпрострял благата си десница над нашия град. И ще искат да видят новия си император! Искам след по-малко от час да си готов за Богопомазване. Бързай, Фотий, бързай – императорът плесна облегалката на трона си. – Тичай по-бързо от конете на арената.

Фотий бързо излезе, Василий също се надигна.

– Господарю... – започна той, но Михаил слезе от подиума, на който стоеше трона му, и прегърна бившия борец през раменете.

– Забранявам да ме наричаш повече така! Аз не съм господар! От днес ние сме братя! Братя! – изфъфли Михаил и част от виното в чашата му се изля на земята. – Ще бъдем като двамата братя Атриди, водачи военни[106].

Не можеш да си представиш какво преживях! Стоях тук, в двореца си, заобиколен от стражите и най-близките си приятели, и бях сигурен, че краят е близо. Въпреки жегата чувствах студения повей от крилата на ангела на смъртта, усещах ледения му дъх. Бях сигурен, че няма да преживея тази нощ, подготвях се за среща със Създателя. Навсякъде около себе си виждах само кръв, предателство и мрак. Чувствах се омотан в черна лепкава паяжина и колкото повече се съпротивлявах, колкото повече исках да се освободя, толкова повече се оплитах. Опитах се да правя нещата както трябва, Василий. Ти поне знаеш, че се опитах. Може и да съм правил грешки, но кой не е правил? Нима съм виновен, че някой краде свещените реликви на града и иска да му навлече Божия гняв? Нима съм виновен, че избиват най-доверените ми приятели? Не дадох ли най-доброто на Варда и Коридон? Не направих ли така, че да имат власт, пари и сила? И как ми се отблагодариха те...? – гласът на императорът изтъня. – И тогава се появи ти! Появи се и разсече паяжината с един замах! Заложи собствения си живот! Знам, не е лесно да се изправиш срещу вуйчото на императора. И никога няма да го забравя! – Михаил се обърна към останалите, косата му се беше сплескала и залепила за челото, по брадичката му се стичаше вино. – Но всичко това вече е зад гърба ни. От утре всичко ще се промени! Започвам нов живот! Повече няма да пия или поне ще го правя с мярка – той погледна с любов полупълната си чаша. – Ще прегледаме регистрите, ще инвентаризираме складовете, ще преброим съкровищата в хазната, ще стегнем войската - императорът размаха юмрук, сякаш се заканваше на невидим противник. Вече нищо няма да бъде оставено на случайността, защото аз и моят съимператор Василий ще сложим ред в империята и ще я поведем към нов златен век. Златният век на Михаил и Василий, на пияницата и коняря, които се превърнаха в най-великите владетели в света! Пия за това! – Михаил вдигна високо чашата си. – Пия за новия ден и за всичко добро, което ни предстои!

Останалите му отговориха в нестроен ред, също вдигайки чашите си, но точно в този момент предводителят на варягите влезе в залата. Очите му гледаха мрачно, в ръката си стискаше кафява конопена торба, чието дъно беше подгизнало от кръв.

– Заповедта ви е изпълнено, ваше величество. Ето главата на предателя! – варягът отвори торбата и на земята се изтърколи отрязаната глава на магистър Коридон.

Климент отвърна очи от грозната гледка, но Михаил се приближи, наведе се, хвана главата за косите и я вдигна пред очите си.

– Е, Коридоне – каза той меко. – Мисля, че най-после уредихме всичките си сметки. Повече няма да страдаш за това, че се разведох с дъщеря ти. Няма да ме мразиш, защото забавих триумфа ти. Опита се да въстанеш срещу поставения ти от Бога господар, да заемеш трона му, а къде си сега? Къде са амбициите ти? Къде е гордостта ти? Къде е смелостта ти и военният ти гений? Няма ги! – императорът се изплю в лицето на врага си, обърна го към смразените патриции и гласът му отекна като в катедрала. – Това очаква всеки, който тръгне срещу мен! Вижте го и запомнете! – след това, сякаш не прави нищо особено, взе от една от масите широк сребърен поднос и постави главата на Коридон върху него. – Все едно сме се върнали векове назад, нали? – Михаил въздъхна театрално, седна на трона си и изпъна крака. – Все едно съм Ирод, на когото са донесли главата на Йоан Кръстител. Но за разлика от Предтечата, никой няма да запомни този предател Коридон! Къде е моята Соломе? – императорът плесна с ръце. – Хайде, Евдокия, потанцувай ни! Зарадвай мен и гостите ни за неочакваното ни избавление. А след като свършиш с танца, всички заедно ще отидем в "Света София". Имаме още работа за вършене!

* * *

Камбаните на патриаршеският храм биеха чисто и ясно под обсипаното със звезди нощно небе.

Отвръщаха им тези на "Свети Апостоли", "Света Богородица Фароска" и всички останали църкви в града.

Над Константинопол се носеше гръмовен празничен звън, носеше се песнопение, улиците бяха осветени от факли, фенери и свещи. Пред черквите се извършваше водосвет, четеше се възхвала на Господа за чудното избавление на императора, богомолци, граждани и войници се стичаха от всички краища, за да чуят какво ще каже Михаил и как ще обяви края на страданията им. Над тълпата се носеха слухове и мълви, някои казваха, че императорът е бил убит, други – че само е бил нападнат, но се е спасил в пратен му от Бога облак, който го скрил от убийците, трети изразяваха на глас съмненията си, че нещо се е променило, твърдейки, че Михаил само ще им замаже очите и ще продължи да го кара по старо му. Някои говореха, че началникът на имперските конюшни Василий се е опитал да свали императора, други – точно напротив, твърдяха, че е спасил Михаил в последната минута от страшен заговор, в който били замесени най-близките му, арабите, египетските халифи и дори испанските маври.

Барикадите бяха разтурени, войниците на Коридон несигурно обикаляха около стените на града, но накрая и те не издържаха на изкушението и се вляха в многохилядната тълпа, понесла се към "Света София".

Духът беше приповдигнат, чувстваше се някакво възвисяване, някакво опиянение, все едно над града е бил хвърлен зловещ, черен воал, който сега беше разсечен и унищожен, отлетял от оловните покриви на дворците и черквите, за да се покажат отново звездите на ясното небе, а чистият въздух да изпълни гърдите и сърцата на всички.

Пред главния вход на "Света София" бе издигнат набързо скован подиум, украсен с пурпур и злато, които проблясваха на виещите се пламъци на факлите и фенерите като обещание за нещо по-добро, което щеше да успокои гражданите на Константинопол, да ги направи по-богати и мили Богу.

На подиума имаше поставена маса, а зад нея – два трона, но не с различна големина, както обикновено за императора и съпругата му, а еднакви, високи резбовани столове с широки подлакътници, облицовани с кадифе, и масивни облегалки, над които се издигаше двуглавият орел с короната.

Пред масата, в бляскаво бойно снаряжение, подпрени на оголените си мечове, бяха наредени стражите от двореца. Зад тях стояха варягите, плътно заобиколили дървения подиум. Оградата на черквата беше украсени с цветя, факлите – поръсени със смирна и тамян, чиято миризма се носеше из въздуха.

Блъсканицата беше невероятна.

Тези, които бяха успели да се промушат през портите, пречеха на останалите, които напираха да влязат, за да видят с очите си императора. По околните дървета, като тъмни плодове се бяха накичили хора, клоните се огъваха под тежестта им. Вечерната стража се опитваше да въдвори някакъв ред, но усилията ѝ оставаха напразни. Свещеници, облечени в тържествени дрехи, обикаляха платформата, размахваха кадилници и припяваха благодарствени песни. Пригласяше им хор от послушници, чийто ясен детски глас се издигаше чист и кристален към небето.

Най-накрая, съпроводен от тръбен зов, Михаил се зададе откъм църквата. Появата му беше съпроводена от силни викове, някои се радваха, че е жив, други го проклинаха заради бедите, които беше навлякъл на града. Без да обръща внимание на крясъците, императорът вървеше, заобиколен от най-близките си приятели. Зад него беше Василий, пред тях крачеше Фотий с блестяща златна корона на главата. Няколко офицери, облечени в лъскави гравирани брони, носеха покрити сребърни подноси.

Михаил се качи бавно на дървения подиум, изчака, докато свитата му се нареди около него, подносите бяха поставени на масата пред тях. Императорът вдигна ръка и тълпата притихна.

– Внимавайте как слушате! Провикна се Михаил, цитирайки Евагелието от свети Лука. – Нима не е казано в Еклисиаста:

Има време за всяко нещо,

И срок за всяка работа под небето:

Време за раждане и време за умиране;

Време за убиване и време за изцеляване;

Време за събаряне и време за градеж;

Време за жалеене и време за ликуване;

Време за обичане и време за мразене;

Време за война и време за мир!

Внимавайте как слушате! – гласът на императора отекна над смълчания площад. – Защото сега ще ви разкрия какво време е настанало днес, как то бе предизвикано и кой се опита да въстане срещу него. – Михаил замълча за миг. – Сигурно сте чули, сигурно сте разбрали, че нашият град стана арена на престъпления. Някои от най-влиятелните хора, някои от тези, на които се опирах в трудни моменти, бяха убити, в сърцата им бяха забити ножове, а вратовете им прекършени. И това не беше най-лошото! Някой се осмели да се възправи срещу Бога, да въстане срещу Иисуса и да краде от даровете му, някои от чудесата му, които са ни дадени, за да ни пазят – императорът замълча, а над тълпата се понесе ропот. – Може би сте чули, че свещената сфера на Бизант, която защитаваше града ни от огън и гръм, парчетата от хляба, с който Христос нахрани гладните, които ни пазеха от вода, и кърпата с лика Му, която ни предпазваше от убийства и смърт, са изчезнали. Може би сте се питали дали това е вярно? Може би сте се питали дали има някой, достатъчно безбожник, за да ни причини това? Може би още се питате дали е така...?

Тълпата зашумя и се заблъска, чуха се викове и хули. Без да обръща внимание, Михаил продължи:

– Това, братя и сестри мои, е истина! Светата Божия истина и аз съм тук тази вечер пред вас, за да ви я кажа!

Климент имаше чувството, че ревът, който последва, викането, тропането и блъскането ще съборят не само трибуната на императора, но и стените на патриаршеската църква. Получило потвърждение на най-големите си страхове, множеството искаше да излее страха си под формата на гняв, да намери виновен, който да принесе в жертва, на отвърналия лицето си от града Бог.

Войниците затропаха с мечовете по железните си щитове, варягите зад тях се напрегнаха, събралите се около Михаил се оглеждаха нервно, Фотий вдигна ръце в опит да успокои тълпата.

Само императорът, застанал в центъра на платформата, като капитан на кораб в разбунтуваното море, се усмихваше, без да обръща внимание на надигащите се все по-големи и големи вълни, които заплашваха всеки момент да наводнят палубата и да го отнесат.

Тълпата започна да удря наредените около троновете войници, тези, които бяха извън оградата на "Света София", се блъскаха напред, искайки да влязат, почти премазвайки хората в най-предните редици.

В мига, в който изглеждаше, че стената от стражи ще се пропука, Михаил вдигна покривалото на средния поднос, вдигна поставеното там парче плат, разтвори го и го вдигна пред себе си като знаме.

Чудният образ на Иисус Христос, Спасителя, отпечатан по Божествен начин на кърпата на цар Авгар, заблестя в нощта със собствена светлина. Огромна въздишка се откъсна над площада, понесе се над стените на града и изчезна при Златния рог.

- Вижте Божието чудо! – провикна се Михаил, докато Фотий целуна края на плата, прекръсти се и падна на колена пред него. Последваха го останалите на подиума, след което започнаха да коленичат и хората от внезапно смълчалата се тълпа.

- Вижте кърпата на цар Авгар! Вижте образа на Христа, който отново ще пази града ни! Дойде ново време, братя и сестри мой! Време на мир и любов! С нещастията, които ни преследваха, е свършено!

Преди тълпата да осъзнае какво стана, Фотий се изправи, пристъпи напред, отметна второто покривало и вдигна пет парчета сив вкаменен хляб високо над главата си. От другата страна на Михаил, Василий протегна напред ръцете си, които стискаха златната сфера на Бизант.

– Вижте чудесата на Константинопол, които отново се върнаха в родния си дом! Вижте и занемейте! – Михаил изчака тълпата да се успокои окончателно, над площада се понесоха радостни вопли и смях. – Ще ви покажа и още нещо! – императорът подаде кърпата с Христовия образ на един от свещениците и отметна последното покривало. Под него, застинала в грозна гримаса, с почернели краища и изцъклени очи стояха главите на Варда и Коридон. Михаил ги сграбчи за косите и ги издигна пред себе си.

Площадът занемя. Стана толкова тихо, че се чуваше как факлите припукват в нощта, а прибоят се разбива далеч под стените.

– Това – започна бавно императорът – са главите на тези, който искаха да ни обрекат на смърт и разруха. Това са главите на онези, които избиваха близките ми, които откраднаха реликвите ни и които искаха да ни свалят от мястото, на което ни е въздигнал Бог! Това са главите на предателите Варда и Коридон! Те получиха това, което заслужаваха! И всеки друг, който посмее да вдигне ръка срещу нас, ще получи същото!

Отговори му мощен вик, но този път нямаше проклятия, нямаше заплахи и клетви. Множеството възхваляваше Михаил, викаше срещу убития кесар и магистър и благодареше на Бог за избавлението си. Мъже бършеха сълзите, внезапно бликнали от очите им, жени вдигаха ръцете си към небето в благодарствена молитва, деца се смееха шумно.

- А това - провикна се за последен път Михаил и гласът му някак успя да се извиси над шума на тълпата. - Това – той посочи Василий е човекът, на когото трябва да благодарим за избавлението си! Това е човекът, който Бог и аз въздигаме, за да управлява заедно с нас, да ви съди, помага и обича така, както го е правил досега Михаил замълча, за да могат всички да осмислят думите му. Имало е времена, когато Великата Римска империя, чиито наследници сме ние, е била управлявана от двама консули. И е била два пъти по силна! Тук и сега, пред Господ и пред всички вас, обявявам Василий за свой съимператор, който да царува с мен в мъка и радост, в сполука и беда. Приветствайте го, защото сега ще видите Божественото миропомазване.

Михаил се обърна и докато тълпата скандираше името на Василий, хвана бившия борец за ръката и го поведе към двата трона, подканяйки го да заеме единия от тях. Исполинът седна. Императорът се настани от другата му страна. Понесъл златен купел, пълен с благоухаещо миро, Фотий пристъпи напред. Той натопи малка позлатена четчица в него и постави две мазки на челото на Василий.

– Печат от Светия Дух Амин – припяваше патриархът, докато поставяше знаци върху двете ръце, краката и гърдите на Василий. След като свърши работата си, той отстъпи назад, остави купела и четката върху масата зад себе си и високо вдигна скиптъра и короната, които лично Михаил му подаде.

– С правото, дадено ми от нашия бог Иисуса Христа, обявявам тебе, Василий, миропомазан, за император на всички гърци и ромеи, на всички хора и твари в пределите на Божията империята Византийска и те заклевам да работиш за това тя да разшири още границите си, а всички твои поданици да живеят в мир и с Христовата любов патриархът прекръсти Василий с короната и я постави на главата му с думите: – В името на Отца и Сина и Светаго духа те обявявам за император! Амин!

След това Фотий и всички около него коленичиха, последвани от хората в двора на "Света София" и на площада.

Камбаните на черквата отново забиха радостно, от вратите ѝ излязоха слуги, понесли тави, пълни с печено месо и хляб, делви с вино и черпаци, които започнаха да раздават на насъбралия се народ.

Михаил стана, целуна съимператора си по двете бузи, хвана го под ръка и го поведе към големия дворец под бурните овации на тълпата.

Василий се усмихваше смутено, махаше с ръка на тези, които го приветстваха, хвърляйки златни, сребърни и бронзови монети. Малката процесия беше обградена от варягите на императора и дворцовата стража, които си проправиха път сред множеството.

Свещените реликви бяха отнесени, за да бъдат поставени отново по местата им. Главите на Варда и Коридон, заедно с телата им, бяха предадени на наследниците им, за да ги погребат подобаващо. Нямаше защо да се мъсти повече на мъртвите.

Монаси с чукове и триони се захванаха да развалят импровизираната дървена платформа, слуги продължаваха да разнасят вино и храна. Над площада се понесоха смях и песни, тук-там се чуваха пиянски викове, смесени със звън на чаши и тропот на крака.

Малко преди процесията да отмине, Фотий дръпна писаря настрана.

– Разбрах, че това е твое дело, Клименте – каза той и широко се усмихна, въпреки че изглеждаше уморен под тежката златна корона. – Явил си се като истински ангел отмъстител и си спасил императора в последния момент. Вярвам, че си доволен от това, което си направил. Сега Михаил, а още повече и Василий, ще изпълнят всичките ти желания. Ще се върнеш триумфално в страната си и ще бъдеш на почит както в Константинопол, така и в Плиска. Нещо, което напълно заслужи!

Писарят унило сви рамена и без да отговаря на патриарха, му обърна гръб. Искаше само да се прибере, да измие лицето и ръцете си от наслоения прах и да заспи.

Но патриархът беше прав!

Всичко беше свършило и след като се възстановеше, щеше да поиска наградата си. Не мирът, за който копнееше Борис, а една манастирска послушница, за която копнееше сърцето му.

Писарят махна с ръка за сбогом на патриарха и бавно тръгна към дома си на форума на Бика. Зад него Корсис и Невестулката пристъпяха бавно и напето, горди от постижението на господаря си, което щеше да промени облика на най-великата империя в света.

Пред тях Климент вървеше замислено с наведена глава. Щеше да остане в града само още няколко дни. А после всички чудеса, църкви, мощи, реликви, дворци, цялото това богатство и интригите, омразата и смъртта, които носеше то със себе си щяха да останат зад гърба му.

Въпреки късния час по улиците беше пълно с хора. Веселие и глъчка се носеха в нощния въздух, легнал като корабно платно над града, чакащо в каква посока ще го задуха вятърът.

Мъже с размъкнати туники и пиянски усмивки, смеещи се жени, целуващи се с любимите си по ъглите, старици с грейнали от радост лица и старци с побелели коси, носещи чаши с вино, се блъскаха и разминаваха с писаря, без да му обръщат внимание. Няколко предприемчиви търговци бяха отворили магазините си, продавайки бира и кой знае кога изпечен хляб, други бяха пратили чираците си, които обикаляха, бутайки ръчни колички, пълни с гевреци, фурми, сушени смокини, кифли и плодове. Войниците на Коридон заедно с градската стража патрулираха по улиците, предотвратяваха скандалите и разтърваваха сбиванията. Проститутки настървено търсеха клиенти под запалените фенери, крадци и джебчии без свян пребъркваха пияните. По площадите се бяха появили разказвачи на истории, които нареждаха с плътните си обли като речни камъни гласове историята на новия император Василий Спасителя, както вече го наричаха.

Климент усмихнато поклати глава при вида на тези хора, които празнуваха доволни като малки деца, бързо забравили как само до преди час искаха смъртта на тези, за чиято чест сега пиеха. Спомни си как срещна бившия борец на състезанията на Хиподрума, как Василий го беше спасил от Стилихон миг преди да го убие, как бяха арестували Варда, Петрон и Коридон.

Споменът го накара да намръщи недоволно чело. Нещо в сцената, която си беше припомнил не беше както трябва. Нещо не звучеше на място, нещо беше станало не както трябва.

Климент спря, внезапно останал сам сред цялото веселящо се множество, съвсем сам сред цялото цветно море от звуци и тела, които го притискаха отвсякъде в радостното си опиянение.

Беше сбъркал!

Варда, Петрон и Коридон не бяха виновни!

Изчислителя още беше на свобода!

16

24 септември

Щом се прибраха в къщата си на форума на Бика, Невестулката и Корсис наченаха делвичка с вино, вдигайки наздравици за успеха на господаря си. На масата уютно припукваха три дебели лоени свещи, помощниците на писаря нарязаха в плъстена чиния сирене и сушено месо, с което да замезват. Невестулката пресмяташе с колко ще забогатеят, като златото, което щяха да получат, се увеличаваше в всяка обърната чаша в повече.

Двамата вдигаха шумни наздравици в чест на Климент, който не се присъедини към пиршеството им, а седна мрачно на стола на вратата, потънал в мислите си. Зад него се носеха звуците на празнуващия град, който се опиваше от радост, че императорът е спасен, а свещените реликви са намерени.

– Няма ли да пийнеш с нас, господарю? – Корсис стана и предложи изрисувана глинена чаша на писаря. – Мисията ни най-после завърши! И то само как! Най-после ще се приберем вкъщи! Да ти налея ли вино?

Климент отмести подадената му чаша, затвори вратата и тихо каза:

– Няма да празнуваме! Предстои ни работа и то не лека. Въоръжете се с всичко, което имате под ръка. Сложете си наметала, за да не се виждат оръжията ви. Вземете и малките арбалети. И побързайте!

– Какво е станало? – Невестулката се изправи и тръсна глава. – Нали всичко приключи? Заговорът е разкрит, реликвите са намерени, убийците са наказани. Михаил и Василий ще изпълнят всяко ваше желание. Ще подпишете договора, ще вземете Ирина. За какво е всичко това?

– Сбърках! – мрачно отговори Климент и свали от куката на стената бойния си колан. – И сега ще трябва да опитам да поправя грешката си. Стига да не е късно за това. Може да не идвате с мен. Ще е много рисковано и не мога да ви обещая, че всички ще се върнем невредими.

Двамата му помощници се спогледаха изненадано. Какви ги говореше господарят им? Вместо да празнува, той се бе отдал на черни мисли. И защо сега, когато всичко изглеждаше наред, а те бяха постигнали най-големия си успех, ги плашеше?

– Разбира се, че ще дойдем! – Корсис остави чашата, а лицето му стана сериозно. – Винаги можете да разчитате на нас!

Невестулката отвори уста да каже нещо, но само повдигна рамена и кимна в знак на съгласие.

– Тогава побързайте! Нямаме време!

След няколко минути, загърнати във военните си плащове, прикрили оръжията им, тримата бързо крачеха по улиците, без да обръщат внимание на пияните. Стараейки се избягват срещите с патрулите, те се отправиха към големия дворец, където трябваше да празнува императорът.

По нищо не личеше, че е нощ. Улиците бяха ярко осветени от факли и фенери, навсякъде беше пълно с хора, които пееха танцуваха и се смееха. Повечето магазини бяха отворени, площадите бяха пълни със сергии.

Пред портите на двореца патрулираха войници с ризници от плочки, кръглите им щитове бяха подпрени на стената. Висок, късо подстриган офицер внимателно прегледа писмото на императора, след което разпозна Климент, стисна ръката му и отговори на въпросите му с желание.

- За последно видях Василий около конюшните. Още не може да забрави старите си навици – по лицето на военния се плъзна крива усмивка. – Дори сега, когато стана император. Беше добър войник и добър боец. Всички вярваме, че ще бъде и добър владетел.

- Ами Михаил? – попита Климент и усети как гласът му изтънява. – Той къде е?

– Къде да е? – широко разпери ръце офицерът. – В тройната зала. Празнува спасението си. С него са и приятелите му. Поне тези от тях, които останаха живи – жлъчно добави той и махна с ръка на Климент и помощниците му да влизат.

– Това не бяха ли хората на Коридон? Защо само те охраняват двореца? Къде са другите? – задъхано попита Корсис, докато се опитваше да настигне господаря си.

Климент не отговори, а само вдигна пръст към устните си и се насочи към ниските постройки в дъното на двора, където бяха конюшните. Още от тук се виждаше, че един от прозорците свети.

Не срещнаха никого. Дворът беше пуст и смълчан, дори шумовете на празнуващия град идваха някак отдалеч. Нямаше стражи, нямаше войници, дори кучетата, които обикновено пускаха нощем, бяха изчезнали.

Тримата се промъкнаха до светещата конюшня и притаиха дъх. Климент се надигна на пръсти и погледна пред прозорчето.

В центъра на малката стая, окичена с ремъци, поводи, седла и подкови, на нисък дървен стол, до малка маса, на която гореше една-единствена свещ, седеше Василий. Новият император изглеждаше вглъбен в действията си – с малък брус точеше двуострия си меч, същия, с когото по-рано бе пробол Варда.

Климент направи знак на помощниците си да останат на място и да пазят тишина, огледа за последен път смълчания двор, изправи рамена и решително влезе в конюшнята.

Писарят мина между клетките със заспалите коне, без да обръща внимание на миризмата на изгнила слама и изпражнения, стигна до вратата в дъното на помещението, бутна я и влезе в стаята.

Все така седящ на стола си, Василий вдигна за миг глава, кимна сякаш на себе си и каза:

– Забави се, Клименте. Чаках те да се появиш по-рано. Какво те забави? Не вярвам да е било нещо, което да не си съобразил. По-скоро си се колебаел как да постъпиш, нали? – византиецът поклати огромната си като на мечка глава. – Но и сега още имаме време да си поговорим. Бъди мой гост. Налей и на двама ни вино. Мисля, че след днешния ден ще ни се отрази добре – новият император посочи гарафа и две чаши в единия ъгъл на масата. – Както виждаш, не съм пил и глътка. Чаках те да ми правиш компания.

– Ще убиеш ли Михаил? – без да помръдва от мястото си попита Климент. – Ще убиеш ли императора?

Вместо да му отговори, Василий вдигна меча си срещу пламъка на свещта, огледа го, завъртя го и отново го постави на коленете си.

– Издадох се в двореца на Варда, нали? Но напрежението ми дойде в повече. Макар да не съм сигурен в какво точно ме обвиняваш.

– Хайде Василий, не ме разочаровай – подкани го писарят. – Много добре знаеш за какво става дума. – Климент наля от виното в двете чаши и подаде едната на събеседника си. – Ти си този, който е избил приятелите на Михаил! Ти си този, който е откраднал реликвите! Ти си този, който е организирал "бедствията"! Ти си организирал заговора! Ти си Изчислителя!

– Дали? – византиецът смигна над чашата си. – И защо мислиш, че всичко това е така? Доколкото си спомням, съвсем до скоро твърдеше, че това са Варда и брат му Петрон. Плюс Коридон. Доказа го на мен, доказа го и на императора. И те си получиха заслуженото, а ти ще си получиш наградата.

– И сбърках! – Климент гледаше едрия византиец в очите. – Сбърках и обрекох двама души на смърт, а един на изгнание. Но сега знам, че това не е станало случайно. Ти стоиш зад всичко това! Ти си ме манипулирал и насочвал точно така, както си манипулирал и насочвал Дукум. А когато кавханът е дошъл прекалено близо до истината, си го убил! След това си ползвал и мен за целите си – Климент ядно стисна устни. – Знаел си всичко за мен. И страховете, и тревогите ми, дори трепетите на сърцето ми! И си пресметнал точно как да ги използваш. Раздал си роли на всички в тази кървава пиеса и после си гледал как това, което си предвидил, се случва наистина. Като истински изчислител!

– Аз?! – Василий отмести поглед и разчеса наболата брада на бузата си. – Мисля, че ме надценяваш, българино! Не съм чак толкова умен и изобретателен. Аз съм бивш борец от арената – забрави ли? До днес бях началник на конюшните. "Коняр" – така ме наричаха. И нима мислиш, че съм в състояние да изплета толкова сложен заговор?

– Удобно прикритие, нали? Никой не би се усъмнил точно в теб. Човек, който стои далеч от интригите на двора. Предан и готов да защити императора с цената на собствения си живот. Климент остави чашата си на масата и разпери ръце. – Криеше се зад образа си на простоват борец и успя да заблудиш всички. Но сега знам, че това е било само поза. Само игра и зад едрия добродушен Василий се крие пепелянка, готова да напада смъртоносно!

– Чак пък пепелянка... ухили се византиецът. Мислех, че имаш по-добро мнение за мен!

– Спести си театралниченето, Василий – махна с ръка писарят. – Вече е ненужно. Постигна това, което искаше, или си на крачка от това да го постигнеш. Вече няма кой да те спре. Разчисти тези, които можеха да спасят императора. Войниците на Коридон охраняват двореца... Всичко е точно както ти го искаш да бъде. И най-лошото е, че аз ти помогнах да го направиш.

– Не те разбирам! – отговори Василий и отново се заигра с меча си. – Наистина!

– Значи не разбираш? Искаш да ти обясня?

Византиецът кимна.

– Откъде да започна? Може би от това, което стана тази вечер. Ти си прав! При Варда наистина се издаде, но тогава не обърнах внимание на думите ти. Ако го бях направил, поне двама души можеше да са живи.

– И какво съм направил? – по лицето на византиеца се изписа неприкрита усмивка, като на дете, което са хванали да върши пакост. – Как се издадох?

– Накрая! Когато поведохме арестуваните Варда, Петрон и Коридон и наредихме на войниците ти да претърсят дворците им. Ти им каза какво точно да търсят – златна топка с надпис при основата. Каза им и какво пише – "Ще пазя този град вечно!". Нямаше как да знаеш за надписа. Никой не знае за него. Не знаехме дори аз и Фотий. Но ти знаеше! И се оказа напълно прав. Как беше разбрал за него, Василий?

– Сигурно някой ми е казал...

Писарят поклати глава.

– Сигурно... – Климент остави думите да заглъхнат като ехо. – Но няма кой! Никой не знаеше за надписа, преди кълбото да се появи. Дори патриархът! Което значи само едно – ти го беше виждал! – Климент направи пауза, но опонентът му запази мълчание. – Това ме накара да се замисля за много неща. И изведнъж осъзнах, че съм обвинил не този, когото трябва. Ти просто ме използва, за да направиш последния си ход, който не можеше да направиш сам – да отстраниш Варда и Коридон. Сега пътят към престола е чист. Няма кой да те спре!

Византиецът отново не каза нищо и Климент продължи:

– Планът ти е прост – да седнеш на мястото на Михаил. Но за да го направиш, трябва да се справиш с няколко неща. Първо – приятелите му. Така наречените "стълбове на империята" едва ли биха гледали безучастно как отстраняваш човека, на когото дължат толкова много и от когото зависи благополучието им. Второ: трябвало е да настроиш гражданите на града срещу императора. И трето – Варда и Коридон е трябвало да бъдат отстранени, защото са могъщи поддръжници на императора. Предполагам, че първоначално си се опитал да привлечеш "стълбовете" към заговора си – Евматий е бил постоянно около Михаил, щял е да ти бъде от полза. Мануил е знаел всичко за тайните плащания на императора. Ингерн е бил баща на съпругата ти. Не знам точно какво си им предложил, но те са ти отказали. Жената на Евматий каза, че си говорил с мъжа ѝ, който дълго след това бил умислен, но не ѝ казал защо. И след като са ти отказали, си решил, че е по-добре да ги убиеш. Хем си щял да им затвориш устата, хем си щял да разчистиш терена от евентуални пречки. – Писарят отпи голяма глътка от чашата си. – След това си накарал просяка Фидипид да открадне реликвите. Едва ли е било толкова трудно. С изключение на кърпата, те не се пазят особено строго. За човек като едноокия е било детска игра да ги отмъкне. За кърпата си се погрижил сам. Откраднал си ключа на Фотий, взел си и този на императора. Едва ли е било трудно. Щом Невестулката успя, едва ли за теб, който си толкова често около пияния Михаил, е било трудно. Ключът на патриархът е изчезнал, след това се е появил. Фотий мислил, че го е загубил, но всъщност ти си го взел. След това си пуснал пророците из града, за да предричат края на империята.

– А земетресението? И него ли съм предизвикал? – Василий отпусна тежките си ръце на масата и се загледа в писаря. Свещта хвърляше странни отблясъци по лицето му, което сякаш се гърчеше в сенките. – Нима ме мислиш за толкова могъщ?

Климент сви рамена.

– За земетресението не знам. Или е било съвпадение, което ти е било добре дошло, или легендите за кърпата с лика Господен наистина са верни! Но знам как си причинил другите две "бедствия" – наводнението и пожара.

– И как съм го направил?

– Когато влязох в кулата на Стилихон, преследвайки мнимия просяк, който разнасяше слухове за изчезналите реликви, под една от пейките имаше гърненца с гръцки огън. След това, когато отидох да претърся стаята на спартария, когото ти уби, гърненцата ги нямаше. По-рано сутринта, след като разбрах, че Стилихон е предател, се натъкнах на теб близо до кулата му. Какво правеше ти там? Отговорът е прост. Отивал си при него да разбереш докъде е стигнал с разпространението на слуховете. Нямало е как да предположиш, че ще се натъкнеш на мен. О, да! Знам, че след като е бил при Варда, Стилихон е служил и под твоя команда и заедно сте избягали от преследването на арабите. Така сте се сближили.

– Но аз го убих!

– Както мнозина други! Стилихон се е превърнал в заплаха. Знаел е прекалено много. Пък и аз го разкрих. Но преди това се е случило следното. По твое нареждане спартарият е взел гърнетата с гръцкия огън, сложил ги е до стената във Влахернския дворец и е запалил къс фитил. Така, когато "гърмът" удари, всички заподозрени ще са далеч. И ще изглежда, сякаш наистина Бог е поразил града. След което си казал на Стилихон къде може да ме намери. Само ти знаеше, че ще ходя при Фотий! Изчакал си да ме нападне и си го убил. Един ненужен свидетел по-малко, а мен превръщаш в свой длъжник и още повече издигаш авторитета си в очите ми. Как можех да те заподозра? Теб Василий, който спаси живота ми?

Византиецът плесна с ръце, засмя се като малко дете, но не каза нищо. Явно цялата ситуация го забавляваше чудесно.

– След това е трябвало само да чакаме "гръмотевица" да порази двореца. Бях там заедно с теб. Какво по-добро доказателство, че нямаш нищо общо със ставащото? После отидохме на хълма пред горящия дворец. Ти беше там и чу когато Лъв каза, че усеща някаква миризма и тръгна към пожара. Спомнил си си как страторъг се хвалеше, че може да различи миризмата на гръцкия огън. Не си можел да рискуваш планът ти да пропадне. А и смъртта му ти е вършела чудесна работа, защото още повече е отслабвала Михаил. Варда го нямаше на хълма, но и ти си тръгна. Направи се, че си разстроен от сватбата на бившата си съпруга. Всъщност си влезнал в двора на двореца, издебнал си Лъв и си го убил! Едва ли с било толкова трудно в настаналата суматоха.

Василий примлясна, сякаш искаше да усети по-добре вкуса на виното, и направи гримаса.

– Ами наводнението тази вечер? И него ли съм предизвикал аз?

Писарят кимна.

– Разбира се. И това не е било толкова трудно. Нарочно си избрал цистерната Бона, защото е отдалечена, рядко някой минава покрай нея и което е също много важно, близко е до стените на града. Не знам дали си достатъчно силен за това, или някой ти е помогнал, но си откарал до там голям скален къс. Пренесъл си го вътре и си запушил с него отвора, през който се оттича водата. Внимателно го огледах сред другите отломки. След това е било само въпрос на време Бона да прелее. А случи ли се това, нищо не може да спре водата. Добре си си направил сметката. И изчисленията ти отново са излезли правилни. Стихията е ударила стената, съборила я е и се е изсипала в морето. Предизвикала е обратна вълна и наводнението се е получило повече от убедително. След което си пуснал хората си да създават още по-голяма паника, нападайки мирните граждани. Когато дойдох да те търся за помощ, видях, че краката и дрехите на някои от войниците ти са изпръскани с кал. За жалост не обърнах внимание на това. Ти каза, че току-що се събирате. Откъде беше калта тогава? Кал имаше само около цистерната Бона. Кал имаше само там. И не е само това! Колата, с която сте занесли камъка, е оставила следи там, където е стояла. Същата кола, която видях в двора ти с кални колела.

– Вече никъде не можеш да намериш добри помощници въздъхна византиецът. Главата му беше ниско наведена към пода, едната му ръка стискаше чашата, другата – дръжката на меча. По устните на Василий се плъзна тънка усмивка. – Но това не доказва нищо, нали, Клименте? Малко кал по краката на хората ми и изцапани колела. Какво толкова?

– Мисля, че доказва – отвърна писарят. – Прекалено много съвпадения, Василий! А освен това има и още.

– Нима? – този път византиецът изправи глава и се изсмя с цяло гърло. Смехът му прозвуча, зловещо в тишината. Стреснати, някои от конете се събудиха и започнаха да пръхтят. – Какво още можеш да докажеш?

– Искаш ли да ти разкажа какво точно е станало? Първо, си убил Евматий. Знаел си къде да го намериш, знаел си, че няма да заподозре нищо нередно, когато се появиш при него в късния час. Все пак ти си началникът на конюшните на Михаил, един от "стълбовете на империята". Отишъл си, почукал си, Евматий ти е отворил и ти си го убил. Било е съвсем лесно. Но си допуснал грешка. Ударил си го прекалено силно и от удара ти вестарият е отлетял назад. Само ти си достатъчно силен, за да се случи подобно нещо. Това обяснява защо капките кръв са до вратата, а трупът е чак в средата на стаята. Не си преценил силата си, а вероятно и не си обърнал внимание на това, което е станало.

– Може да е залитнал назад, да се е препънал и да е паднал. Или да не е умрял веднага.

– Наистина е залитнал назад от удара, но понеже е бил много силен, е направил поне три, а не една, крачки назад. Затова е паднал чак в средата на помещението. Главата му е сочела към вратата. Няма как да е станало, ако просто е залитнал. А и ударът е бил точно в сърцето. Убил си го на място! Невъзможно е Евматий да се е разхождал из стаята.

Византиецът не отговори.

– След като си убил Евматий, си се справил и с логотета Мануил – разгорещено продължи писарят. – Видях записите му. В тях фигурира и твоето име. Взимал си пари от Мануил и си бил наясно с какво се занимава. Знаел си за това, че Петрон е сериозно задлъжнял. Всъщност това не е било тайна за никого. Взел си разписките му. Така успя да ме насочиш в желаната от теб посока. Наистина много хитро. Изчислил си всичко съвсем точно. Съвсем подходящо за името, което си си избрал. Наел си едноокия Фидипид и бандата му, както и спартария Стилихон. Освен при Варда, той е служил и при теб. Накарал си едноокия да убие Дукум, защото кавханът по някакъв начин е разбрал плановете ти. След това се опита да убиеш и мен, но като не успя, направи всичко по силите си, за да не ме изпускаш от поглед. Дори ме помоли да разследвам убийствата, които сам извършваше. С един удар – два заека – хем ме държиш под око, хем ме насочваш така, че да обвиня Варда и брат му и да отстраня и последната пречка по пътя ти. Знаеш ли – Климент въздъхна, – трябваше да те заподозра още като ме помоли да се заема с разследването. Не трябваше да се оставя да ме заблудиш. Как не вярваш на никого другиго и няма на кого да се довериш. Но няма да крия – изигра ролята си безупречно и аз ти повярвах. Наистина трябваше тогава да се сетя. Преди да дойда в прочутия ви град, в Плиска трябваше да разреша точно такъв случай – клисарят на Голямата базилика открадна златния бокал на Борис, след което дойде да иска от мен да разследвам престъплението, за да отклони подозрението от себе си. Наистина се провалих! – Климент стисна устни от разочарование и огорчение. – А ти ме направи на глупак!

– Хайде стига си се самосъжалявал, българино....Василий се усмихна ведро и го потупа но гърба, точно както първия път, когато се бяха срещнали на Хиподрума. – Свърши добра работа. Но това ли е всичко, с което можеш да докажеш вината ми?

Климент преглътна огорчението си, затвори очи, пускайки яда от собствените си грешки да отшуми, и продължи:

– Не. Колкото и точни да са изчисленията ти, допусна и други грешки. Следите от ботуши, намерени до трупа на Ингерн са от големи стъпала. Колкото и да е глупаво от моя страна, не съобразих, че Варда не е с толкова големи крака. Но ти си! След като си видял, че кесарят е единствен с ботуши по време на игрите и след като уж между другото ме накара да забележа това, си се прибрал в суматохата след земетресението и си се преобул. После си причакал Ингерн и си го убил. И нарочно си оставил следата, за да ме насочиш към Варда. Още тогава се чудех как е възможно убиецът да е бил толкова непредпазлив, че да стъпи в разкопаната почва. Направил си го нарочно. Как си убил Лъв, вече ти казах. И пак нагласи нещата така, че Варда да изглежда най-вероятният извършител. Това е било последната част от плана ти! Ако сам беше обвинил вуйчото на Михаил, щеше да изглежда съмнително. Но така? Чужденец, който няма нищо общо с интригите в двора. Звучало е много по-убедително. В същото време си мътел главите на кесаря Варда и магистър Коридон със съобщенията, които си им пращал от името на Изчислителя. След което отново с лекота обърна това в своя полза. Наистина хитро – пишеш на кесаря от името на Изчислителя, след което намираш собствените си писма и ги ползваш като доказателство срещу този, който искаш да унищожиш! Затова и го уби! Не даде време на Михаил да се замисли наистина над въпроса, виновен ли е вуйчо му.

Най-просто изглеждаше кесарят да е мъртъв и ти не се поколеба да го промушиш направо в тройната зала.

– Той нападна Михаил! – възрази вяло Василий, но Климент вдигна рамена.

– По-скоро изглеждаше, че напада теб, застанал в подножието на трона. Но вече няма как да разберем, нали? След като Коридон беше обезглавен, вече нямаше никой, който да застане на пътя ти. Всъщност не Варда, а ти си заговорничил с войските на магистъра. Видях те с очите си как говориш с висшите му офицери, но тогава не осъзнах какво всъщност правиш. Не знам какво си им обещал, но фактът, че тази вечер те, а не стражите на Михаил пазят двореца, е достатъчно красноречив.

– И защо според теб съм направил всичко това? – Василий не изглеждаше особено притеснен от обвиненията на Климент.

- За да се издигнеш. За да получиш повече власт! За да станеш император! За да свалиш Михаил от трона му!

– Е – византиецът стана и завъртя меча си. – Мисля, че го постигнах!

Без да сваля очи от него, Климент продължи.

– Мисля, че не е само това. Мисля, че си решил да тръгнеш срещу Михаил поради съвсем друга причина! Която няма нищо общо с властта.

– И коя е тя? – в очите на Василий за миг проблесна искрица интерес, той се върна на място си и подпря меча на стената.

– Евдокия – писарят замълча за миг. – Имам предвид дъщерята на убития Ингерн. Която доскоро ти беше жена. Ти още си влюбен в нея!

Василий не отговори, а си сипа още вино, което изпи на един дъх. Лицето му почервеня, очите му се превърнаха в малки точки.

– Винаги си бил влюбен в нея. Мнозина ми го казаха. Ти обръщаше всичко на смях, но дори аз можах да видя в очите ти болката, когато императора прегръщаше или целуваше жена ти. Седеше надалеч от тях в Хиподрума, не отиде на сватбата им. Не си можел да понасяш, че собствената ти съпруга е любовница на Михаил! Не си можел да понасяш, че Евдокия дели леглото си с това на императора. Не си можел да понасяш той да я целува, да я прегръща, да я докосва, да я...

– Млъкни! – думите падаха от устата на Василий като тежки камъни. – Никога повече не ми говори за това! Никога! Чуваш ли?

– Значи не отричаш? Всичко е истина, нали?

Византиецът сви рамена.

– Вече е все едно! Така или иначе утре всичко ще излезе на яве. Утре всичко ще е ясно. Няма да има повече лъжи, няма да има повече криене, всичко ще се разбере – повтори Василий.

– Ще убиеш Михаил! И мен ще убиеш! – тихо каза писарят и усети как мускулите му се напрягат. Щеше ли да има време да извика Корсис и Невестулката на помощ?

– Защо да те убивам? - учуден попита Василий и отпи от чашата си. – Ние с теб сме съюзници, Клименте. Учудвам се, че не си го осъзнал досега!

– Аз пък мислех, че сме приятели – тихо му отговори писарят и също надигна чашата си. Виното, сладко и гъсто като кръв, потече по гърлото и сгря корема му. – Но не мога да съм предател, лъжец, крадец и убиец!

– Ех, Клименте, Клименте! – въздъхна Василий. - Какъв крадец и убиец съм аз!? Аз съм просто човек, който иска държавата му да върви напред, вместо да тъпче на едно място. Видя какъв е Михаил. Няма да крия, той ми е приятел, но след няколко години подобно управление и великата Византийска империя ще бъда на ръба на оцеляването! Знам го аз, знаеше го и Варда. Притиснати сме от всички страни. И вместо да вземе мерки, императорът пиянства. Интересува го не това, което става по границите ни, а това, което става в леглото му и на Хиподрума. Казах ти и преди – живял съм в страната ти. Бях съвсем малък, когато Крум превзе Сердика и плени жителите ѝ. Тогава видях как трябва да действа истинският владетел – бързо и безпощадно, когато това се налага. Да приема закони и да ги спазва, както ги спазваше Крум. И най-вече да дава личен пример. В началото мислех, че ще успея да променя Михаил, да го накарам да прогледне за това, което наистина се случва, но той не ми обърна внимание. Мислиш ли, че Варда също не виждаше това? Че не се готвеше да свали собствения си племенник? Въпросът беше кой ще го направи пръв – той или аз – Василий вдигна рамена. – Е, аз се справих, той – не. Вината си е негова. Но да ме наричаш крадец и убиец...

– Значи, да убиваш в името на държавата, не се брои, така ли? Кажи го на вдовицата на Евматий, на сина на Лъв, на дъщерята на Ингерн!

– Не се прави, че не разбираш! – византиецът удари с юмрук по масата. – Това бяха жертви, които трябваше да бъдат принесени за спасяването на империята! Нима някой ще си спомня за тях, когато сразя арабите или обърна в бяг персите? Не се съмнявай, аз ще го направя! И ти ме питаш дали смъртта на няколко пияници си е струвала това? Разбира се!

– Не мисля така – завъртя глава писарят. – Убийството си е убийство. Независимо за какво и в името на какво е направено. Но ти се опитваш да ме заблудиш. Изби приятелите на Михаил, за да няма кой да те спре по пътя към короната. Тук спасяването на империята няма нищо общо!

– Те трябваше да умрат! – твърдо каза Василий. – Казваш, че съм ги убил, за да не ми попречат да взема властта. Не отричам, така е. Но те бяха жертвите, които трябваше да бъдат направени, за да мога да сменя Михаил. И да сложа Византия там, където ѝ е мястото!

– Колко удобно, нали? – присмя му се писарят и също допълни чашата си. – да убиваш в собствена изгода, прикривайки се зад името на държавата! Това прави престъпленията ти още по-ужасяващи. Ами пожарът? Ами наводнението? Убийството на Дукум и просяка? Ами Стилихон и невинните, които загинаха при предизвиканите от теб "бедствия"? И те ли трябваше да бъдат пожертвани заради благото на империята?

Василий безразлично вдигна рамена.

– Не очаквам от теб да разбереш. Ти си българин, не византиец! Не си наследник на великия Рим. Не си потомък на Цезар. Август, Константин и Юстиниан. Как можеш да разбереш нещо толкова значимо? Колко години минаха откак се покръстихте? Една? Две? Три? Нима това може да се сравни с вековете, през които нашата империя е владяла света? Не, Клименте! Не мога да оставя всичко това да бъде загубено само защото сме имали нещастието начело на държавата да застане слаб човек.

– Ами Евдокия?

– Няма да крия, влюбен съм в нея. Не очаквах това да се случи, когато Михаил ми я предложи за жена, но ето, случи се! И тя ще бъде моята награда за изпитанията, през които минах и през които ми предстои да мина! Награда, която заслужавам!

– Това не променя факта, че си убиец! Ръцете ти са в кръв! И аз няма да оставя да ти се размине!

– И какво смяташ да направиш? – присмя му се Василий. – Не забравяй – гласът на византиеца прогърмя отново, – аз вече съм император! Не съм нито борец от арената, нито царски "коняр", както ме наричаха. Аз съм император! На кого ще се оплачеш? Нима има някой с по-висок пост, който да те изслуша? – Василий се изсмя. – Или мислиш да ме заловиш с помощта на двамата си верни помощници – Корсис и Невестулката, които, сигурен съм, дебнат отвън? Не се заблуждавай. Не оставяй тишината да ти изиграе лоша шега. Поне ти вече би трябвало да знаеш, че нещата при мен не са такива, каквито изглеждат. Наоколо е пълно с войници. Войници, които са се притаили в сенките, готови да изпълнят всяка моя дума и знак – византиецът се наведе напред и прошепна, – дори в този момент те ни наблюдават, Клименте! Трябва само да махна с ръка и ще си мъртъв! И ти, и помощниците ти. Нима си мислиш, че точно сега, когато съм толкова близо до целта, ще оставя нещата на случайността? Аз те харесвам, наистина. И искам да си останем приятели, каквито струва ми се бяхме. Може и да те използвах, може и да те манипулирах, но ако се замислиш, ще установиш, че и двамата имаме изгода от създалата се ситуация. Ти ще получиш почести, злато и титлата, която Михаил вече ти даде. Ще получиш договора, който Борис толкова иска. Това устройва и двама ни. Казах ти – живял съм в България и не мисля, че тя ни заплашва. Ще подпиша трийсетгодишен договор с Борис и ще го спазвам. Защото така ми изнася. Ще ви дам и самостоятелна църква, какво толкова, щом това ще пази гърба ми. И което е най-важно – византиецът замълча, за да подчертае думите си, – ще получиш Ирина! Ще можеш да я вземеш и да я заведеш където поискаш! Нима това не е достатъчна награда?

Климент понечи да отговори, но Василий го възпря с властен жест.

– И двамата печелим! Изпълнихме мисиите си, ще имаме жените, които обичаме. Казах ти, ние си приличаме. И пътищата, по които вървим също. Но ако искаш, можеш да опиташ да ме спреш – Василий плесна с ръце и конюшнята мигом се изпълни с войници. Няколко от тях държаха вързаните Корсис и Невестулката. – Но няма да успееш! И ще загубиш всичко. И договора, и Ирина, и приятелите си.

Писарят се огледа, опита се да каже нещо, опита се да извади меча от ножницата си, но думите засядаха на гърлото му, острието беше като залепнало.

– Но ще убиеш Михаил, нали? Ще убиеш императора? – успя да каже накрая той.

– Мисля, че нямам друг избор – отговори Василий, вдигна меча си, стана и с твърда стъпка тръгна към двореца.

Епилог

15 октомври

– Кълна ти се! – князът се усмихна като дете, което не разбира защо го обвиняват за направената пакост. – Нямаше как да ти кажа истината! А и честно казано, аз самият не бях съвсем наясно какво точно се случва. Смъртта на Дукум беше истински шок за мен!

Намираха се в Плиска, в покоите на Борис, в двореца. Седяха около кръгла дъбова маса, с резба на рози и папрат по краката, застлана с тежка ленена покривка със златни нишки. Прозорците бяха плътно затворени, с прибрани капаци и дръпнати пред тях плътни завеси. Плиска не беше Константинопол и есента беше влязла в пълната си сила, напомняйки за идващата зима със студен въздух, режещ вятър и леден дъжд, който скоро щеше да се обърне в сняг.

Огънят в широката камина беше запален, голям пън тихо припукваше, хвърляйки искри в черното огнище. По стените, отрупани с дебели гоблени, играеха дълги сенки, димът от поръсените с билки мангали изпълваше въздуха със сладка миризма.

Князът се беше отпуснал небрежно на стола си, все едно става дума за нещо незначително, но Климент добре го познаваше. Нехайната поза беше заблуда. Борис искаше да омаловажи нещата, за които говореха, доволен, че всичко е завършило така, както го е планирал, без да иска да се впуска в досадни подробности и най-вече да дава обяснения за действията си. До него седеше Еспор, също небрежно отпуснат, за да подчертае превъзходството си над Климент, но очите му бяха зорки и бдителни.

При думите на княза комитът се намръщи.

– Няма нужда да се оправдавате, господарю – каза той. – Каквото и да сте направил, със сигурност е било за доброто на държавата!

– Така е – съгласи се Борис и бързо намигна на писаря. – Но Климент е стар приятел, главен бурев[107] на княжеския ми съд, мой довереник и храненик. Освен това постигна огромен успех в Константинопол! Огромен! – князът замълча, за да подчертае значимостта на думите си. – Успех, който ни гарантира дълъг мир и ще ми даде време да довърша това, което съм започнал. Има право да знае в какво съм го забъркал.

– И стана византийски партиций! – присмя се Еспор. – Получи имот и пари от византийския император! Доколкото разбрах, се е забъркал с патриарха им Фотий и с още мнозина други. Сигурен ли сте, господарю, че можем да му имаме доверие?

– Да не би да завиждаш, Еспор – заяде го Климент. – Ето това, което получих в Константинопол е нещо, което ти никога няма да успееш да постигнеш! Разбирам защо си ядосан.

Без да казва нищо, комитът извади кинжала си и изгледа писаря с празен поглед.

– Стига! Стига! Държите се като деца! Тук всички сме приятели, няма нужда от обиди и заплахи – Князът стана и започна бавно да се разхожда из стаята, клатейки виното в чашата си.

Борис беше повече от доволен. Така мечтаният мир беше подписан, на трона в Константинопол седеше човек, който обичаше страната му, кръстникът му Михаил, който не пропускаше случай да му го напомни, беше мъртъв.

– Знаели сте за заговора още когато сте пратили Дукум при гърците! Заедно с Василий сте планирали всичко от самото начало. Той се изпусна, без да иска. Знаеше, че Петрон е предател. Ако го беше научил сам, нямаше да пропусне да го изобличи. Но той си мълчеше. Научил е това от Дукум! Двамата са се познавали от времето, когато кавханът е бил управител на Бонония. Византиецът ми каза, че е живял там по време на пленничеството си в България. Затова сте пратили Дукум в Константинопол. Пазарът в Солун е бил само повод, маска, под която да се прикрие истинската му мисия. Двамата с Василий е трябвало да организират преврата срещу Михаил, след което за награда сме щели да получим желания мир и така исканата самостоятелна църква – Климент замълча и се загледа в пукащия огън. По някакъв начин Константинопол му липсваше. Градът беше оставил своя отпечатък в душата му, който дълго нямаше да може да се изличи. А и този студ... – Но нещо се е объркало. Дукум е разбрал прекалено много за плана на Василий. Предполагам, че се е противопоставил на кражбата на реликвите. Макар да не беше убеден християнин, кавханът уважаваше по свой начин новата религия. Кражбите на светините не са му харесали. Затова е записал какво замисля византиецът, използвайки български богове и руни. Заедно с това кавханът е осъзнал, че ако Василий изпълни плана си, както го е замислил, Византия е щяла да бъде по-слаба от всякога. И е видял нашия шанс в това. Василий се е уплашил от последиците. Пратил просяка Фидипид да го убие. Тогава вероятно му е хрумнало как да се разправи с Варда и Коридон, без да си цапа ръцете. Сигурен съм, че Дукум не е пропуснал да му разкаже за мен. Сигурен съм също, че Василий ви е писал и е поискал да пратите мен в Константинопол. За разлика от кавханът, аз не съм представлявал такава заплаха. Дори и да разберях за плана му, не знаех кой стои зад него. Което правеше положението съвсем различно. След което се е погрижил за останалото. Организирал е нападенията, които всъщност не са имали за цел да ме убият, а само да ме подтикнат да се захвана по-сериозно с разследването. С право се е нарекъл Изчислител. Пресметнал е ходовете на всички съвсем точно и в крайна сметка постигна това, което искаше!

– И това, което и ние искаме! Не го забравяй! – Борис беше изтрил усмивката от лицето си и гледаше строго, като истински господар, но когато заговори, гласът му беше мек и пропит с тъга. – Съжалявам, че Дукум беше убит! Наистина! Това не трябваше да става. Но какво можех да направя? Залогът беше прекалено висок. Колкото и да страдах за смъртта на кавхана, не можех да оставя делото му недовършено! Трябваше да те пратя в Константинопол, както искаше Василий, и да се надявам всичко да се развие по най-добрия начин. И ти оправда доверието ми. Нямаше как да ти кажа цялата истина. Сигурен бях, че ако я знаеш, няма да се съгласиш да тръгнеш.

Климент въздъхна. Борис беше прав.

– Готов бяхте да жертвате и мен като Дукум! – сухо каза той. – На няколко пъти щяха да ме убият! И мен, и помощниците ми.

Князът само разпери ръце и се завъртя с лице към огъня.

– Такива са рисковете на вярната служба – притече се на помощ владетелят Еспор. – Винаги да си готов да умреш за господаря си! А и в крайна сметка, всички вие сте живи, нали? И получихте почести и награди, за каквито не сте и мечтали.

Климент нямаше какво да отговори на това. Комитът беше прав. Вярната служба изискваше подобни жертви.

– Наистина съжалявам, че се наложи да действам по този начин – Борис остави чашата си на масата и сложи ръка върху рамото на писаря. – Но това, което постигнахме, си заслужава всичките жертви, които направихме. Обещавам ти, че от днес нататък между нас няма да има повече тайни. Съгласен ли си? – князът не откъсваше очите си, пълни с настойчива молба, от тези на писаря. – Нека гледаме на смъртта на Дукум като на саможертва, дала ни възможност да осъществим най-смелите си планове! – Борис замълча и тежко въздъхна: – Най-тъжното в случая е, че Василий не е имал от какво да се страхува. Каквото и да е разбрал за заговора му Дукум, на каквото и да се е противил, той нямаше да го предаде. Но византиецът се е уплашил и е решил да елиминира всяка възможна опасност. Не предполагах, че е възможно да действа по този начин. Макар че честно казано, трябваше да го предвидя. Когато залогът е тронът, всичко е позволено.

Климент кимна в знак на съгласие.

Василий бе успял да заблуди всички. Ако трябваше да бъде честен, не знаеше какво го ядосва толкова. Дали това, че Борис бе скрил от него истината, или че се бе оставил Василий да го оплете в мрежите си. Той харесваше едрия византиец, мечешките му нрави и енергията му. Искаше да бъдат приятели, а се беше оказало, че Василий дружи с него само заради собствените си планове. Чувстваше се предаден. И от господаря си, и от този, когото мислеше, че му е приятел.

Всъщност това вече нямаше значение. Не можеше да върне времето назад. Не можеше да разбере гледната точка на Борис и Василий, които бяха готови да жертват човешки животи, за да постигнат това, което искат, дори и ако то беше добруването на държавите им. Правилни или не, възгледите му коренно се различаваха от тези на княза и на хора като Василий и Еспор. Което означаваше само едно – време беше да се оттегли.

– Радвам се, че всичко все пак завърши благополучно, господарю – каза накрая писарят. – Но то ме накара да погледна на това, което върша, по нов начин. Вече не знам къде свършва доброто и къде започва злото. Не знам дали това, което аз мисля за добро, за друг не е зло. Не знам дали това, което правя, е правилно.

– Кой може да знае това? – попита го Борис. – Може би само боговете.

- Уморен съм – продължи писарят. – И не искам повече да бъда използван. Да върша неща, които не мога да преценя дали са добри или лоши. Искам да си почина. Да потърся отново душата си, която се загуби по пътя в разкриването на тези кървави убийства. Да намеря очите и ушите си, главата, краката и ръцете си, за да мога спокойно да гледам небето, слънцето, звездите, да слушам вятъра и да крача по земята със спокойно сърце. И най-важното – искам да се оженя! И да съм спокоен, че някоя нощ жена ми няма да остане вдовица, а децата ми – сираци, защото съм се оказал по-бавен или глупав от този, когото преследвам. Искам да живея в имението си до Филипополис, да отглеждам зърно и животни, а единствената кръв, която виждам, да е, когато коля някое от тях.

– Тръгваш ли си? Ще ме оставиш? – очите на княза бяха тъмни като нощни езера.

– Да! – твърдо отговори писарят.

– Но ти си княжески бурев, писар на Борис, член на Великия съвет! – Еспор гледаше Климент, без да разбира за какво говори. – Нима ще се откажеш от всички почести и власт, за да можеш спокойно да гледаш пшеница и ръж? Когато можеш да участваш в истинската власт. И тук, и в Константинопол... Ти чуваш ли се какво говориш, Клименте!?

Писарят вдигна рамена.

– Не очаквам да ме разбереш, Еспор, но решението ми е окончателно. Надявам се, че няма да ме съдите строго, господарю?

Борис въздъхна, стана и отново сложи ръка върху рамото на Климент, а след това го прегърна.

– Страхувах се, че ще стане така – каза владетелят. – Загубих Дукум, сега губя и теб. Сърцето ми кърви. Но трябва да ме разбереш и да ми простиш. Освен за приятелите си, трябва да мисля и за всички останали българи... Не може ли да размислиш?

– Няма какво да бъде прощавано – отговори Климент, чиито очи също се навлажниха. – Разделяме се като приятели, но няма над какво да мисля. Решил съм окончателно!

Борис кимна, прегърна отново Климент и каза:

– Щом искаш да се оттеглиш – направи го, няма да те спирам. Но бъди сигурен, че вратите на този дворец винаги ще бъдат отворени за теб!

– Благодаря, господарю! – писарят коленичи и целуна ръката на владетеля. – Винаги сте били толкова добър с мен.

След което стана, поклони се сдържано и с твърда крачка напусна залата. Излезе от двореца, загърна се по-плътно в наметката си и погледна небосвода. Ширналото се пред него небе, пълно със звезди и възможности, с мечти и желания, които може би щяха да се сбъднат. Небе, под което на по-малко от ден езда го чакаше Ирина, чакаше го имението им, чакаше го новият му живот.

Щастлива усмивка озари лицето на писаря и той неусетно ускори крачка, нямащ търпение да стигне до бъдещето си.

Зад дебелата врата Еспор учудено гледаше княза.

– И го оставихте просто така да си тръгне? – не можеше да повярва той.

– Беше необходимо – тихо му отговори Борис. – Но съм сигурен, че той ще се върне!

Бележка на автора

Историята, разказана в този роман, почива на действителни събития и факти. Василий наистина е бил пленник в България, като при завръщането си във Византия поради огромната си сила се прославя като борец. Забелязан е на арената от Михаил, който го издига. Двамата се сближават много и Михаил го прави първо началник на имперските конюшни, а след това и свой съимператор. Василий убива Варда по време на поход в остров Крит след взаимно отправени обвинения в предателство. Около година по-късно, през нощта на 23 срещу 24 септември 856 г., убива и Михаил и се провъзгласява за единствен император.

Любовните взаимоотношения във византийския двор са описани точно. В края на живота си Михаил се развежда с жена си Евдокия Декаполитиса и се жени за любовницата си Евдокия Ингирина. Малко след това е убит, Василий взима жена си обратно. Скоро след това императрицата ражда Лъв, който по-късно става император под името Лъв VI. Има множество спекулации по темата дали Лъв е син на Василий или на Михаил.

Константинопол наистина е бил чуден град, в който са били събрани всички чудеса на света. Той буквално е преливал от свещени реликви, като всички, описани в този роман, действително са съществували, а освен тях е имало и още много други. Началото на събирането им е поставено от майката на Константин Велики – Елена.

Що се отнася до българо-византийските отношения, факт е, че по време на царуването на император Василий между двете страни съществуват мирни отношения. Пак тогава и то съвсем скоро след възкачването му на престола, на църковен събор, ръководен и дирижиран от Василий, България получава правото да има самостоятелна църква. Това се обяснява с ловките политически ходове на княз Борис. Тази книга дава друг – криминален прочит на случилото се.

Николай Пенчев

Студена кръв

(книга 6 от "Старобългарски загадки")

Вълчица мършава от озлобление,

незнаеща насита,

която без жал кръвта на много хора е изпила.

Данте Алигери, „Божествена комедия“

Пролог

Великият боил Избул се надигна на стремената и се огледа. Слънцето клонеше на заник, дълги сенки подобни на хищни пръсти се протягаха към малкия му отряд. Тревата червенееше като кръв, вятърът се провираше между клоните на дърветата и нашепваше в ушите на боила злокобни предупреждения. В далечината се чернееха развалини на къщи, порутена ограда и основи на каменна стена, над които като дяволски рог се издигаше самотна, злокобна кула с камбанария.

Избул присви тъмните си очи, загледа се в пътя зад себе си и сърцето му се изпълни със страх. Облак прах се надигаше в далечината, което означаваше само едно - преследвачите ги настигаха.

Боилът викна на хората си да побързат и пришпори коня, търсейки път за спасение. Всичко му изглеждаше нереално. Приближаващите развалини, горичката, през която минаваха, песните на птиците, тропотът на конските копита, размазаните сенки на войниците около него.

Избул беше подкрепил Иратаис в бунта му срещу хана и сега трябваше да си плати сметката. Борис ги беше измамил! Беше се престорил на победен, беше излязъл от Вътрешния град на Плиска, понесъл дървен кръст, следван от група духовници, пеещи свещени химни с хоругви в ръцете, само по риза, бос и с венец на главата като Христос, готов да се хвърли върху мечовете им. Те стояха, гледайки с невярващи очи като хипнотизирани владетеля, който сам се предаваше на заколение, докато внезапно редиците на шествието не се отвориха и оттам като оси излетяха тежко бронирани конници, а от зъберите на крепостта се изсипа порой от стрели.

Малко преди да падне под стените, пронизан от няколко копия, великият Иратаис от рода Дуло, който се канеше да седне на трона на хана, даде уговорения знак. Бяха се разбрали предварително. Ако нещата не тръгнеха добре, Избул трябваше да избяга и да отнесе съкровището на бунтовниците на сигурно място. Само така имаше надежда, че съпротивата срещу владетеля, предал бога на дедите си - Тангра, и приел този на неприятелите си - Христос, ще може да продължи.

Избул погледна двата тежки сандъка, привързани на гърбовете на яките мулета. Те бяха пълни със златни и сребърни монети, скъпоценни камъни, фино изработени огърлици, гривни, пръстени, тиари и много други богатства. Едно съкровище, което не трябваше да падне в ръцете на Борис.

Боилът се обърна отново назад и въздъхна. Нямаше смисъл да се залъгва. Отмъстителите бяха близо и малко след залез-слънце щяха да ги настигнат. Нямаше къде да избягат. Но можеха да скрият съкровището, така че то да не послужи на враговете им.

Избул се взря в развалините, които се чернееха в падащия мрак, и с яростни викове подкара отряда си към тях. Там можеха да скрият съкровището и да се опитат да организират последната си защита. Вгледа се в кривия, прояден от времето дървен кръст на върха на камбанарията и се усмихна на иронията. Щяха да търсят закрила в дома на Христос - този, срещу когото се бореха.

Боилът нареди войниците си зад останките на разрушената стена. Първо стрелците, след тях мечоносците. Може би щяха да изненадат преследвачите, да ги объркат и обърнат в бягство. Извика един от конниците - младо момче с наскоро набол мъх по лицето, леко и бързо, което може би щеше да успее да се изплъзне от преследвачите. Той трябваше да стигне при съмишлениците им на север и да потърси помощ.

Избул изчака, докато пратеникът се изгуби от погледа му, след което заедно с някои от най-верните си хора свали сандъците от мулетата и ги понесе между бурените, дивите макове, храстите с пирей, парчетата мазилка, тухли и изпадали камъни. Щеше да се постарае да не ги намерят.

Слънцето почти беше изчезнало зад хоризонта, когато боилът се върна при хората си. Докато криеха сандъците, чу пристигането на ханските конници, заповедите им да се предадат и виковете на войниците си. Чуваше шума от битката, предсмъртните стонове на умиращите, свистенето на стрелите, сблъсъка на мечовете, бойния рог, зовящ за помощ, но не прекъсна работата си.

Сега между камъните беше тихо.

Отрядът му беше избит, сред развалините се стрелкаха черни сенки с факли в ръце и високи конусовидни шлемове, каквито носеха бойците на Борис.

Избул се опита да се промъкне до сенките, но скоро беше открит. Последните останали от хората му се хвърлиха срещу врага с извадени мечове, но бяха повалени за миг от притаените в мрака стрелци.

Боилът също падна пронизан, устата му се напълни с кръв, очите му се замъглиха.

Над него се надвеси неясна сянка и опря острието на меча си в гърлото му.

- Къде са сандъците?! Къде е съкровището?! - извика някой и умиращият разпозна гласа на Еспор, един от останалите верни на Борис боили. - Къде са парите, предателю? - повтори той и се наведе над ранения, а войници с факли и фенери се втурнаха към него.

- Те не са твои! Нито на господаря ти Борис! - отговори с мъка Избул и присви очи от ярката светлина. - И никога няма да ги намерите! Никога! - Боилът се повдигна на лакът, от устата му потече кръв, но омразата му даваше сила. - А ако това все пак стане, нека над този, който ги открие, легне сянката на Алп Албасий[108] и всичките му демони! Да го преследват денем и нощем, на този и на другия свят като предател на боговете на дедите му! Проклинам и теб Еспор...

- Стига толкова клетви! - боилът натисна меча и от гърлото на Избул бликна кръв. - Сам ще намеря съкровището!

Великият боил падна по гръб, очите му се изцъклиха, от устата му се отрони последен стон. След това душата на Избул се стрелна в мрака и се понесе нагоре, към изгряващите звезди, надявайки се, че Тангра я чака някъде там.

1

Кравата беше полегнала на една страна в сеното. Езикът й, червен, грапав и дебел, висеше отпуснато навън, от устата й излизаше пара. Очите на животното гледаха в очакване, ушите му бяха опънати назад, присвити, за да намалят болката. Точно над вимето, малко под опашката, от тялото на кравата се подаваха два черни крака с копита. Животното се напъваше с мучене и след всеки напън краката се подаваха с още няколко сантиметра.

Приклекнали до кравата в сламата, бившият княжески писар и главен борев[109] Климент и помощникът му Корсис внимателно я наблюдаваха. Беше много студено. Дървените стени бяха покрити със скреж, гредите по тавана - осеяни с висулки, земята беше твърда като камък, а въздухът - леден. Двамата бяха облекли дебели кожуси, под които носеха ризи и елеци, а Климент беше сложил и вълнен пуловер, изплетен от жена му Ирина. Краката им, обути в захабени кожени ботуши, тежко стъпваха в замръзналата кал. И двамата бяха захвърлили шапките си на земята, от потните им глави се вдигаше пара.

Макар вече да се развиделяваше, на една дървена подпора беше окачен тежък маслен фенер, който прогонваше сенките от ъглите и хвърляше светлина в отделенията и на останалите животни. Няколкото крави и телета, както и група кози, се бяха събудили и усетили, че нещо става, сега се въртяха неспокойно, бутаха се в преградите, мучаха и блееха. Миришеше на слама, кал, животински изпражнения и кожа.

- Трябва да й помогнем - каза Корсис и цъкна с език. - Мисля, че сега е моментът.

Климент кимна, помоли се наум всичко да приключи добре и се приближи до кравата. За пръв път му се случваше сам да изражда теле, но пастирът се беше разболял. През лятото, когато имаше много работа, стопанството беше пълно с хора, но през студената зима бяха останали само няколко човека, които да помагат за най-важното.

Писарят погледна отново раждащото животно и преглътна. Знаеше какво да прави, но отговорността на начинанието му тежеше. Какво щеше да стане, ако объркаше нещо?

- Кравата ще умре. Телето - също, ако не побързаме - сякаш прочел мислите му, се обади Корсис.

Климент се наведе и внимателно хвана краката на телето. Те бяха лепкави, мокри и много тънки, толкова крехки, сякаш щяха да се счупят и при най-лекото стискане. Докосна амулета си с къс от дрехата на свети Гавриил, който носеше за късмет, и леко дръпна.

Кравата измуча, Климент веднага отпусна и притеснено изгледа животното. Не искаше да му причинява болка.

- Всичко е наред! - окуражи го Корсис, но гласът му не звучеше особено уверено.

- Можеш да ми помогнеш! - тросна се писарят, хвана краката на телето и дръпна отново.

Този път кравата не се обади, а само извъртя глава, сякаш да види какво става зад гърба й. Окуражен, Климент дръпна още по-силно и изведнъж видя носа на телето, който се показа зад краката на животното. Знаеше, че предстои най-трудният момент - излизането на главата. Ако той минеше добре, по-нататък щеше да е лесно.

- Помогни ми! - настоя отново той и запъна пети в камъните на пода.

Потта се събираше над очите му, влизаше в тях и му лютеше, но той не смееше да пусне краката на животното, за да я избърше.

Корсис се приближи до кравата и с ръце се опита да разшири отвора, през който излизаше телето, докато Климент полека започна да дърпа.

Със силен джвакащ звук главата на телето излезе от утробата на кравата, то отвори очи и удивено огледа света, в който беше попаднало. Кравата измуча, той дръпна отново, пак и пак и внезапно падна по гръб на пода, а телето, се стовари отгоре му.

Кравата отново измуча, но този път облекчено. Корсис започна да се смее, а омазаният Климент внимателно се изправи, триейки с една ръка полепналата по челото му слама, докато с другата внимателно придържаше телето и преряза пъпната му връв.

То му се видя изненадващо леко и малко. Големите му кръгли очи често премигваха под дългите мигли, тънките му крака стърчаха встрани, носът му се бръчкаше, устните му трепереха, а ушите му бяха прилепнали за главата, но животното се видя на писаря неземно красиво. Чувстваше се доволен и пълен с живот точно така, както се беше чувствал, когато за пръв път държеше в ръцете си сина си Йоан. Макар тогава да не помага при раждането.

- Ще те нарека Хубавеца! Или по-скоро Хубавицата! - обяви Климент, докато се изправяше и тупаше дрехите си. - И мисля, че от теб ще стане чудесна крава, която ще ни храни с млякото си!

- Няма спор, справихме се отлично! - съгласи се Корсис, докато гледаше кравата, която се обърна и започна да ближе новороденото.

Двамата постояха още малко, докато се уверят, че животните са добре, след което си тръгнаха доволни от добре свършената работа и внимателно затвориха вратата, та зимният въздух да не влиза в обора.

Бързо тръгнаха през широкия двор. Откакто преди две години и половина писарят се отказа от постовете си в двореца и напусна службата си при княза, стопанството, разположено близо до Филипополис, се превърна в главната му грижа. Наложи му се да научи как се сее ечемик и пшеница, как се засаждат овошки, как се гледат прасета, кози, крави и кокошки. Работата беше много, изморителна и не особено доходоносна, но Климент постигна това, което искаше - откъсна се от дворцовите интриги и заговори, не му се налагаше повече да разследва кървави убийства и да участва в кроежите на княза.

След успешно изпълнената мисия в Константинопол писарят се оттегли в имението си и се ожени за византийката Ирина - истинската награда за успеха му край Босфора Скоро след това беше възнаграден отново - роди му се син - Йоан, който изпълваше дните и нощите му със смисъл и плач и го караше да се усмихва всеки път щом се сетеше за тъмните му къдрици и малки пръстчета.

Климент се протегна и огледа малкото си царство. В дъното бяха оборите, до тях кокошарниците и клетките на зайците. В другия край имаше зеленчукова градина, близо до стената растяха билки. Навесът за колите и каруците беше близо до конюшнята, до нея имаше малка ковачница и навес за сушене. Нивите с ечемик, ръж и просо бяха съвсем наблизо. Можеше да ги види от прозорците на втория етаж на красивата къща с червен покрив и високи комини.

Животът му стана еднообразен. Ставаше рано сутрин, наглеждаше животните, проверяваше доячите, отваряше вратите на стадото овце и кози. Хапваше бързо на крак, след което с Корсис или Невестулката разпределяше задачите за деня.

Имаше чувството, че работата никога не свършва. Трябваше да организира ратаите за сенокос или да присъства на раждането на теле, прасе или агне, да наглежда млякото да бъде налято в чисти делви, да се смени счупена спица от колело на каруца, да се пазари с прекупвачите или нещо друго. Струваше му се, че току-що е целунал жена си за добро утро, а слънцето вече се скрива зад високите върхове на планината. Следваше най-приятната част от деня - вечерята с цялото семейство. Климент изпитваше неописуема наслада просто да седи, да яде хляб, сирене и месо, да отпива от чашата си с вино и да слуша Ирина, която обикаля около него с детето на ръце. Накрая слагаха малкия в кошчето да спи, Ирина отмяташе назад дългата си черна коса и също сядаше на масата.

За двете години и половина византийката се беше научила да говори съвършено български и все намираше за какво да направи забележка на слугите и ратаите, които й се изпречеха пред погледа. Ирина искаше всичко в дома й да е наред и да се грижи добре за съпруга си.

Често компания им правеха Корсис, който сега отговаряше за безопасността на имението, любимата му Ава и Невестулката. Бившият джебчия беше понапълнял, което бе свързано с новата му работа на управител. Той отговаряше за складовете и лично оглеждаше, опитваше, проверяваше всичко, водеше сметка за покупките и се пазареше с търговците, при това много умело, защото знаеше всичките им хитрини.

Въпреки улегналия си и сериозен вид, Невестулката не забрави старите си навици. Дори след многобройните обещания, които беше дал на господаря си, Климент няколко пъти го хваща да играе на зарове в близките ханове или със слугите и ратаите и накрая вдигна ръце. Щом хората бяха достатъчно глупави да се хващат на номерата на Невестулката, защо той трябваше да ги спира?

За разлика от бившия джебчия, Корсис не харесваше новото амплоа на господаря си. Той му помагаше във всичко, но сеенето, гледането на животни и земеделската работа не му бяха по сърце. Често си спомняше старите времена, когато с господаря му бяха преследвали крадци и убийци, и не криеше, че предпочита да върти меча, вместо да заляга над ралото. Приседнал вечер с чаша вино в ръка, той разказваше за миналите си подвизи с жар, който ясно показваше колко му липсват.

Корсис живееше с любимата си Ава в една от пристройките на къщата и планираха да се оженят през лятото. Всеки ден, след като приключеше с обичайните си задължения, двамата се упражняваха в единия край на двора, защото Ава въртеше меча и кинжала не по-зле от съпруга си. Когато любимата му беше заета, Корсис се нахвърляше върху специално направените от него чучела, които мушкаше, сечеше и кълцаше. Твърдеше, че така поддържа форма, но Климент предполагаше, че просто изпуска парата, насъбрала се през деня на полето и между кокошките, телетата и кравите. Понякога и той се включваше в заниманията на помощника си и отнасяше повече удари, отколкото в някои от битките, в които беше участвал.

Може би, за да си намери някакво занимание, Корсис стана ревностен християнин. Не пропускаше службите в църквата на близкото село, а за по-големите празници ходеше с Ава до Филипополис. Климент го придружаваше, когато може, но залисан в работата, напоследък все по-рядко.

Корсис се беше сприятелил с местния свещеник - Ангел, с който водеше дълги задълбочени разговори и няколко пъти спори с писаря как трябва да постъпва Борис с тези, които не искат да се покръстят. Според Климент всеки имаше право да изповядва каквато вяра иска, докато Корсис беше убеден, че тези, които не защитават Христос, са обречени на вечни мъки и което е по-лошо, изкушават и душите на другите. Често четеше Евангелието и Библията и вече познаваше изтънко черковните въпроси. Напоследък помощникът на писаря се беше увлякъл по църковните мистерии, дори поиска да учи латински, което се видя на Климент прекалено.

- Докато гледах кравата, си мислех - имат ли животните душа? Могат ли да бъдат добри или лоши? Това не го пише ясно никъде. В Еклисиаста е казано: „Кой знае, че духът на човешките чада възлиза горе и че духът на животното слиза долу на земята?[110] А в Псалм 36: „Господи, Твоето милосърдие стига до небето, верността Ти - до облаците... Ти, Господи, запазваш хора и животни“. Това значи ли, че и те имат душа?

- Нямам никаква представа - вдигна рамена Климент. - Откъде се сети за това сега?

- Нали ти казах, покрай кравата. Чудя се телето, което се роди, дали ще е добро или зло. Бори ли се за него дяволът, както за човешката душа, която иска да съблазни?

- Стига де - закачи го Климент. - Само това ни остава - обсебено от Сатаната теле. Ние и с нормалните не можем да се оправим, камо ли с някое такова.

- Не, не - разпалено започна да ръкомаха Корсис. - Ти се смееш, господарю, но отец Ангел ми разказа как преди, когато е служил в едно от селата до Плиска, е видял човек, обсебен от дявола - лицето на помощника се зачерви, личеше си, че темата го вълнува дълбоко. - Той ми разказа за един селянин, който неочаквано забогатял, а около него започнали да се случват странни неща. Спрял да ходи на черква, никога не се кръстел, разпятието го плашело! За сметка на това проговорил латински и гръцки и можел да чете мислите на хората. Според отец Ангел дори можел да се издига на два метра над земята, а от очите му вместо сълзи течала кръв! След като се замогнал, някои от слугините му започнали да изчезват и се заговорило, че той ги убива и пие кръвта им! Вечер от къщата му се чувал рев като на диво животно и никой не смеел да го доближи. Освен това станал силен като мечка!

- И ти вярваш във всичко това?

- Отец Ангел вярва! - отсече Корсис. - Той казва, че му се наложило да издебне селянина и да го върже с въжета! След това с още един свещеник му чели молитви два дни, а той се мятал и говорел с различни гласове. Накрая от устата му изпълзял дълъг червей, но черен, дебел като змия и преди отците да успеят да го пронижат, се разтворил във въздуха! След всичко това мъжът признал, че е продал душата си на дявола!

- Съмнителна ми се вижда тази история - поклати глава писарят. - Нали е бил силен като мечка, защо не е скъсал въжетата?

- Може да са били вериги - объркан отговори Корсис.

- Ти каза въжета!

- Господарю, нима не вярваш, че това е възможно?

- Вярвам! - Климент потропа с крака, за да се стопли. - Вярвам, че има добри и лоши сили, които се опитват да тласнат човек в една или друга посока. И вярвам, че това зависи от него. Вярвам, че Христос е умрял на кръста, за да изкупи греховете ни и да ни спаси от самите нас, за да имаме надежда за спасение след смъртта. Но гледам да не мисля много за тези неща. Просто се опитвам да живея в мир със себе си и с другите. А и има толкова неща за правене. - Той се усмихна. - Между другото, благодаря за помощта. Не знам как щях да се справя без теб!

- Съвсем лесно. Скоро няма да имаш нужда от мен.

- По-спокоен съм, когато си наоколо. Все едно дали става дума за раждането на теле, или за да избегна нечий меч. - Климент сложи ръка върху рамото на помощника си. - Имам нужда от теб, Корсис, и се радвам, че си тук.

Помощникът му въздъхна, поклати глава, но не каза нищо.

- Знам, че ти е скучно - продължи писарят. - Но ми трябва още малко време, докато успея добре да организирам всичко, за да съм спокоен, да наема още ратаи. След това, ако искаш, ще пиша на Борис да те вземе на служба!

- Наистина ли? - Корсис спря в снега, лицето му се озари от усмивка. - Ами имението? - попита с недоверие той. - Ами Ирина и Йоан?

- Сам ще се грижа за тях - потупа го по гърба писарят. -Пък и да не забравяме, че си имам и Невестулката!

Корсис понечи да отговори, но звук от рог накара и двамата да застанат нащрек. Звукът се понесе в ледения въздух, дълъг и заплашителен, като рева на дракон, който идва да ги разкъса. Климент неволно потрепера и това не беше само от студа. Макар и близо до града, имението беше изолирано, а напоследък в околността върлуваше банда разбойници. Писарят смяташе да се заеме с тях веднага щом дойде пролетта, но може би бяха подранили, разбрали, че имотът му не е добре защитен.

Климент побягна към стената и изкачи дървената стълба до вратата. Подхлъзна се на едно от заледените стъпала, одра се на дървеното перило, но се задържа на крака и не падна. Беше допуснал грешка, отпращайки повечето слуги и ратаи. Имението беше богато, а той беше оставил да го пазят само неколцина наемници, които щяха да побягнат при първата истинска заплаха. Не се боеше за себе си, но не можеше да допусне нещо да се случи на Йоан и Ирина.

В далечината се задаваше група конници, тъмна и заплашителна, която бързо си проправяше път през снега. Климент заслони очи с ръка от прехвърчащия сняг в опит да различи мъжете. Непознатите бяха загърнати с тежки наметала, носеха конусовидни шлемове, на седлата им бяха закачени кръгли щитове и костени лъкове, на коланите им висяха мечове. Нямаха знаме или някакви други отличителни знаци, но писарят с облекчение разпозна водача им - чигат[111] Симеон, с когото го свързваше стара дружба от годините в Плиска.

Климент въздъхна с облекчение и уморено разтърка чело. Засега нямаше опасност. Беше му се разминало, но трябваше да си вземе поука. Следващия път начело на отряда можеше да не язди Симеон.

Но защо идваше чигатът?

Откак Климент се бе оттеглил от службата си в двореца, Борис поддържаше с него дружески, но хладни отношения. Честити му раждането на сина и изпрати прекрасен кон като подарък за сватбата, но като се изключи това, князът не се интересуваше от бившия си подчинен. Защо сега беше пратил Симеон?

Напоследък писарят често мислеше за предишния си живот. Напрежението около разследванията, загадките и мистериите, които трябваше да разгадава, понякога му липсваха и на него и той се чудеше дали, останал без истинско предизвикателство, умът му няма да закърнее, а уменията му да се стопят заедно със снега покрай кокошарниците и оборите. Въпреки това не искаше да сменя сегашния си живот с нищо друго. Борис, интригите на двора, боричканията за власт не го интересуваха Искаше само да е с Ирина, да гледа как синът му расте и възмъжава и да му помага да направи първите си стъпки в живота.

Земеделието го увличаше. Земята можеше да поднесе не по-малко изненади и от най-заплетеното престъпление. Стига да знаеш как да се отнасяш с нея. Доставяше му радост да рови в пръстта, да експериментира и да постига неочаквани резултати. Не всичките му опити бяха успешни, но той не се отчайваше. Срещаше се с вещи земеделци, търсеше съветите на по-старите от него, четеше все повече.

Преди да напусне Константинопол, се беше снабдил с различни книги и между тях имаше и такива за свойствата и приложението на растенията и тяхното отглеждане. От старателно изписаните пергаменти научи чудни неща. Вече можеше да разпознава лековитите билки и беше засадил до една от стените малка градина, за която се грижеше и с която се гордееше. Научи, че с коприва може да се спре кръвотечение, и се опита да наложи раната на едно конярче с листа от коприва, но то избяга с писъци. Разбра, че босилекът е полезен при кашлица, глогът успокоява сърцето, пушекът от кората на някои видове ябълка е отровен, неузрелият бъз също, но изсушен помага на бъбреците, че невенът е чудно средство за болки в корема и е полезен за жабурене.

Следеше клюките и историите, които търговците и прекупвачите разнасяха заедно със стоката си, но не беше чул нищо обезпокоително. Борис беше укрепил властта си, беше се справил с тези, които не искаха да му се подчинят - противниците на Христос.

Какво се беше променило, та Симеон пристигаше без предизвестие рано сутринта в имението му на три дни езда от столицата?

Докато гледаше приближаващите конници, Климент почувства как ледена ръка се плъзва по кожата му, сграбчва сърцето му и впива в него острите си нокти. Беше сигурен, че чигатът идва, за да разбие живота и спокойствието му.

- Това Симеон ли е? - попита Корсис, който също се беше качил след господаря си и присвиваше очи срещу режещия вятър. - Защо ли идва? Сигурно е нещо важно, щом Борис го е пратил.

- Скоро ще разберем! - мрачно отговори Климент. - Може да е решил да се отбие на път за Филипополис!

- Плиска ви липсва нали, господарю? - Корсис не откъсваше поглед от приближаващите конници. - Липсват ви добрите стари времена, когато тичахме като хрътки по следите на убийците.

- Не! - отговори по-рязко отколкото му се искаше Климент и се загърна плътно в кожуха си. - В това, което правим, има повече смисъл, отколкото да рискуваме живота си, за да угодим на желанията на Борис! Да помогнем на един нов живот да се появи на този свят, както направихме преди малко, е много по-важно от всичко друго!

- Както и да спасим нечий друг живот - не се даваше Корсис. - Или да предотвратим отнемането на друг. В това, което вършехме, също имаше смисъл!

- Така е - призна писарят. - Но не бих заменил сегашния си живот за предишния! - Той посочи приближаващите ездачи.

- Ела, трябва да посрещнем гостите!

Заслонили се с ръце срещу прехвърчащите снежинки, двамата слязоха обратно в двора и помогнаха на слугите да отворят портата. Дървените крила се завъртяха със скърцане, оставяйки дълбока диря в снега.

Климент и Корсис застанаха в средата на двора, един от слугите беше изпратен да уведоми господарката на дома за ранните гости. Неочаквани или не, писарят нямаше да се изложи пред чигата и хората му. Щяха да им предложат достатъчно храна и вино, а ако се наложеше да нощуват, и удобни легла за спане.

Разбрал за посещението, Невестулката притича и се присъедини към господаря си. Беше омотал врата си с вълнен шал, беше нахлузил дебел кожух и скрил главата си под огромна шапка, но въпреки това подскачаше и тропаше с крака, за да се стопли.

- Ужасен студ, нали? - подметна той вместо поздрав. - Това Симеон ли е?

Най-накрая конниците пристигнаха. Дворът се огласи от тропот на копита, цвилене, звън на оръжие и резки команди.

Симеон, който предвождаше отряда, спря пред Климент, скочи от коня, хвърли юздата в ръцете на един от слугите и с широка крачка се отправи към тях.

- Замръзнах като буца лед! - оплака се той, след което разпери ръце и стисна писаря в прегръдките си. - Радвам се да те видя, Клименте! Нямаш представа колко е скучно в Плиска без теб! Никакви вълнуващи убийства, никакви разследвания, нищо интересно. Сега всичко е в ръцете на комит[112] Еспор. Той не си дава труд да търси доказателства и да прави умозаключения, щом може да ги замени с камшик, нож или тояга. Не е както когато ти беше начело на тайния съд на княза.

- Чух, че чигат Севар също се справя добре - засмя се Климент, поласкан от похвалите на Симеон. - Говори се, че Борис му възлага най-заплетените случаи и той рядко го разочарова.

Челото на чигата потъмня.

- Севар е мъртъв - каза той. - Убит! Както и братът на княза. Но по-добре да влезем вътре на топло. Там ще ти разкажа всичко.

Заведоха госта в голямата стая на къщата и го настаниха да седне до елипсовидна дъбова маса с тежки крака и везана покривка. Ирина дойде бързо, завила около главата си кърпа, размени целувка със Симеон, намести стола му по-близо до огнището и отиде в кухнята. Климент и Корсис също седнаха, а след малко към тях се присъедини и Невестулката, който ги увери, че войниците на чигата са настанени удобно и ще получат храна и вино.

Въпреки необичайния час, масата беше отрупана с прясно изпечен хляб, сирене, сушено месо, топла чорба, цяло пиле, сготвено с билки и зеленчуци, сланина, зехтин, захаросани плодове, ядки и сладки. Двама слуги донесоха кана, пълна с греяно вино с подправки, от което лично Климент сипа в чашата на Симеон.

Докато се хранеха, писарят огледа по-добре стария си приятел. Чигатът беше остарял, някога гъстите му дълги мустаци бяха пооредели, както и косата на темето, тук-там се виждаха бели косми. По обветреното му лице около очите имаше паяжина от тънки бръчки, които говореха за напрегнатото ежедневие на Симеон. Ръцете и рамената на чигата бяха все така масивни и мощни, но гърбът му се беше превел, сякаш му ставаше все по-трудно да носи бремето на поставяните му задачи.

Докато ядеше, чигатът не спираше да говори. Той разказваше слухове и клюки от Плиска, осведоми писаря какво се случва в града, с какво се занимава князът, кой в двора се е издигнал или паднал.

- Еспор коли и беси вече! - обясни чигатът между две хапки. - Знаеш го какъв е нашият комит. Винаги пръв да се докаже пред княза и пръв да нападне враговете му. Когато враговете свършиха, се прехвърли на приятелите. Няма да си кривя душата - Симеон шумно премлясна и си отряза дебело парче месо, - от такива като него има нужда. Гони безмилостно противниците на Борис, но се престарава. Навсякъде му се привиждат заговори и интриги, в негово присъствие всеки може да се окаже предател. Откакто князът го направи председател на Великия съвет, съвсем се е развихрил. Никой не е в безопасност. И най-обикновените думи могат да се тълкуват като предателство. Вече почвам да се питам дали прави това, за да докаже верността си, или за да си разчисти сметките със старите си врагове. Плиска стана не много приятно място за живеене!

- И Борис допуска всичко това? - Климент почувства как ледената ръка отново стиска сърцето му.

- Той не знае точно какво става - обясни Симеон. - Пред него Еспор е мек като восък и се гъне като тревичка на вятъра. А и князът си има други работи. Трябва да видиш в какво се превръща Плиска! - Чигатът размаха ръка, в която държеше пилешко бутче и навсякъде се разлетя сос. - Пълно е с книжници и свещеници, в коридорите на двореца не можеш да се разминеш от дякони, игумени и монаси! Казвам ти, столицата се е превърнала в средище на всякакви попове! - Симеон се ухили доволно. - Ако Еспор ме чуе какви ги говоря, ще ми види сметката! - заситен, той се отпусна на стола си и завъртя виното в чашата, която държеше. - Нямам нищо против покръстването и желанието на Борис да имаме своя църква, но хора като комита понякога правят нещата нетърпими!

Климент кимна. Знаеше какво има предвид приятелят му. Писарят познаваше добре Еспор - талантлив и безскрупулен боил, който беше готов да мине през трупове, за да постигне целите си. И го правеше! Заповедите на княза, винаги точни и премерени, в ръцете на комита се превръщаха в нещо уродливо и пресилено. В желанието си да се хареса на владетеля Еспор се престараваше, като в крайна сметка носеше повече вреда, отколкото полза. Но, от друга страна, наистина беше преследвал и изтребил противниците на Борис.

- Сега в Плиска се строи на всеки ъгъл - не спираше да говори Симеон. - Навсякъде се вдигат църкви, параклиси, скриптории. И не само там. Князът се е заел да възстанови старите черкви и манастири, първолюлката на християнството по нашите земи, както сам ги нарича. Хубаво е виното! - Чигатът отпи от чашата си и доволно поклати глава. - Търси стари развалини на християнски светилища и строи върху тях. Работата върви с пълна сила. Вече възстанови няколко манастира. Най-големият от тях е „Свети Архангел Михаил“. Намира се на север от Плиска, казват, че бил чудесен. Назначи за игумен дебелия Пацик. Като компенсация, че не сложи него за председател на Великия съвет.

Климент добре познаваше и Пацик. Колкото дебел, толкова и алчен, той беше славянин, един от първите, които бяха приели макар и тайно Христос. След като князът се покръсти, Пацик извлече всички ползи, които можа, от това. Издигна се бързо, стана велик боил и нещо като съветник на княза по въпросите, свързани с вярата. Това не му пречеше да печели от всичко. Говореше се, че срещу подходяща сума успявал да отърве от преследване дори най-големите гонители на християните.

- Пацик се е съгласил да напусне Плиска, за да стане игумен на някакъв манастир на север? Не мога да повярвам?!

- Ти не разбираш - Симеон се оригна и се облегна на масата. - Борис иска да изгради много манастири и черкви извън Плиска. Основната им задача ще бъде да обучават свещеници и да преписват светите писания. Ще развиват и огромна стопанска дейност. Засега всичко се концентрира около манастира на игумен Пацик. - Чигатът се усмихна иронично. - Той се надява да сложи ръка на всичко това. Дори архидякон Стефан, който ръководи голямата базилика в Плиска, се чувства застрашен от издигането му. А Пацик не спира да повтаря, че начело на българската църква трябва да застане някой, който отдавна е християнин.

Климент подсвирна.

- Пацик иска да стане патриарх? Сега разбирам. - Писарят сви рамена, отряза си и лапна парче сирене. - Това наистина е цел достойна за него.

- Не е само той - обясни чигатът. - Мнозина са се вкопчили в новата вяра, с която да си проправят път. Издигнаха се не защото имат качества, а защото се правят на по-големи християни и от Константинополския патриарх - Симеон махна с ръка. - И това далеч не е най-лошото! Не съм наясно доколко си в течение, но Борис се отвърна от Константинопол и мина към Рим. Прати при папата боила Петър, който се справи много добре със задачата си. Върна се с двама легати - кардинал Формоза Портуенски и епископ Павел Популонски. Те изгониха всички гръцки свещеници и доведоха латински. А боилът Петър много се издигна.

Климент кимна. Знаеше какво се бе случило.

Вратата се отвори и в стаята влезе Ирина, повела за ръка малкия Йоан, който бавно пристъпяше. И двамата бяха облечени скромно, но чисто, с кожени елеци, които да ги пазят от студа, и с ботуши с дебели подметки, които да защитават краката им от ледените камъни на пода. Византийката беше вързала черната си коса на плитка, разкривайки красивото си смугло лице с леко чип нос и големи кафяви очи, в които се четеше притеснение. Тя току поглеждаше към Симеон, който скочи на крака и подхвана Йоан, показвайки му меча и верижката на кинжала си. Момчето не се уплаши от непознатия, което изпълни Климент с гордост, и скоро седеше в скута на чигата, дърпаше провисналите му мустаци и се опитваше да разкопчае колана му, докато военният се смееше гръмогласно.

Въпреки това Климент не беше спокоен. Не забравяше какво каза приятелят му на двора.

Нежеланието на Симеон да говори за убийствата още повече засилваше подозренията му. Беше станало нещо наистина много сериозно, щом чигатът не бързаше да отвори дума за него. Накрая не издържа и попита:

- Каза нещо за убийства. Че братът на княза Докс и Севар са били убити.

Чигатът кимна, очите му станаха сериозни. Той подаде детето на майка му, след което тежко се отпусна на стола.

- Борис те вика - каза накрая той. - Помоли ме да ти предам, че му липсваш и не е спрял да мисли за теб от момента, в който го напусна. Сега е в голяма нужда и те моли да го посетиш колкото се може по-бързо в Плиска.

- Моли? - въздъхна писарят и погледна жена си и сина си. Вече знаеше какво предстои. - Или ми заповядва?

- Познаваш Борис - усмихна се чигатът. - Предпочита сам да направиш това, което иска, вместо да ти го нарежда. Което всъщност е едно и също.

- И не мога да откажа?

- Можеш! - вдигна рамена Симеон. - Но след това всички пътища към Плиска ще бъдат затворени за теб. А и Еспор вероятно ще поиска да му отговориш на някои въпроси.

- И това е свързано с убийствата?

Беше се оказал прав. Симеон беше дошъл да го изтръгне от спокойния му живот и да го хвърли отново във водовъртежа на кръв, опасности и убийства. Усети как през тялото му минава тръпка на възбуда. Нима и на него като на Корсис му липсваше старата работа?

- Всъщност не знам много. - Симеон се размърда на мястото си, понечи да си налее още вино, но се отказа и се облегна на стола. - Но се носят слухове. За странни случки. За убийства. За кървави ритуали и мрак, който се е надигнал на север.

- Убийства? - Ирина бързо погледна мъжа си. - Какви убийства?

Този път Симеон си сипа още вино, преди да продължи.

- Не е хубаво да се пие толкова рано сутрин, но аз наистина здравата измръзнах. - Той надигна чашата си.

- Какви убийства?! - твърдо повтори въпроса на Ирина Климент.

- Братът на княза Докс беше убит! - чигатът сниши глас, сякаш се опасяваше някой да не го чуе. - Беше затворен в „Свети Архангел Михаил“...

- Манастирът на Пацик?!

- Точно така! - Симеон вдигна ръка. - Не ме питай как, не знам. Бил е убит и толкова! Борис беше извън себе си от гняв. Може Докс да го е предал и да е заговорничел срещу него, но му беше брат! Севар беше натоварен с разследването. Той също беше убит малко след пристигането си в манастира.

- И какво каза Пацик за всичко това? Нали той е игуменът на „Свети Архангел Михаил“?

Чигатът сви рамена.

- И да е казал нещо, не знам. Това, което знам, е, че след като разбра за смъртта на Севар, Борис бесня повече от час. Викаше, крещеше, мяташе, каквото се изпречи пред погледа му. Дори Еспор не успя да го успокои. След това ми нареди да дойда тук и да ти кажа, че те кани в двореца!

Денят мина като миг.

След като се нахрани, чигатът помоли да си почине и беше настанен в една от стаите за гости. Не успяха да измъкнат нищо повече от него. Симеон или не знаеше, или не искаше да каже повече.

След като воинът се оттегли, в кухнята се състоя малък съвет. Подкрепяни от нова кана вино с подправки, Климент, Ирина, Корсис и Невестулката обсъдиха новините, донесени от Симеон.

Писарят знаеше, че няма как да откаже на княза. Това значеше да изложи и себе си, и семейството си на риск. Макар добър и щедър, Борис беше безкрайно мнителен, а всичко, което се бе случило през последните няколко години, още повече беше задълбочило тази негова черта. Ако не изпълнеше волята му, най-малкото, което рискуваше Климент, бе доживотна изолация както на него, така и на цялото му семейство. За малкия Йоан нямаше да има никакво бъдеще, а животът му щеше да бъде обречен, преди да е започнал. А какво може да стане, ако се намеси Еспор, дори не искаше и да си помисли.

Ирина през цялото време повтаряше, че може би Борис го вика само за да му поиска съвет и с това всичко ще приключи, но познавайки характера на княза, Климент се съмняваше, че това е така. Чувстваше се тъжен и объркан отчасти и от факта, че внезапно бе осъзнал колко му липсва старата работа. В главата му се блъскаха хиляди въпроси, на които не можеше да намери отговор. Кой бе убил брата на княза и Севар? Защо? Хем му се искаше да замине, хем изпитваше неясен страх от това, което може да се случи. Ледената ръка, която го бе сграбчила при появата на Симеон, вече държеше цялото му тяло, караше го да се загръща по-плътно с наметалото и да придърпва стола си по-близо до огъня.

Невестулката също не искаше да тръгват. На него му беше добре в топлата стая, в която живееше, беше доволен всеки ден да има храна и вино в изобилие и да се превръща в личност, с която останалите трябва да се съобразяват. Не искаше да заменя всичко това, за да препуска на север, да внимава на всяка крачка и да се страхува дали ще доживее следващия ден. Думите на Симеон за „убийства и зло, което се надига на север“ въобще не му харесваха и той ясно го каза. Бившият джебчия предпочиташе да стои вкъщи, да води описа на складовете и спокойно да си дебелее.

Корсис, възбуден от предстоящото приключение, обяви, че ще последва господаря си с радост, но, преди да тръгне, Климент трябва да постави някои условия. Най-малкото, което трябваше да поиска, бе войниците, дошли със Симеон, да останат до завръщането им, за да гарантират безопасността на Ирина, Йоан и стопанството.

В крайна сметка всички се съгласиха, че независимо дали искат, или не, не могат да пренебрегнат молбата на Борис. Това само щеше да им навлече неприятности, а и князът едва ли толкова лесно щеше да приеме отказ. Писарят трябваше да отиде в Плиска, да се опита да предотврати въвличането си в ново разследване, а, докато го няма, войниците на Симеон да пазят имението.

Въпреки всичко Климент не можеше да изгони студа от душата си. Думите на Ирина, че няма от какво да се притеснява, уверенията на Корсис, че ще организира защитата на имението така, че да няма от какво да се боят, не го правеха по-спокоен. В живота му се беше върнало нещо, от което се беше опитал да избяга. Беше изпълзяло от сенките и сега бавно и сигурно напредваше към него, за да разбие живота му. И макар да бе успял да му се изплъзне за две години и половина, то в крайна сметка го беше застигнало.

Вечерта Климент дълго лежа буден, загледан в тавана, без да може да заспи. Опитваше се да си внуши, че каквото и да поиска от него Борис, ще може да се справи бързо, а след това да се върне обратно при жена си и сина си и всичко да продължи постарому. Че князът може би го вика за нещо друго - глупаво и банално, което не бе дошло наум нито на него, нито на някой от останалите.

Знаеше, че не е така. Животът му щеше да се промени, а хармонията в душата му да бъде унищожена.

Климент се сви под завивките, стисна силно очи и разтърка бедрата си с ръце, но нищо не помогна. Чувстваше се като хванат в капан - уплашен и незнаещ какво да прави, докато тялото му бавно изстиваше като лед.

* * *

Облегнат на парапета на балкона на двореца, княз Борис бавно местеше дълбоките си черни очи по улиците и площадите на ширналия се в краката му Вътрешен град на Плиска[113]. Беше му студено, но имаше нужда от свеж въздух. Снегът беше спрял да вали, след като бе засипал покривите на църкви и къщи. Лед сковаваше каменните улици, от стрехите се спускаха висулки, между които с цвърчене летяха врабчета, търсейки храна.

Войници с медни шлемове и дебели кожени ботуши, подплатени с вълна, патрулираха по улиците, духайки в шепите си, за да се стоплят. Покрай тях бързаха подавачи на хляб и питки, разнасящи стоката си, натоварена в малки дървени колички или кошове, и силно викаха, за да привлекат вниманието, а от устата им излизаха облаци пара. Забързани монаси, облечени в дебели черни власеници и с високи калпаци, крачеха към близките черкви, внимавайки да не се подхлъзнат на заледените плочи. Търговци на кожи, вълна и пух предлагаха стоката си като най-доброто средство срещу студа. Между тях малки деца с дебели кожуси, стиснали за ръцете майките, сестрите или дойките си, се разминаваха със строители, ковачи, книжници и търговци. Един продавач на мед хвалеше качествата му, препоръчвайки го за всякаква зимна болежка, като се почне от настинка и се стигне до стави. Въпреки зимата животът в Плиска кипеше с пълна сила.

Борис се загърна плътно в дебелата си мантия, поръбена със заешка кожа, и нахлупи още повече шапката си. Не искаше да се прибира в топлите стаи на двореца. Там го чакаха Еспор и останалите велики боили, а заедно с тях проблемите и неотложните задачи, от които не можеше да избяга.

Князът потрепера и погледът му се плъзна над покривите. Между тях се издигаха високи кули, водохранилища, камбанарии и храмове, чиито кръстове блестяха на сутрешното слънце. В далечината, обляна в светлина, беше голямата базилика. Зад нея се виждаше покривът на манастира, четвъртитата кула на патриаршеския дворец и полегатите покриви на монашеските килии.

„Толкова много усилия, толкова много труд, толкова много жертви и смърт и за какво? - унило си помисли Борис и потърка ръцете си в шепи. - Може ли злото да бъде победено? Има ли край то? Или колкото повече се опитвам да му се противопоставя, толкова повече расте като сянка зад гърба ми, готово да ме удари там, където най-малко очаквам?“

Последните няколко години бяха потънали в гонения и кръв. Новата вяра, проповядваща мир и любов, беше станала причина за смъртта на мнозина. Недоволни, че Христос измества Тангра, боилите от старите родове бяха въстанали, опитвайки се да свалят владетеля, който им налага нов бог. Предвождани от Иратаис от великия род Дуло, те се бяха изсипали като скакалци пред портата на Вътрешния град, искайки главата на хана, но в крайна сметка бяха победени. Борис ги беше надвил, след което безжалостно изби бунтовниците и поддръжниците им.

Три години бяха продължили преследванията. Три години беше гонил противниците си, беше ги изкарвал от дупките им като лисици, беше ги бесил, посичал и душил, преди най-накрая да се възцари мир. Волята на хана, сменил титлата си с княжеска, а името си с Михаил, беше наложена.

Кръстът победи гръмотевицата.

След което Борис беше успял да постигне нещо немислимо - обещание за самостоятелна църква, независима и от Рим, и от Константинопол. Гоненията спряха, кръвта от плочите беше измита, на хоризонта изгря ново слънце, обещаващо да огрее поравно всички, а тези, които не приемаха Исус, най-накрая преклониха глава. И точно когато всичко изглеждаше наред, а държавата успокоена, убийствата започнаха отново.

Борис разпознаваше безпогрешно белезите. Отначало слаби и незабележими, те постепенно набираха сила, увеличаваха се и се множаха, като носеща се напред лавина и заплашваха да пометат това, което беше постигнал с толкова много кръв и труд. Князът не се заблуждаваше. Много от поданиците му още носеха Тангра в сърцата си и беше необходима малка искра, която отново да разпали пожара. И сега тази искра се беше появила на север.

Трябваше да бърза!

Да спре надигащата се зла сила още в зародиш, преди да е излязла иззад стените на манастира и покварила сърцата и на останалите.

„Борбата със Сатаната е вечна!“ - казваше архидякон Стефан и Борис беше съгласен с него.

В душата си освен вечната светлина всеки човек носеше и мрак. Тъмна половина, жадна за злато, власт и кръв, до която беше лесно да се стигне. Дяволът разполагаше с безброй пълчища - лукави, хитри и зловредни демони, които непрекъснато търсеха пролуки в душите на хората и ги изкушаваха. Кой ли от следовниците на Сатаната се беше появил на север? Кой тровеше умовете и сърцата на монасите в най-големия му манастир?

Борис потрепера, но сърцето му не беше сковано от ледения въздух, а от страх. Черните бурени, които с толкова усилия беше изтръгнал, беше унищожил с огън и меч, сега отново започваха да се подават над земята, забивайки острите си бодли в плътта му. Нещо ставаше в манастира „Свети Архангел Михаил“ и той бързо трябваше да разбере какво е то.

„Та те убиха собствения ми брат!“ - ядно скръцна със зъби Борис и яката фигура на Докс изплува пред очите му.

След неуспешния опит за преврат князът беше затворил брат си първо в подземията на двореца, а след като Докс се обърна към правата вяра, го премести в една от килиите на новопостроения манастир. Бившият заговорник и пръв главнокомандващ бе приел съдбата си с изненадващо смирение, беше успокоил непокорния си дух и намерил пристан за сърцето си в молитвите и отдаването на Исус.

И ето че преди трийсет и пет дни някой го беше убил.

Борис не обичаше брат си. Не го беше виждал откак се опита да го свали от трона и стана причина за поредица от убийства. Беше се старал да държи Докс далеч от себе си и всички, които може да му съчувстват, сам и безопасен в килията му, но не желаеше смъртта му. Няколко пъти беше обмислял дали да не го освободи, но така и не се реши да го направи.

Смъртта на Докс беше предупреждение за самия него. Някой му се надсмиваше, подиграваше му се от сенките, че не може да опази дори брат си от дългата ръка на смъртта. Как тогава щеше да опази това, което беше изградил през последните години?

Борис тръсна глава, за да отпъди печалните мисли. Докс беше мъртъв и това беше само началото. Бедите тепърва предстояха. Чувстваше го. Трябваше да действа бързо или заразата, която се надигаше от север, щеше да се разпространи, стигайки до стените на Плиска. Имаше нужда от някой, на когото да се довери, някой, на когото знае, че може да разчита. Сигурен човек, когото да изпрати в „Свети Архангел Михаил“, за да отсече от корен надигащото се зло!

Дискретно покашляне откъсна княза от мислите му.

- Чакаме ви, господарю - широка усмивка се разливаше по лицето на Еспор. - По-добре влезте, че ще замръзнете - комитът подаде ръка на владетеля, за да го поведе към залата, където го очакваха останалите боили.

Миг преди да тръгнат, силен тропот и викове привлече вниманието на княза. Той се обърна, вгледа се в пристигналите конници и лицето му се озари от усмивка, а ледът, сковал сърцето му, започна да се пропуква.

Яхнал едър боен кон, увит в дебело, сиво походно наметало, със зачервено лице, бившият му писар Климент сърдито даваше нареждания на двамата си помощници.

Борис погледна още веднъж към новодошлите, прекръсти се и остави на Еспор да го води.

Може би все пак имаше изход.

2

Климент отръска с ръка полепналия сняг и скреж от наметалото си и се огледа намръщено. Беше премръзнал от дългото яздене през преспите, колената, краката и гърбът го боляха, пръстите му бяха вкочанени. Беше му студено, криво и потиснато, коремът го свиваше, а гърлото му жадуваше за чаша греяно вино с подправки и малко мед. Не искаше да е в Плиска, а в имението си до Филипополис пред запалената камина, стиснал ръката на съпругата си, а вместо това беше на това чуждо място, което му се струваше неприветливо, отблъскващо и недружелюбно.

Ниски облаци бяха надвиснали над града, закривайки слънцето, чиито лъчи с мъка си проправяха път към земята, обгръщайки всичко със сива мрачна светлина. Ледени пориви на вятъра клатеха короните на дърветата, провираха се между къщите и стенеха покрай оградите. Леки снежинки прехвърчаха във въздуха, падаха на земята и бързо се превръщаха в тъмна замръзнала маса, която спъваше конете и превръщаше улиците в груби заледени пързалки.

Градът се беше променил през последните две години и половина. Навсякъде се издигаха нови сгради, още повече се строяха. По улиците имаше изкопи, дървени скелета, купчини камъни, тухли, пясък, чакъл и керемиди, около които се разхождаха кучета с провиснала козина, търсейки нещо за ядене и място където да се скрият. На всеки ъгъл се срещаха войници с мрачни лица под конусовидните шлемове, които разгонваха просяците от ъглите и викаха силно след тях, граждани с дебели кожуси криеха лицата си, бързайки да се скрият от зимата.

Това, което му направи най-силно впечатление обаче, бяха свещениците. Градът беше пълен с тях, още от насипа на външните врати чак до двореца. Със захабени вълнени раса, нахлупени качулки и дървени тояги в ръце или с дебели кожуси, изпод които се подаваха краищата на филони и епитрахили и с медни жезли, без да се страхуват от лошото време, те кръстосваха улиците, понесли кадилници, икони, рула пергамент и кръстове или проповядваха пред черквите на малцината, посмели да ги слушат в хапещия студ. Около тях се лутаха послушници с посинели лица, книжници с изцапани от мастило пръсти и миряни, търсещи благословия. Продавачи на реликви, с дървени сандъци и кожени торби, продаваха стоката си, предлагайки амулети, мощехранителници и изписани на фин велен[114] молитви, които лекуват болести, предпазват от нещастия или носят късмет. От светилищата на Тангра не бе останало нищо. На техните места се издигаха черкви или малки параклиси с блестящи кръстове, а над всичко това бдеше с високите си бели стени и каменна ограда голямата базилика.

Писарят изпрати двамата си помощници да оставят конете и багажа в близката странноприемница и тръгна към двореца.

Не се радваше особено на предстоящата среща с владетеля. Князът беше добър господар, който уважаваше и издигаше подчинените си, без да се скъпи на постове и злато, но беше повратлив като лисица и никой не знаеше какво всъщност се върти в главата му. Писарят беше страдал от потайността на господаря си, който не го осведомяваше изцяло за плановете си. Това на няколко пъти едва не коства живота на Климент и пречеше на разследванията, които му беше поверил Борис.

Мисията в Константинопол се оказа повратната точка в тази поредица от полуистини, лъжи и лицемерие. Едва измъкнал се жив от византийската столица, Климент установи, че станалото там е само част от по-голям план, в който Борис не го беше посветил.

Войниците пред двореца не го познаха. Симеон беше отвел хората си в казармите и писарят трябваше да се оправя сам с дворцовата стража. Наложи му се да чака в бръснещия вятър, търсейки завет около вратата като прост слуга, докато млад чигат с тънки мустаци и надменно изражение го провери кой е и по какъв въпрос е дошъл.

Най-накрая Симеон се появи, навика войниците и началника им, че не са завели веднага посетителя при княза, но вместо извинение, получи само презрителни усмивки.

Наложи се да чакат още, защото Борис беше свикал съвета на великите боили.

Симеон се извини, че има неотложни задачи, нареди на началника на стражата да се погрижи, щом князът приключи срещата, да му доложи за пристигането на писаря и си тръгна.

Климент се настани на пейка в една от нишите на каменната стена, подложи си наметката върху седалката и търпеливо зачака.

Коридорите бяха полутъмни и мрачни, по ъглите припукваха катранени факли, тук-там имаше разположени няколко мангала, които хвърляха мека светлина. Въпреки големите гоблени, изобразяващи страстите Христови, от стените лъхаше студ. Войници с подковани ботуши и с копия в ръце бавно вървяха напред-назад, а стъпките им отекваха под потъналия в тъмнина таван.

И тук беше пълно със свещеници и книжници. Те с интерес огледаха Климент, но като не го разпознаха, се върнаха към разговорите си. Събрани на групички, духовниците разпалено обсъждаха църковни и светски въпроси, от време на време избухваха пререкания и смях. Повечето носеха навити свитъци - молби и прошения, които се надяваха да връчат на Борис или на някой от останалите участници във Великия съвет след края му.

Най-накрая високите двери се отвориха, стражите застинаха мирно като истукани и князът, начело на разпалена група боили, излезе от тронната зала.

Климент разпозна Еспор, който, облечен във везан със злато дебел елек и лъснати до блясък ботуши, забързано шептеше в ухото на владетеля. Зад него важно вървеше Петър, човекът довел папските легати в България. Следваше ковчежникът Псел - нисък и слаб като клечка, със стиснати тънки устни и шарещи черни очи. Точно до лакътя на Псел, извисяващ се като канара, бавно пристъпяше Методий - един от първите военачалници и съперник на Еспор. Огромното му шкембе се тресеше над обкования със сребро колан, подрязаната по последна мода брада придаваше на тлъстото му лице с малки очички комичен и несериозен вид, който не отговаряше на ранга му. След тях, облечени в подплатени кафтани и с кръгли шапки на главите, следваха останалите велики боили от съвета. Климент познаваше някои от тях, но имаше и такива, които виждаше за първи път.

Самият Борис бе облечен по-скромно от подчинените си. В черната си вълнена куртка и панталони той приличаше повече на свещеник, отколкото на княз. Слепоочията му бяха побелели, сребърни косми имаше в не много дългата, стигаща до раменете коса. Владетелят не носеше никакви украшения и накити освен златен кръст, окачен на верижка, стигаща малко под гърдите му, и пръстена си с печат.

Просителите веднага го наобиколиха, започнаха да говорят един през друг, бутаха се в стражите, които се мъчеха да ги спрат, и се опитваха да напъхат в ръцете му свитъците.

Князът спря, стараейки се да обърне внимание на всеки, вземаше подадените му документи и ги предаваше на Еспор или на боилите зад него.

Внезапно Борис вдигна очи, видя Климент и лицето му се озари от широка усмивка. Владетелят разбута наобиколилите го хора, с широка крачка пристъпи към писаря и сложи ръка на рамото му:

- Клименте! - каза той, а очите му блестяха. - Нямаш представа колко се радвам да те видя!

* * *

- Видя ли обновената ми столица? - Борис стана, приближи се до прозореца и се загледа в града под него.

Намираха се в покоите на княза. Той, Еспор и Климент се бяха настанили около широка дъбова маса, а пред всеки имаше чаша с прекрасно мизийско вино. В ъглите бяха поставени мангали, пълни с тлеещи въглени, поръсени с ароматни треви, в помещението миришеше приятно, но въпреки това обстановката беше напрегната и неуютна.

Верен на нрава си, Борис не беше спрял да говори. Описваше сградите, които бе изградил, църквите, които бе издигнал, манастирите, които бе възстановил. Князът се гордееше с постиженията си, с това, че превръща Плиска от езическа в християнска столица.

Надвесен над чашата си, Еспор кимаше разсеяно, все едно много пъти вече беше чувал думите на Борис, а очите му час по час се стрелкаха към писаря в очакване на това, което предстои.

- Ваше величество се е справил отлично - съгласи се Климент и разтърка лицето си с длани. - В Плиска има повече свещеници, отколкото видях в Константинопол.

- Постарахме се! - Борис се засмя и се върна на мястото си.

- Вярвам, че ти ще ме разбереш. Това, което започнахме с приемането на християнството, зрънцето, което посяхме, трябва да порасне, да се разлисти и да даде плод. Едва тогава ще смятам делото си за завършено.

- И за да се присъединя кьм поетичното описание на негово величество - обади се Еспор, а от думите му лъхаше хлад, - всеки, който пречи на това, ще полее с кръвта си и натори с тялото си почвата, в която това семе е посято!

- Еспор, Еспор! - прекъсна го Борис. - Не бъди груб. Така ли трябва да посрещаме госта си? Климент може да реши, че се опитваш да го заплашваш!

- Не заплашвам никого - мрачно отговори комитът и надигна чашата си. - Поне докато изпълнява заповедите на ваше величество.

Климент поклати глава и сви рамена. Беше му ясна играта, която тези двамата разиграваха пред него. Единият щеше да го ласкае, да се изкарва жертва в името на общото благо, другият да му отправя прикрити заплахи, докато не се съгласи с това, което владетелят иска.

- Ще превърна Плиска в християнски и духовен център - докато говореше, Борис подръпваше верижката с кръста на врата си. - Но не само тук. Искам да изградя общност от манастири, в която да развивам това, което започнахме. Наел съм преписвачи, миниатюристи, книжници и всякакви други, които да положат основата. Всеки ден ръкополагаме поне по десетина нови свещеници. Желаещи има много. Разпращам ги по другите градове и манастири. Всички трябва да разберат, че няма връщане назад - в думите на княза прозвучаха стоманени нотки - и това ще стане най-лесно, когато обикновените хора, а не великите боили приемат Христос в душата си.

- Винаги можем да отрежем главата на някой велик боил - обади се Еспор, а Борис го изгледа с укор. - Те повече няма да пречат. Но хората? - той сви рамена. - Там нещата са по-сложни.

- Така е - съгласи се владетелят. - Затова манастирите, преписвачите и книгите са толкова важни. Те са искрата, която ще разпали огъня. Когато книгите стигнат до хората, когато във всеки град, във всяко село има черква, а в нея свещеник, който да чете светите писания, когато сутрин има литургии, а вечер молебени, тогава хората ще разберат силата на Исус! И ще го прегърнат, ще го приемат в сърцата си и ще го последват истински. Едва тогава ще мога да кажа, че това, което съм започнал, е завършено!

- Но нещо се е объркало? Не е тръгнало както трябва и сега ваше величество е недоволен? Затова ли ме извика тук, господарю?

- Възстанових манастира „Свети Архангел Михаил“ - лицето на Борис се смръщи. - Мястото е древно. Някои казват, че преди християнската църква там е имало езическо светилище. Но сега манастирът е построен отново, осветен е, на камбанарията му е закачена камбана, нова камбана.

- И Пацик е назначен за игумен?

- Точно така! Той знае как да ръководи светата обител и всички други, свързани с нея. „Свети Архангел Михаил“ трябва да стане център на голяма мрежа от манастири, църкви и общности, които да преписват и разпространяват словото Божие. Да бъде сърцето, което захранва останалите с кръв. Там са най-добрите преписвачи, дадени са им най-добрите книги, над които да се трудят. И делото им вече дава резултат! - Борис кимна с глава, сякаш говореше на себе си. - Дава резултат и тепърва ще дава...

- Но нещо се е случило?

Преди да отговори, князът размени бърз поглед с Еспор.

- Помниш ли брата на негово величество Докс? - попита комитът, а очите му гледаха предпазливо. Докс беше доказан предател и само милостивото сърце на Борис го беше оставило жив.

- Разбира се, че го помня! - отговори Климент. - Нали аз разкрих заговора му!

Еспор се усмихна снизходително като на дете, което си приписва чужда заслуга, и продължи.

- Бил е убит! В манастира на Пацик!

- Чакай! Чакай! - намеси се Борис. - Вечно бързаш, Еспор! Не е толкова просто - князът въздъхна. - След като разкри заговора му със сърбите, държах брат си в една от килиите на двореца. Мнозина, в това число и Еспор, ме съветваха да го екзекутирам като изменник, но сърце не ми даваше да го направя. Все пак ми е брат! След това Докс се покръсти. Твърдеше, че в затвора е открил новата вяра. Молеше се по цял ден, срещаше се с духовници, постеше и пееше псалми. Отрече се от стария си живот, няколко пъти ми писа и иска прошка, но аз така и не отидох да го видя - князът въздъхна и отпи от виното си. - Не знам дали наистина повярва в Исус, или искаше да ми угоди, но пожела да бъде преместен в някой манастир. Това ме удовлетворяваше чудесно. Колкото по-далеч от Плиска беше брат ми, толкова по-спокоен щях да се чувствам. Пратих го заедно с Пацик в „Свети Архангел Михаил“. Докс трябваше да седи в килията си, да получава храна и вино като останалите монаси и да участва в службите. Посетителите му бяха ограничени, и то само след като бяха предварително одобрени. Писмата, които изпращаше и получаваше, се четяха. Той прие условията и замина.

- И е станал монах? — Климент много добре си спомняше якия Докс с гола глава, яки ръце и крака и очи пълни с алчност и злоба. Малко оставаше той да убие писаря, който се беше измъкнал от хватката му в последния момент и беше разкрил заговора, който братът на княза беше замислил с двама сръбски жупани. Докс беше свиреп, зъл и жесток и най-добре се чувстваше на бойното поле, размахвайки меча си. Климент не можеше да си представи този човек смирен и отдаден на пост и молитви в килията си.

- Спазваше ритуалите много стриктно, отслабна и се отрече от старите си дела като греховни - отговори Еспор.

- Така е, брат ми се превърна в друг човек - намеси се и Борис. - Каеше се за това, което е правил преди, и искаше да спаси душата си. Свещениците, с които говореше, след това идваха при мен и ми разказваха за срещите им. Според тях Докс наистина беше повярвал.

- Бил е пратен в манастира на Пацик, за да следи какво прави славянина, нали? - попита Климент.

- Точен както винаги - усмихна се Борис. - Няма да отричам. Мислех да се помиря с брат си. Все пак с него сме от една кръв. Ако беше решил да загърби миналото си и да се отдаде на Бога, това можеше да ми е от полза. И да, в негово присъствие Пацик щеше да бъде много по-внимателен. Въобразил си е, че съм длъжен да го издигна едва ли не за патриарх само защото е бил християнин по времето на гоненията - князът се намръщи.

- Исках Докс да се поогледа, да свикне с обстановката, за да е готов за момента, когато ще се върне отново на сцената.

- Какво се обърка?

- Отначало всичко вървеше добре. Докс стоял спокойно в килията си, молел се, ходел на литургия. Никой не го закачал и той не закачал никого. Приемал малко посетители, с които обсъждали религиозни теми.

В същото време Пацик се справи отлично. Организира прекрасен скрипторий, първите резултати бяха налице много скоро. Обучаваше послушници и свещеници от други манастири, назначаваше им ментори, които да следят дали си вършат добре работата, след това ги разпращаше да предават наученото. Направи точно това, което исках - верига от преписвачески центрове, които ръководеше и насочваше от „Свети Архангел Михаил“.

- И после нещо се случи?

Борис и Еспор отново се спогледаха.

- Не знам какво ти е известно за манастира - не отговори на въпроса Борис, а Климент вдигна рамена. - Той беше един от първите, които възстанових. Както ти казах, на мястото е имало стара обител, разрушена преди години. Бяха останали само развалини и една висока кула, остатък от старата църква. Някога наблизо е имало селище, но и то е било срутено. Останали са само части от стени, изгорели греди и паднали покриви. Намира се високо в планината, наоколо има само скали и малка горичка, за която се говори, че с била посветена на древно божество. Носят се легенди, че мястото е прокълнато, но аз пратих свещеници, които да го очистят. Извършиха литургия и литийно шествие и ме увериха, че дори да е имало, там вече няма никакво зло.

- Но са се излъгали, нали? - попита Климент.

- Не знам - князът изглеждаше уморен. - Може би това, срещу което е трябвало да се борят, се е оказало по-силно, отколкото предполагат. Истината е, че преди три месеца в един от докладите си Пацик спомена за убити животни. Приех го просто като клюка, знаеш какъв е той - преувеличава и най-малката случка само и само да е в центъра на вниманието, но след това се оказа, че греша. Пацик ми писа още няколко пъти, все по-притеснено. Някой или нещо избиваше животните в манастира. Отначало кокошки, котки и едно куче, а след това кози и агнета.

- Във всички по-големи стопанства има убити животни. Правят го язовци или лисици, дори понякога вълци...

- Това е различно - прекъсна го Борис. - Животните не са жертва на диви зверове. Били са убивани. При това жестоко. Коремите им са били разпаряни, вътрешностите разхвърляни около труповете, вратовете им зверски прекършвани. Но това, което най-много безпокои Пацик, бяха следите от ухапвания. По всяка от жертвите е имало следи от два остри зъба, все едно някой е пил кръвта им!

- Какво? - Климент не можеше да повярва какво му разказва князът. - Нима Пацик твърди, че някои пие кръвта на животните в манастира му?

- Не иска и да споменава за такова нещо - бързо отвърна Борис. - Според него става дума за глупава, зла шега. Но случаите зачестиха. Понесоха се слухове и клюки, че мястото е прокълнато, че е обсебено. Монасите са притеснени. Послушниците намаляха, някои от преписвачите си тръгнаха. Страх ги е, че в обителта се е заселил демон!

- Вампир! Кръвопиец! Караконджул! - обади се и Еспор.

Климент се разсмя.

- И заради глупавите дрънканици на Пацик трябваше да идвам чак до тук? - той поклати глава.

- Не знам дали са глупави дрънканици - Борис се загърна в наметалото си, все едно внезапно му е станало студено. - В началото и аз си мислех така, но смъртта на Докс промени всичко.

- Намерили са го в килията му - обясни Еспор. - Нищо не е било пипано, нямало следи от борба, вратата била заключена и залостена отвътре. Лицето на Докс застинало в маска на смразяващ ужас, сякаш е видял нещо кошмарно, миг преди да умре.

- А на врата му имало следи от зъби! - завърши князът.

Писарят понечи да се изсмее отново, но срещна погледите на събеседниците си - напрегнати и сериозни, които го наблюдаваха в очакване.

- Но това е безсмислено! - каза той. - Кой ще изпива кръвта на брата на княза? И защо?

- Не знам! - тропна с юмрук по масата Борис и чашите върху нея издрънчаха. - Но някой се опитва да попречи на това, което правя. Някой иска да прогони преписвачите и духовниците ми и да прекърши делото на живота ми. И аз няма да го допусна! Все ми е едно дали е човек, или самият Сатана!

- Това направо не е за вярване! - Климент не можеше да повярва, че стои в личните покои на княза в Плиска и обсъжда с двамата най-силни мъже в държавата такива безсмислици.

- Ами ако наистина има демон? - за първи път Еспор не изглеждаше толкова самоуверен. - Ако дяволът не е доволен от това, което прави князът, и иска по този начин да му попречи? Ако е пратил някои от подчинените си или самият той се е настанил в манастира?

- Тогава ви трябва свещеник, който да го прогони. Щом тамошните не могат! - студено отговори Климент.

Цялата история започваше да му омръзва. Нима Борис искаше от него да се изправи срещу силите на ада? Това беше глупаво!

- Помислих за това - веднага отговори князът. - След като научих за смъртта на Докс, писах на Пацик да извърши очистителни ритуали. Но те не помогнаха. Затова изпратих Севар да разбере какво точно се случва. Знаеш, бива го в разследванията. Е, не колкото теб, но може да се разчита на него. Пратих го в манастира преди месец мрачно каза Борис. - Преди две седмици Пацик ми писа, че Севар е мъртъв. Намерили го в снега под старата кула в локва кръв, с разбита глава и прекършен врат, а по врата му ясно личали следи от зъби. Кръстът, с който никога не се разделял, лежал счупен на две на метър от него.

- В снега, където лежал, личали само неговите стъпки. Нещо е долетяло и го е убило! - допълни Еспор.

- Не мога да повярвам, че ми разказвате това! - Климент погледна първо Борис, след това комита. Очакваше да открие по лицата им усмивки, някакъв намек, че всичко това е шега, приказки, с които си запълват времето, докато стигнат до истинската тема на разговора, но не видя нищо такова. И князът, и Еспор гледаха сериозно и съсредоточено, лицата им бяха смръщени.

Писарят въздъхна и затвори очи. Въпреки огъня в камината и разпалените мангали усети как студът се връща отново. Чуваше зад затворените прозорци виещия вятър и капаците, които се удряха един в друг. Знаеше какво ще последва. Нямаше да може да се върне в имението си, нямаше да може вечер да стои пред камината и да гали косата на жена си, нямаше да може да играе със сина си, да изражда телета и проверява складовете.

Затова ли го беше викнал Борис?

Да го запрати в пастта на демони и кръвопийци? В ръцете на поредния убиец, от които се беше надявал, че най-после се е измъкнал?

Възможно ли беше това, което казваха двамата му събеседници, да е истина? В манастира „Свети Архангел Михаил“ да се е настанил демон, нечиста сила, която да избива обитателите му?

Но защо?

Климент не вярваше в демони. След многобройните му срещи със злото знаеше, че в армията на Сатаната не влизат чудовища, вампири и призраци, а хора. Хора, чиято душа беше пълна с кръв и мрак, хора, които не зачитат живота на останалите и са готови да го пожертват за собствените си цели. Зли, лоши хора! Но хора.

- Нещо става в „Свети Архангел Михаил“! И то трябва да престане! - твърдо каза Борис. - Искам манастирът да се върне към предишния си начин на работа! Свещениците и селяните да се успокоят, отново да има наплив от послушници, а преписвачите и миниатюристите да не бягат. Искам да разбера кой и как е убил брат ми и Севар! Това, което е започнато, трябва да бъде завършено! И искам ти да отидеш и да разрешиш тази мистерия!

- Но аз имам стопанство, животни... Не мога да оставя всичко просто така и да хукна в мрака. Жена ми ще ме чака, синът ми - също!

- Моля те, Клименте! - князът го гледаше, сякаш му поверява живота си. - Не ти заповядвам, а те моля! Нима не минахме заедно през всичко това? Нима твоята роля беше малка, за да стигнем дотук? Повярвай ми! Ако имаше друг начин, щях да го използвам. Щях да те оставя да се наслаждаваш на живота, както те оставих през последните години. Но брат ми е мъртъв! Вратът му е пречупен в собствената му килия, където мислех, че е в безопасност, а кръвта му е изпита. Севар също е убит! Няма кого другиго да изпратя освен теб!

- А ако наистина са замесени силите на злото? - опита се да се измъкне писарят. - Какво мога да направя аз срещу тях?

- Можеш! Ти си християнин. Знаеш ритуалите, а ако имаш нужда от помощ, ще имаш на разположение най-добрите свещеници. Ще ти дам пълни правомощия. Вземи когото искаш. Повикай, когото намериш за добре. Ако трябва, закарай всичките ми войници в манастира, мобилизирай всички свещеници, но разбери какво става там! Връщам те на всичките ти стари постове. Сега отново си мой личен писар и бурев на тайния ми съд с всички произтичащи от това последици. А мой храненик никога не си преставал да бъдеш. - Борис се усмихна подкупващо, но миг по-късно очите му заблестяха гневно. Той се приведе напред и тихо каза: - Не мога да оставя делото на живота ми да бъде унищожено по такъв начин! Не мога да оставя брат си неотмъстен!

- И не се тревожи за имението си, жена си и сина си - бързо добави Еспор. Ще пратя още войници, който да ги пазят. Ще имат всичко от каквото се нуждаят. Няма да им липсва абсолютно нищо!

- Няма кой друг да отиде! - продължи князът. - Ако пратя отряд войници и свещеници, съм сигурен, че убийствата ще спрат, но колко ще трае това? Не мога да държа манастира вечно под обсада. Казах ти - вече се носят слухове и клюки, говори се, че Тангра си отмъщава за това, че сме се отвърнали от него. Ако пратя войска в манастира, ще покажа, че действително се страхувам от това, което става там, и слуховете ще добият още по-голяма сила. Мога да разпусна монасите, но така работата ще спре, а сега тя е най-важната. Повярвай ми! - Борис се наклони напред и хвана ръката на писаря върху масата. - Знам, че не искаш да се замесваш отново в това. Че искаш да се върнеш при жена си и сина си и да си живееш спокойно. Но просто няма друг начин. Няма! Затова те моля да отидеш!

Климент въздъхна и кимна, а студът в сърцето му се надигна отново. Нищо добро нямаше да излезе от това пътуване на север, беше сигурен. Но нима можеше да откаже?

- Добре - каза той, - щом се налага, ще отида.

Атмосферата в стаята веднага се промени. Сериозните лица на Борис и Еспор се разведриха, напрегнатите им тела се отпуснаха. Напрежението и страхът отлетяха, дори пламъците в камината заиграха по-весело.

- Да пием за това! - извика князът и напълни чашите и на тримата. - За добрия край на мисията ти и за успеха на начинанието ми!

Тримата надигнаха чашите.

- Не вярвам в манастира наистина да се е вселила зла сила. - Борис изглеждаше доволен. - По-скоро някой се опитва да ми попречи. Сам знаеш, че дяволът най-много обича да използва хора за плановете си.

Климент кимна уморено, но не каза нищо.

- Това, което не знаеш - усмихна се Еспор и свойски кимна на писаря, - е, че по време на бунта срещу княза застигнах в развалините предателя Избул. След като беше разбрал, че от жалкия им опит за преврат няма да излезе нищо, той побягна заедно със съкровището на бунтовниците. Настигнахме ги точно до старите руини. Бяха се укрепили зад тях, но това не им помогна. За жалост, преди да ги заловим, Избул и хората му успяха да скрият парите. Бяха ги натоварили в два големи сандъка, качени на мулета. Всички предатели бяха убити, сам прерязах гърлото на боила, след като отказа да ми каже къде е скрил съкровището - комитът поклати глава. - Мрачни времена бяха. Търсихме сандъците, но не намерихме нищо.

* * *

- Ще разследваме демони?! И вампири?! Ами ако ни убият? Ако ни изпият кръвта?! - Невестулката се прекръсти страхливо и огледа тъмните ъгли на малката стая, където се бяха настанили, сякаш очакваше там да се спотайва някое чудовище. Помощникът на писаря не беше доволен от новините, които господарят му донесе.

- Трябва да повикаме отец Ангел! - категорично обяви Корсис. - Той може да ни помогне! Ако в манастира има демон, той е човекът, който може да се справи с него. Нали ти разказах, господарю, как спасил този, който продал душата си на дявола? Той ще знае какво да направи!

Климент се отпусна на леглото и зарови лице във възглавниците. Искаше му се да си почине и да се наспи, да се стопли и най-накрая да събере мислите си. Задачата му не приличаше на нищо, с което се бе сблъсквал досега. Трябваше внимателно да обмисли всичко, което беше научил, и да реши как да действа. Възможно ли беше в манастира наистина да се бе настанила свръхестествена сила?

В съзнанието му неочаквано се появи детски спомен - как баба му, докато го храни, му разказва приказка, от която го обхваща силен страх. Не помнеше за какво се разказваше в нея, но помнеше това, което го плашеше - чудовището Януш, което с големите си зъби чупи камъни и орехи. Кой знае защо това му се виждаше много страховито.

„Яж! - заплашваше го баба му. - Иначе ще викна Януш да те изяде!“

Кой беше този Януш и как изглеждаше, Климент не помнеше. В представата му страшилището нямаше нито тяло, нито глава, само огромна уста, пълна с квадратни зъби, които стискат и трошат всичко, което попадне в нея. Нощем лежеше в леглото си, гледаше в тъмното, дебнеше всеки звук, а коремът му беше свит на топка. И най-лекото изскърцване го караше да мисли, че Януш идва да го вземе.

Сега този страх се беше върнал отново.

Климент беше чувал и чел различни свръхестествени истории. В самото Евангелие пишеше за бесове, обладали човек, когото Христос изцерява, а на демоните разрешава да се вселят в стадо свине, което те удавят. Знаеше за проклятия, чудодейни спасявания и нападения на вампири, стриги, караконджули, с дълги нокти и кръвясали очи, за вещици, магьосници и чародеи, които често предизвикваха насмешката му, но имаше и такива, за които не можеше да се спори. В житието на Теодор Сикиот, например, се разказваше за баща, завел нямото си момче при светеца и той го изцерил с лекота. Заедно с Теодор живеел един дякон на име Дометиан, който също като Климент се съмнявал в действията на Сикиот и мислел, че всичко е нагласено. Веднага щом момчето проговорило и казало „Амин!“, дяконът се строполил на земята и започнал да трепери от панически страх. Според собствения му разказ по-късно той видял огромен пламък да излиза от устата на детето и този пламък бил дяволската сила. Поради неверието на Дометиан тя се стоварила върху него. Обладаният свещеник веднага отишъл при чудотвореца, проснал се в краката му и го помолил за прошка. След като я получил, се успокоил, а дяволската сила го напуснала.

В житията и хрониките за подвизите на други светци и чудотворци също се разказваха достатъчно истории за демони, дяволи и чудовища, за да е ясно, че нечистите сили и изчадия съществуват, а техният предводител - Сатаната, не спира опитите си да изкуши и пороби човешката душа. За това нямаше как да спори.

Климент не се плашеше от заключените отвътре врати, липсващите стъпки в снега или други необясними на пръв поглед факти. И преди се беше сблъсквал с подобни истории. В крайна сметка се оказваше, че нещата не са такива, каквито изглеждат, и за всичко си има логично обяснение.

Но за това ли ставаше дума? Какво очакваше князът от него, ако в манастира наистина убиваше демон?

В този случай логиката нямаше да му помогне. Щеше да му е необходима вяра, а Климент не беше сигурен колко силна е неговата. Въздъхна и стана от леглото.

Прати Невестулката да донесе храна и вино, а той седна пред огъня и започна замислено да бута въглените в огнището с пръчка.

Докато се хранеха, разказа на двамата си помощници какво точно иска от тях князът. Корсис и Невестулката го слушаха мълчаливо и кимаха с глава, мърморейки ругатни. Дори първоначалният ентусиазъм на Корсис се беше изпарил.

Климент не им се сърдеше. Те не бяха виновни за поставената задача. Напротив, въпреки страховете си, щяха да го последват.

Писарят отказа на Борис всякакви подкрепления. Демон или човек, щяха да се справят с него само тримата.

3

Парче лед, голямо, ръбато и сиво, се удари в борда на лодката, завъртя се и продължи бавно да се носи по течението на реката. Климент изруга под нос и се загърна още по-плътно в наметалото си. Корсис и Невестулката, които седяха от двете му страни и мрачно гледаха мътната вода, неспокойно се размърдаха.

- Няма страшно! - извика единият от двамата лодкари, слаб жилав мъж с посиняло от студ лице и дебела кожена куртка. -Лодката е здрава! Имаме късмет, че няма силен вятър и вълни. Те са много по-опасни от леда!

Климент поклати глава и се помоли наум плаването им да свърши колкото се може по-бързо. Прекосяваха Дунав на път за Амара, най-близкия град до манастира „Свети Архангел Михаил“.

Писарят и помощниците му бяха наели двамата лодкари в едно от малките села по течението на реката и въпреки лошото време тръгнаха веднага. Борис бързаше и желанието му мистерията да бъде разгадана не можеше да бъде забавено от такива подробности като студ, сняг и плуващи по реката ледове.

Зад тях, завързан за кърмата с късо дебело въже, се поклащаше широк сал. В средата му бяха качени конете им, които, скупчени един до друг, сърдито гледаха реката, пръхтяха и недоволно клатеха глави.

Двамата лодкари здраво натискаха греблата, единият запя, но думите му се губеха във вятъра и плисъка на водата.

Най-накрая стигнаха.

Килът на лодката заора в песъчливия бряг и спря. Наложи им се да скочат в ледената вода, придържайки високо краищата на наметките си, за да стигнат до брега. Конете се противяха и дърпаха, но най-накрая и те бяха свалени на брега.

Писарят се разплати с лодкарите, пожела им спокойно връщане и изчака, докато спускаха лодката си в реката. След това се метна на коня и следван от двамата си помощници препусна напред.

Стигнаха без произшествия стените на Амара.

Високите дървени врати, обковани с дебели ръждиви пирони, тъкмо се затваряха. Няколко войници, увили металните си шлемове с вълнени шалове, бутаха крилата в замръзналата кал, като не спираха да ругаят службата и лошото време.

Климент и помощниците му се промъкнаха покрай тях и показаха пълномощията си на дежурния чигат, който ги упъти къде на намерят градоначалника - боритаркана Баян.

Градът беше мрачен и пуст. Денят гаснеше бързо, улиците бяха безлюдни, покрай къщите имаше натрупани купчини мръсен сняг и боклуци, вятърът свиреше по ъглите. Някои от жителите, придърпали ниско качулките на плащовете си, бързо притичваха по хлъзгавите камъни, търсейки топлината на кръчмите или собствените си домове. Тук-там бяха запалени маслени фенери, които разпръскваха мъждива светлина в падащия сняг, разкривайки паянтовите фасади на къщите, закованите с летви прозорци и висящите крила на капаците.

- Мрачно място! - отбеляза Невестулката, докато се оглеждаше на седлото.

- Мрачно и студено! - съгласи се Климент и смушка коня си да върви по-бързо.

Боритарканът Баян ги прие в къщата си в центъра на града - масивна постройка от дялан камък, която използваше за дом и щаб едновременно. Пред вратата, търсейки завет от ледения вятър, стояха двама стражи. Зад гърбовете им във високи решетъчни кошове гореше огън, който не можеше да ги стопли. По коридорите вместо слуги сновяха войници, на стените, в опит да се прогони студът, бяха окачени тежки гоблени, подовете бяха застлани с дебели пътеки, по ъглите горяха мангали.

Въпреки това коридорите си оставаха студени, а припукващите факли с мъка отпъждаха мрака.

Боритарканът, нисък набит мъж на средна възраст с твърдо, напрегнато лице, дълги мустаци и светли очи, които гледаха подозрително, ги поведе към централното помещение - широка зала с разпалена камина и неочаквано изящна дървена маса, около която бяха наредени столове. В единия ъгъл на стаята върху поставки или направо на земята имаше струпани мечове, копия, щитове и стрели, в другия - свитъци пергамент и велен, натрупани около голям отворен сандък. Оглавници и стремена висяха закачени на пирони, прозорците бяха покрити с плътни зелени завеси, спускащи се до земята. Дъсченият под беше излъскан до блясък, а стените и таванът бяха чисти.

Вечерята се състоеше от солидно парче добре изпечено свинско месо в гъст сос, от което Баян им отряза големи порции, хляб, вино и сирене.

- Животът на север е труден - каза боритарканът, докато пълнеше чашите. - Нападат ни печенеги и кумани, по пътищата върлуват разбойници. Земята е твърда и не особено плодородна и всичко, което дава, трябва да бъде изтръгнато от нея с тежък труд. Живеем просто и моля да ме извините, че не мога да ви предложа нищо, което да отговаря на изтънчения ви дворцов вкус.

- Това е напълно достатъчно и вкусно - увери го писарят.

- Свикнали сме да се задоволяваме с малко и не сме придирчиви, стига да има с какво да напълним стомасите си. А виното ти е по-добро и от това, което сервира князът.

- Тогава може и да се разберем - усмихна се Баян и лицето му за миг се отпусна. - Тук животът наистина е тежък - добави той след кратко мълчание. - Зимите са люти, летата горещи, нападенията на враговете чести. Хората са свикнали с неприятностите и не се оплакват. Копаят земята, отглеждат животни, опитват се да се оправят както могат и се надяват да извадят по-голям късмет от съседите си. Плащат си редовно данъците, пращат мъже във войската, верни са и изпълняват заповедите на господарите си, без да задават въпроси. Те са сурови мъже и жени, които са готови да разделят и последния си залък с някой странник, стига той да ги помоли за това. Далеч сме от столицата и не се интересуваме от интригите в двореца. Пазим границата и се опитваме да преживяваме по някакъв начин. Не искаме неприятности, а когато се появят, се опитваме сами да се справим с тях, преди да поискаме помощ. И често успяваме!

- Искаш да ми кажеш, че помощта ми е нежелана? - с учудване констатира писарят. - И че сами можете да разрешите проблемите в манастира?

- Искам да кажа - въздъхна Баян, - че трябваше да ни оставят поне да опитаме. Нямаше нужда Борис да праща някой от надутите си подчинени да слухти наоколо, след като и ние можем да се справим не по-зле.

- Обиден си! - констатира писарят. - Обиден си, че князът не те е оставил да разрешиш мистерията.

- Точно така! - тросна се Баян и виното му се плисна по масата. - Можех и сам да се справя! И все още мога!

Климент поклати глава и тъжно изгледа събеседника си.

- Нямаш представа колко много ми се иска това да беше така. Ти да се занимаваш с това разследване, а аз да съм си вкъщи вместо тук. Само до преди седмица си живеех тихо и мирно, гледах си животните, жената и детето, когато Борис ме изтръгна от покоя и ме прати тук. Можеш да ми вярваш - писарят сложи ръка на сърцето си, - само ако можех, веднага бих тръгнал обратно.

- Чувал съм за теб - тонът на Баян омекна. - Князът те има за свой доверен човек. Натоварва те само с най-важните си дела. Носи ти се славата на умен, неподкупен и справедлив. Ще ми се наистина да си такъв!

Климент сви рамена.

- Ще трябва сам да се увериш дали това е вярно. Но може би не знаеш, че се бях оттеглил. Наситих се на кръв, смърт и омраза. Не исках повече да треперя за себе си и най-близките си. Всичко ми се видя безсмислено. Борех се срещу нещо, което не мога да надвия, докато бавно губех душата си - той замълча и се усмихна. - Освен това се ожених. Роди ми се син.

- Това е чудесно! - плесна с ръце Баян. - Но разбирам какво искаш да ми кажеш. Аз самият съм се нагледал на всякакви ужаси. А от сенките често изпълзяват страшни неща - боритарканът разклати виното в чашата си. - Щом Борис праща теб, значи наистина много държи да сложи край на цялата тази история - замислено каза той.

- Държи на вас! - възползва се от предоставената му възможност Климент. - Князът е загрижен какво става в земите му независимо дали са на север, изток или запад. Сигурен съм, че не е искал да те обиди или да подцени възможностите ти. Просто ти имаш едни задачи, аз други.

- Сигурно е така - съгласи се Баян и се усмихна за първи път. - Съжалявам, че трябваше да започнем по този начин. Но предшественикът ти не ми остави добри впечатления. Държа се надменно, не искаше да чуе съветите, които му давах, дори открито ми се надсмя, казвайки ми право в лицето, че няма нужда прост човек като мен да поучава някой, който идва от столицата.

- И сега е мъртъв! - обади се Корсис.

- Мъртъв е! - потвърди тарканът. - Убит по ужасен начин!

- Което всъщност ни връща към това, което се случва в манастира. Какво става там? Чух какви ли не истории, включително и за демони - попита Климент.

Очакваше Баян да се засмее или да махне пренебрежително с ръка, но боритарканът остана сериозен.

- Носят се всякакви слухове - предпазливо каза той. - Истината е, че никой не знае какво се случва зад стените на „Свети Архангел Михаил“. Манастирът е богат и преуспява. А игумен Пацик не дава да падне петно върху поверената му обител. Ако има някакъв проблем, предпочита да го решава сам. И той не търси помощта ми.

- Но все нещо се е чуло. Особено след смъртта на Докс и Севар!

- Както казах, само слухове. Говори се за демон, за зла сила, която наказва монасите. Нещо, изпълзяло кой знае откъде -Баян вдигна ръка, за да пресече въпросите. - Нима някой може да каже какво има на небето? Или под земята? Или между тях? Виждате колко лесно се сменят богове и вяра. Съвсем наскоро ние заменихме нашите. Дали не сбъркахме? Дали някой не се е разгневил на това, което направихме?

- И ти вярваш във всичко това?

- Вярвам на това, което виждат очите ми и чуват ушите ми! А това, което достига до тях, ми говори, че в манастира стават неща, които не могат да бъдат обяснени - тарканът замълча. - Ще ви кажа какво знам. Вие сами си правете изводите. - Баян отново напълни чашите на всички. - Както вече казах, тук животът е суров. Затова, когато Пацик ми писа за изчезнали пилета и котки, въобще не му обърнах внимание. Няма да крия, че писмата му предизвикваха у мен повече усмивка, отколкото съчувствие. След това срещнах един от конярите на „Свети Архангел Михаил“ на пазара. Познаваме се, той ми се пада племенник. Беше дошъл да огледа няколко мулета. Изглеждаше притеснен и някак блед. Попита ме дали не мога да му намеря работа в града, защото искал да напусне манастира. Това ме изненада. Всеки знае, че при монасите се живее добре. Имат достатъчно храна, поддържат чисто и плащат добре. Попитах го защо иска да се махне, а той ме дръпна настрана и ми каза, че в обителта стават странни неща, които го плашат. Засмях се и го попитах за изчезналите кокошки, котки и кучета ли говори, а той пребледня още повече и започна да шепти. „Не знаеш за какво става дума - каза ми. - Те съвсем не са изчезнали. Вече не. Започнахме да ги намираме. Кокошки с отрязани глави и разпорени кореми, котки и кучета с избодени очи и разхвърляни вътрешности. Някои разпънати на дървени кръстове, други на камъни, обезобразени, поругани и насечени, а кръвта им е изпита!“ Опитах се да му се присмея, да му кажа, че това са глупости и суеверия, но той продължи да настоява да му намеря нова работа. Каза ми, че ще се махне от това място, докато още е жив. Реших, че си измисля, че е станал жертва на слухове. Всеки знае колко суеверни са обикновените хора. Но започнах да следя по-внимателно докладите на Пацик. Няколко пъти дори сам му писах. Игуменът повече не се оплака за изчезнали животни, но срещаше трудности с част от слугите, които започнаха да напускат. Искаше да му намеря нови. Отначало беше лесно. Всеки иска да работи в манастир, особено богат като „Свети Архангел Михаил“. Но след това започна да става все по-трудно. Въпреки добрата храна и заплата. Понесе се мълва, че в манастира се е настанила зла сила - вампир, който пие кръвта на животните и скоро ще посегне и на човек.

- Хайде сега пък вампир! - опита се да се засмее писарят, но смехът му излезе на пресекулки.

Баян вдигна рамена.

- Казвам какво знам. Някои твърдяха, че е Божие наказание, други, че Тангра си отмъщава. Носеха се слухове за кървави ритуали, за същества, излезли от мрака, които се спотайват по ъглите, за демони, чудовища и дяволи. За щастие това бяха само приказки вечер по кръчмите над чаша добро вино сред шеги и закачки. Поне в началото беше така.

- И тогава убиха Докс? - попита Климент.

- Точно така! - отговори Баян и се намести на стола, сякаш му беше неудобен. - Тогава убиха брата на княза. Намериха го зад заключената му врата и нещо или някой му беше изпило кръвта!

Един от прозорците неочаквано се отвори с трясък, в залата нахлу леден въздух, който изду зелената завеса и накара пламъците на свещите да затреперят.

- Какво беше това? - извика Невестулката и скочи на крака, последван от Корсис, който извади меча си.

Боритарканът се приближи до прозореца, погледна през него, затвори капака, залости го добре и дръпна завесата.

- Нищо особено - каза той. - Просто течение.

Умълчани, седнаха отново на местата си. Месото беше изстинало, виното свърши, огънят в камината гаснеше.

- Убийството на Докс промени всичко - тихо каза Баян.

- Ако беше убийство. Както вече казах, намерили го в килията му, заключена отвътре. На лицето му бил изписан неимоверен ужас, вратът му бил пречупен. Кожата му била бяла и студена и това не било само защото бил мъртъв. На врата му се виждали две дълбоки дупки. Кръвта му била изпита! - Боритарканът помълча, замислено загледан в събеседниците си, преди да продължи отново. - Лично отидох в манастира. Този път не ставаше дума за кучета и котки, а за брата на княза. Все едно дали беше в немилост, или не. Видях го, преди да го погребат, и казвам ви, никога няма да го забравя... Виждал съм какво ли не на бойното поле, но това... - Баян надигна чашата си, а ръката му трепереше. - Докс беше едър човек и дори смъртта не го беше смалила. Главата му беше обръсната, а лицето му... лицето му беше сгърчено в ужасяваща гримаса! Чертите му бяха разкривени, сякаш вика, очите му бяха изскочили от орбитите, устата отворена, а от нея стърчаха зъбите му, сякаш се опитва да захапе някой. Кожата му беше бяла като ленено платно. А на врата му имаше две черни дълбоки дупки! - боритарканът потрепери отново. - Мислете каквото искате, но аз бях там и го видях с очите си! Нещо беше уплашило до смърт брата на княза. И беше изпило кръвта му! - Баян пресуши чашата си. - И не е само това. Има нещо в това място! Нещо лошо! Дотогава не вярвах на слуховете и клюките. Бях сигурен, че за всичко си има съвсем просто обяснение, а останалото идва от прекаленото въображение на ратаите и слугите. Но когато влязох в манастира... - тарканът поклати глава - ... не знам дали сте ходили там. „Свети Архангел Михаил“ се намира на нисък хълм, заобиколен е отвсякъде с дебели стени. Самият той е красива постройка с резбовани колони и покрив от оловни плочи. Църквата му е чудесна, нова и бяла с красиви рисунки на входа. Но въпреки това..., не знам как да го обясня. Става ти някак тягостно. Чувстваш се малък и незначителен сред дебелите стени. Душата ти става неспокойна. Но не е и това... Сякаш във въздуха витае нещо. Някаква скрита заплаха, която не можеш да определиш, но усещаш с кожата си. И онази стара кула, която стърчи над всичко като злокобен черен пръст...

- До нея ли е бил намерен Севар? - попита писарят.

- До нея. Открили го в снега, а следите му ясно личали до мястото, където е намерил смъртта си. Главата му била разбита, а на гърлото му имало следи от ухапване. Също както на Докс лицето му било застинало в гримаса на ужас, а костите на ръцете и краката му били строшени! Никъде не видели следите на този или това, което го е убило!

- Ти се опитваш да ни плашиш, таркане! - Климент удари с юмрук по масата. - И друг път съм се сблъсквал с такива неща! Мистерии, които изглеждат неразрешими! Необясними ужаси и страхотии! Но накрая винаги се оказва, че за всичко си има обяснение!

- Ще ми се да е така! - тихо каза Баян, без да погледне към писаря. - Наистина! И се надявам ти да откриеш отговора!

Преди някой да успее да отговори, той скочи на крака и плесна с ръце. В стаята се появиха двама войници, Баян им нареди да донесат още вино и да разпалят гаснещия огън в камината.

- Стига толкова! - извика той и от предишното му униние нямаше и помен. - Утре ще тръгнете за манастира и сами ще се уверите верни ли са думите ми, или не. Нека сега пием и говорим за нещо друго. Какво става в столицата?

На Климент му се искаше да разбере още нещо за „Свети Архангел Михаил“, но Баян беше прав. Утре щяха да отидат там и сами да видят всичко с очите си.

- Не съм запознат със светските клюки - каза той. - Борис иска вярата да се закрепи твърдо в сърцата и душите на поданиците му. И мисли, че това ще стане, ако Христовото учение достигне до всеки от тях. Затова толкова държи на манастира. Той е средище на преписваческа дейност, която трябва да разнесе вярата навсякъде. Подобен център се гради и до Преслав, както и на други места. Плиска е пълна с духовници, книжници и учени.

- Знам за това - засмя се Баян. - А комитът Еспор има грижата, който не иска да приеме новата вяра, да си получи заслуженото. Което най-често значи смърт. Наистина ли е станал председател на Великия съвет?

Писарят кимна.

- Значи сега ще има още повече власт - въздъхна тарканът. - Не ме разбирайте погрешно. Аз съм християнин, още преди ханът да се покръсти. Но не одобрявам преследванията на друговерците. Може би защото самият аз съм преживял подобни гонения. Нима вярата не трябва да идва от сърцето и душата? Нима някой може да ни накара насила да вярваме?

- Така е - съгласи се Климент. - Именно затова Борис иска да разпространи Божието слово. Защото знае, че това, което казваш, е вярно. И държи преписването на светите книги да не спира.

- Сега разбирам - каза Баян. - Борис е прав. Това, което става в манастира, трябва да спре. И може би ти ще се справиш по-бързо от всеки друг, дори от мен, с подобна задача.

Вместо отговор Климент надигна чашата си.

- Но докато желанието на княза се изпълни, Еспор ще преследва безмилостно всички, които не са се покръстили - въздъхна Баян. - Или които според него са го направили само привидно.

- Какво имаш предвид?

- Знаеш как става - предпазливо отговори боритарканът. - Старите навици не могат да се изкоренят лесно. Мнозина, заплашени от отрядите, които изпраща комитът, приемат християнството, но продължават да се кланят на старите идоли. А Еспор ги дебне на всяка крачка. Наскоро хората му заловиха голяма група в гората на изток от града. Мъже и жени тайно изпълнявали стари ритуали, кланяли се на каменното светилище на Тангра и го почитали като бог. Имам сериозни неприятности заради това. Комитът ме обвинява, че не изпълнявам задълженията си добре, щом съм оставил в поверената ми област да се разпространяват ереси и култове. И това не е най-лошото - въздъхна Баян. - След като заловиха верните на Тангра, хората на комита ги подкараха към Плиска. Еспор искаше да ги съди публично за назидание на всички останали. Осигурих им стража - хора от собствените ми войници. Но в гората ги нападнали, след като излезли от града. Разбойници или техни последователи, така и не се разбра. Избили охраната и освободили затворниците. Комитът беше бесен. Изпрати ми писмо, в което ме заплашваше и искаше да заловя бегълците.

- И ти залови ли ги? - попита Невестулката и се наведе напред над масата, за да чува по-добре.

- Какво можех да направя? - вдигна рамена Баян. - Не искам да преследвам хора заради вярата им, но съм войник, който изпълнява заповеди. Хванахме всички освен една от жените. Била е достатъчно умна веднага да избяга надалеч или се е укрила добре. Изведох голям отряд, с който прочистихме пътищата. В това отношение поне може да сте спокойни - по пътя за манастира няма да срещнете разбойници. Поне за известно време.

- Ами последователите на Тангра? Какво стана с тях?

- Пратих всички в Плиска, този път с усилена охрана, но въпреки това комитът не остана доволен - боритарканът допи виното си. - Всъщност не се тревожа за себе си. Не държа особено на поста, макар войниците да са ми като синове. Така и не се ожених. Все бях зает с нещо - гонех печенегите или куманите, или разбойници, или някой друг.

- Все още не е късно за това - подкачи го Невестулката, но военният поклати глава.

- Не съм устроен за семеен живот. А и не искам жена ми да остане вдовица. Все някога късметът ще ми изневери, а някой от походите ми ще се окаже последен...

Късно през нощта, докато чакаше сънят да дойде, Климент си мислеше за думите на Баян. Дали и той щеше да загине при някое от разследванията си? Многократно се беше измъквал на косъм от смъртта и кой знае, може би късметът му беше на свършване?

Писарят придърпа одеялото чак до носа си. Дали Ирина щеше да скърби за него? Ами малкият Йоан? Дали щеше да помни баща си?

Как му се искаше сега да е при тях, вместо в този далечен град в твърдото войнишко легло, завит с одеяло, което не може да го стопли.

Трябваше да прогони тези мисли. Всичко щеше да е наред, а след като приключеше в манастира, щеше да се върне у дома и никога повече да не позволи на Борис да го използва!

Успокоен от тази мисъл, Климент се обърна към стената и заспа.

* * *

Баян се оказа прав. По пътя до манастира не срещнаха никого. Боритарканът ги изпрати до портите на града, обясни им подробно как да стигнат до „Свети Архангел Михаил“, стисна ръцете на Климент и спътниците му и сърдечно им пожела успех в разследването.

- Ако имате нужда от помощ или каквото и да било друго, не се притеснявайте да ме известите - каза той и писарят му обеща да се възползва от предложението, ако се наложи.

След това пришпориха конете и поеха през снега.

Предишната нощ не беше валяло и пъртините, прекарани по-рано, личаха ясно. Придвижваха се бавно, защото пътят не беше добре утъпкан, конете се хлъзгаха на заледените участъци. Небето беше ниско и сиво, тъмни облаци се разстилаха до края на хоризонта, духаше пронизващ, неприятен вятър.

На близкия кръстопът намериха доказателство за действията на Баян срещу разбойниците. Четири почернели от студа трупа, облечени в дрипи и с накълвани от птиците лица, се полюшваха на скована набързо бесилка, а около тях подскачаха черни гарвани. Те се вдигнаха, като видяха конниците, но един от тях дълго летя след Климент и помощниците му, грачейки грозно в бялата пустош.

- Махай се, проклета птицо! - не се сдържа накрая Невестулката и замери гарвана с топка сняг, но той само замаха шумно с крила и продължи да ги следва.

- Чувал съм, че предвещават нещастие. Или предричат нечия смърт! - тихо измърмори Корсис, чието желание за приключения бе започнало да се изпарява, но никой не му отговори.

Стигнаха до манастира в късния следобед. Небето се беше схлупило още повече, започна да прехвърча сняг, конете трудно газеха в преспите.

Излязоха от малка горичка в подножието на широк, полегат хълм. От лявата му страна имаше долчинка, в която личаха затрупаните със сняг останки от някогашно селище.

На върха на хълма се извисяваха стените на манастира. „Свети Архангел Михаил“ беше голям и масивен, точно както им го беше описал Баян. Прострял се нашироко, той повече приличаше на добре укрепено селище, отколкото на света обител. По дебелите му стени имаше бойници, на ъглите - малки кръгли кули с тесни правоъгълни прозорчета, виждаха се множество сгради. Вратата беше от масивно дъбово дърво, още ново и светло.

Въпреки това постройките изглеждаха мрачно. Макар и съградени наскоро, камъните им бяха покрити с мъх и лишеи, почернял бръшлян пълзеше по стените, от стрехите като остри нокти стърчаха тъмни висулки. През прозорците влизаше слаба светлина, капаците на повечето бяха затворени.

Някой беше забелязал пристигането им, защото, щом Климент и помощниците му наближиха, портата със скърцане се отвори. Посрещна ги облечен в тежък кожух вратар, криещ лицето си от бръснещия сняг.

Докато разтоварваха багажа, Климент бързо огледа двора. В центъра се намираше църквата „Свети Архангел Михаил“ - висока постройка със скосен покрив, затрупан от сняг. Въпреки студеното време, вратата на черквата зееше отворена като черна дупка в бялата пелена, оградата на манастира хвърляше тежки сиви сенки върху стените й. До църквата имаше малък параклис от тъмен камък и неясни фрески по стените. Виждаше се началото на гробище, чиито дървени кръстове завиваха покрай стената и се губеха в снега и падащия мрак. Зад тях се издигаше висока кула с остър покрив, малки, заковани с дъски прозорци и ронещи се камъни.

Монашеските килии на основната сграда - красива триетажна постройка, се намираха на северната стена. Дървото на резбованите сводове още не беше потъмняло и колоните на арките стърчаха странно бели на фона на притъмнялото небе. Близо до килиите имаше друга сграда, най-вероятно библиотека или скрипторий - широка и тумбеста, с ярко осветени прозорци с оловни рамки. До вратата беше магерницата, която Климент безпогрешно разпозна по характерната миризма на печен хляб. В дъното имаше широк обор с множество прегради и клетки. Различни помощни помещения, сковани от груби греди и с каменни основи, се издигаха до външната стена, в източния край се виждаше оформена градина, покрай почистените пътеки растяха дървета, протегнали голите си клони като пръсти към небето. Дворът беше огромен, из него, с кожени калпаци и дебели кожуси над расата, сновяха послушници и монаси.

- Богато място! - констатира Климент, а помощниците му кимнаха в знак на съгласие.

Миг по-късно срещу тях се зададе малка процесия, водена от игумена на манастира. Облечен в плътно расо от най-фина вълна, завързано със златен шнур, загърнат в стигащ до петите двойно подплатен със заешка кожа кожух, със сребърен скиптър в ръката и висок агнешки калпак, който придържаше с ръка на главата си, Пацик се носеше пред свитата си като император. Зад него, подтичвайки, за да не изостават, го следваха няколко монаси, привели глави срещу вятъра и засилващия се сняг.

Едрото тяло на славянина издуваше скъпите му дрехи, на гърдите му лежеше златна верига символ на ранга му, бузите му бяха станали още по-големи и увиснали, отколкото Климент си ги спомняше. Над тях малки, живи очи сърдито се стрелкаха по писаря и помощниците му.

Макар да пристъпяше към тях усмихнат и с ръце, разтворени за прегръдка, Климент беше сигурен, че игуменът е недоволен от пристигането им. Пацик си беше изградил собствено, макар и малко, царство и гледаше с подозрение всеки, който се меси в работите му.

Игуменът се приближи, прегърна писаря като отдавна изгубен брат, разцелува го по бузите, след което се отдръпна назад.

- Радвам се да те видя, Клименте! - каза той, надвиквайки вятъра. - Радвам се да видя, че отново си се върнал на служба. Каквото и да се говори, ти си остана ненадминат в разследванията и разрешаването на загадки и мистерии. Нямаш представа колко съжалявах, когато разбрах, че си се оттеглил. Никой не успя да замени блестящия ти ум, който липсваше на всички! Чудя се какво те води в скромната ни обител?

- Мисля, че знаеш - сухо отговори Климент. - Князът е загрижен за това, което се случва тук. Иска преписваческата работа да не спира нито за миг. А слуховете за демон да бъдат опровергани. Иска да знае как са умрели брат му и чигатът Севар.

- Разбира се! Разбира се! Желанието на княза е закон за мен - раболепно отговори игуменът, но лицето му се наля с кръв. - Виждам, че не си се променил - продължи той, - честен и прям, както винаги! Да се надяваме, че това ще ти донесе успех. Но по-добре да влезем вътре на топло. Там ще говорим на спокойствие.

Климент сви рамена.

- Борис иска убийствата да спрат и манастирът да се върне към задълженията си! - настоя той.

Пацик стисна юмруци и понечи да каже нещо, но думите му бяха заглушени от силни викове. Вбесен, игуменът се обърна към свитата си и махна с ръка.

- Идете и кажете на брат Герасим да спре да крещи така! - заповяда той. Сякаш няма друга работа!

Един от монасите се втурна през двора и след миг се върна с висок жилав мъж, облечен в изцапано расо.

- Съжалявам, владико! - преклони глава новодошлият. - Но едно от магаретата е изчезнало и трябва да го намерим, преди да е мръкнало съвсем, иначе ще измръзне във виелицата. Вече се стъмва, а и не виждам много добре. Затова го викам.

- Това е брат Герасим - с нежелание представи монаха Пацик. - Той е пастир и коняр едновременно. Грижи се за животните в манастира.

Климент кимна и се усмихна на притеснения монах. Лицето на Герасим беше тясно с голям нос и тежки устни, кафявите му очи бяха разположени близо едно до друго под дебели, рунтави вежди. Пръстите на монаха бяха едри и загрубели като на човек, който работи на полето, фигурата му изглеждаше жилава и яка под не особено чистото расо, по което имаше полепнала слама.

- Трябва веднага да намерим магарето! - не спираше да повтаря монахът. - Ако остане извън обора през нощта, ще измръзне, а сега няма откъде да намерим друго животно.

- Как може магаре да изчезне в манастир? - пророни Корсис, а Пацик го стрелна с гневен поглед.

- Събери останалите монаси! - разпореди той. - Вземи всички, които намериш! Кажи им, че аз съм заповядал така. Разпръснете се и намерете проклетото магаре, щом е толкова важно! Вие също се включете в издирването - нареди Пацик на монасите от свитата си. - А аз ще настаня гостите.

Игуменът ядно се врътна на пети и сърдито се понесе обратно, проправяйки си път във все по-гъсто падащия сняг.

Климент смигна на Корсис и Невестулката и тръгна след него.

Бяха стигнали до вратата на централната сграда, когато ужасяващ писък прониза въздуха. Висок, силен и тънък, той се промуши между падащите снежинки, изпълни за миг ушите на всички и вля страх в сърцата им. Някой викаше стръвно и диво, все едно вадят душата му с нажежени клещи и я мъкнат към Ада. Миг по-късно звукът рязко замлъкна, за да бъде заменен от боботещата врява на надигащи се викове и крясъци.

- Сега пък какво?! - ядосано извика Пацик, хвана с две ръце агнешкия си калпак и хукна през двора.

Климент и помощниците му го последваха. Пред тях в гъстата снежна пелена се мяркаха размазани черни силуети, тичащи към църквата.

Завиха покрай стената и навлязоха в гробището. Близо до един от гробовете се беше събрала група монаси и послушници, пулсираща като отворена рана. Неколцина се подпираха на стените на черквата, други, превити на две, повръщаха върху пухкавия сняг.

Пацик грубо разблъска насъбралите се и си проправи път. Игуменът силно извика, малко остана да изпусне жезъла си, отстъпи назад и започна да се кръсти.

Климент безцеремонно избута дебелия свещеник и пристъпи напред. Пред очите му се откри ужасяваща гледка.

Паднал ничком на земята, до един от гробовете лежеше дребен, слаб монах на средна възраст, с разперени встрани ръце. Тялото му приличаше на кръст, лицето му беше застинало в ужасна гримаса, от сгърчената му уста се стичаше слюнка. Вятърът рошеше русата му коса, пълнейки я заедно със затворените очи със снежинки и скреж.

Ужасът се намираше около него.

Захвърлено между гробовете, на земята лежеше изчезналото магаре. Коремът на животното беше разпран, червата му разпилени по земята, сърцето, бъбреците и черният дроб - изтръгнати и наредени около трупа като страшен, сатанински ореол. Снегът и каменните плочи бяха оплискани с кръв, черна и тежка, изпълнила въздуха с противна сладникава миризма.

Главата на животното беше грубо отрязана и поставена като подигравка на един от дървените кръстове. На врата й ясно личаха две дълбоки кървави дупки, сякаш лъв или друго хищно животно беше впивало зъбите си в посивялата плът.

Климент никога нямаше да забрави тази сцена. Проснатия в кървавия сняг монах. Схлупеното тъмно небе. Черните раса и бради на духовниците, развети от студения вятър. Бледото лице на Пацик. Кървавия труп на магарето, отрязаната му глава и черните дупки на врата й.

След като излезе от първоначалния шок, писарят приклекна до лежащия на земята мъж и разголи шията му. Вратът на монаха беше блед и потен въпреки студа, но кожата беше бяла и чиста, без следи от ухапване. Климент сложи пръст на голямата вена, усети учестения пулс и въздъхна облечено. Мъжът не беше мъртъв, а само припаднал.

- Жив е! - извика той във внезапно настъпилата тишина. - Жив е! Кой е това?

- Брат Йосиф - с мъка отговори Пацик. - Помага в кухнята.

- Вдигнете го от тук! - нареди Климент. - Занесете го в килията му и се погрижете за него!

- Ще го занесем в лечебницата. - Нисък топчест монах с ясни очи и бръсната глава пристъпи напред и също приклекна до припадналия. - Аз съм брат Еремия - представи се той. - Грижа се за болните в манастира.

Климент кимна, но преди да каже нещо, Пацик се намеси. Все още блед, игуменът бе възвърнал самообладанието си. Той се огледа и решително започна да дава нареждания.

- Занесете Йосиф в лечебницата! След това почистете тази мръсотия! Изхвърлете трупа в ямата зад стената. Къде е Герасим?!

- Тук съм! - намусено отговори монахът и пристъпи напред. Неговото лице също беше бледо, по страните му лъщяха капки пот.

- Кой е направил това? - гневно извика Пацик, но гласът му изневери и премина във фалцет. - Какво знаеш? Казвай!

Герасим го изгледа учудено.

- Нищо не знам! - троснато отвърна той. - Както ми наредихте, събрах всички, които намерих, и започнахме да търсим изчезналото магаре. Беше трудно, защото снегът непрекъснато се усилваше. Не виждахме нищо на повече от метър пред нас.

- Това и сам го знам! - сряза го игуменът.

- Разпръснахме се и тръгнахме от западната стена. Вървяхме близо един до друг, за да не пропуснем нищо. Аз бях близо до ковачницата. Отначало не виждахме никакви следи. После някой извика.

- Изпищя! Беше писък като от Ада! - скастри го Пацик.

- Изпищя, да - намусено се съгласи Герасим. - Всички се втурнахме да видим какво става и открихме това - монахът посочи към проснатите в снега тела. - Ваше високоблагородие дойде само миг по-късно.

- Кой е направил това? Кой?! Искам да знам веднага! - повтори въпроса си Пацик. Страните му бяха почервенели от студ или гняв, главата му се тресеше яростно.

- Откъде бих могъл да знам? - отговори монахът. - Казах всичко, както се случи!

- Някой видя ли нещо? Някой чу ли нещо? - не спираше да настоява на своето игуменът.

Никой не му отговори.

- Претърсете двора! - нареди той. - Намерете кой е извършил това светотатство! Открийте следи! Каквото и да е! - не спираше да издава заповеди той. - Ами ти? - обърна се игуменът към Климент. - Нали си специалист по убийствата?! Какво ще кажеш ти за това!?

- Ще кажа, че зад стените на манастира ти се е настанило злото - тихо отговори писарят. - И тепърва ни предстои да видим различните му превъплъщения.

- Това са глупости! Някой си прави шеги! Да се прибираме! - махна с ръка Пацик и с широки крачки тръгна към централната сграда.

Климент и помощниците му го последваха.

- Видяхте ли, господарю? - тихо попита Невестулката, докато крачеха през притихналия двор, и се огледа предпазливо.

- Кръвта беше само около трупа на магарето. Нямаше други следи в снега. Това, което е убило животното, го е направило там, на място. Не го е довлякло от другаде. Все едно е слязло от небето и е извършило нечестивото си дело.

- Така е! - мрачно отговори Климент и замислено продължи да крачи след игумена.

4

Пацик покани гостите си в столовата - просторно, ниско помещение с дебели дъбови стени, което изглеждаше топло и уютно. В единия край бумтеше запалена камина, по ъглите - мангали, в средата имаше подредени във формата на буквата „Т“ дървени маси, заобиколени със столове. На стените висяха потъмнели икони, в дъното беше закачено красиво разпятие с разпнатия Христос.

Няколко послушници редяха паници, други носеха кошове с хляб, трети внимателно крепяха високи кани с вино, подготвяйки вечерята. На лицата им беше изписан страх, те погледнаха игумена с надежда, но не смееха да го попитат какво става на гробището.

Въпреки весело припукващия огън, помещението изглеждаше някак заплашително, във въздуха се носеше усещане за надвиснала опасност, сенките по ъглите бяха тъмни и плътни.

Пацик шумно седна на стола в средата на късата страна на „Т“-то, махна с ръка на гостите си да се настанят до него и лично им напълни чашите. Игуменът надигна своята, пресуши я на един дъх и доволно премлясна.

- Най-хубавото критско! - похвали се той. - Няма нищо по-добро след напрегнат ден и ужасите, които ни се струпаха на главата, от чаша добро вино. Сгрява тялото, отпуска ума и пречиства душата - славянинът напълни чашата си отново.

Климент смирено сведе глава с знак на съгласие, но не каза нищо.

Мълчанието се проточи, гостите и домакинът отпиваха от чашите, без да смеят да се погледнат. Това, което бяха видели на гробището, беше сграбчило сърцата им с черните си нокти, изпълвайки душите им със страх.

- Понякога се питам дали Бог е справедлив - наруши мълчанието Пацик. - Дали вижда това, което правя за него? Знам, че е така. Но защо тогава ми праща тези изпитания? Нима не се старая достатъчно? Или правя малко за прославата Му? Защо позволява цялата тази жестокост? Тези убийства? И тази кръв?

- Не можем да прозрем в Божиите намерения - кротко отговори писарят. - Но можем да се опитаме да разберем тези на хората. Макар зад тях да стои Божията воля, всеки сам решава как да постъпи. Има неща, които стоят над човешкото познание, неща, които не могат да бъдат изследвани и разбрани с ума и разума. Това, което идва от Бога, трябва да бъде приемано не с ума, а с вярата! Има много неща, които надхвърлят хорското разбиране, и тъкмо за тях е светото учение.

- Добре казано, писарю! - усмихна се игуменът. - Добре казано от човек, който разчита основно на ума си. Аз, а не ти, трябва да изрека подобни слова. Но това, което видяхме на гробището, сломи за миг душата ми и ме накара да изпитам съмнения. Много са начините по които Сатаната изкушава сърцата и вярата ни. Неочаквани са пътищата, по които Бог ни изпитва! Но ти си прав! В такива моменти трябва да потърсим упование във вярата си, там да намерим твърдина, върху която да стъпим, за да продължим напред. Нима не казва апостол Павел: „О, каква бездна богатство, премъдрост и знание у Бога!“[115] Нима не е казано в Псалома: „Справедлив е Господ и обича справедливостта?“[116]. Нямам право да се съмнявам в намеренията Му. Защото само Той и Светият Дух дават възможност да се унищожи отровната сила на греха, да се очистят развратните сърца, да се успокоят неспокойните и смекчат свирепите!

- Тогава от какво те е страх? - попита писарят. - Щом Христос е с теб, никой не може да те уплаши!

- Страх ме е делото ми да не пропадне! - веднага отговори Пацик. - Страх ме е, че нямам достатъчно сили да се изправя срещу истинска зла сила! - лицето на игумена се сгърчи. - Видя какво се е случило на гробището. Видя белезите по врата на нещастното животно. Нима това е дело на човек? Как ще се боря с демон? - монахът замълча. - Опитват се да осквернят светата обител, която водя. Виж какво направих тук - игуменът махна неопределено с ръка. - Когато дойдох, „Свети Архангел Михаил“ беше просто една нова постройка сред развалините. Място запуснато и неизвестно, никой не беше чувал за него. Само за две години успях да го превърна в най-големия книжовен и духовен център в държавата! — Пацик замълча, за да могат гостите да оценят думите му. - Най-големият! - повтори той. - Тук се обучават преписвачи и миниатюристи, преписва се Светото Евангелие, житията на светците и целият канон, библиотеката се напълни с редки книги! Най-добрите духовници и теолози са при нас, дори в Плиска няма толкова изтъкнати имена. Скоро ще почнем сами да си правим дори пергамента и мастилата. Как някой може да ме упреква, че не се справям добре?!

- Никой не е казал такова нещо - каза Климент, но Пацик не го чу.

- Изградих това място от нищото - продължи той. - И продължавам да градя. Създадох манастири и черкви, в които делото ни продължава. Тези, които се обучават при нас, разнасят знанията си из цялата държава. Разпръскваме учението като звезда, която свети в мрака. Иди да видиш колко посетители от други църкви и манастири има в къщата за гости! Всички искат да се докоснат до това, което правим. И някой ми завидя! Не знам дали е човек или дявол, но чувствам, знам в сърцето си, че всичко е, за да спра това, което правя! Това трябва да кажеш на княза! Не само той, и аз искам да продължа това, което сме започнали! Но не знам срещу какво съм изправен.

- Объркан си! - Климент хвана ръката на игумена. - Което е съвсем нормално. Аз също не знам какво да мисля. Това, което видяхме на гробището, беше отвратително! Но нека не бързаме. И преди са се случвали странни неща. Нека укрепим сърцата си, но да не чакаме наготово. Да си спомним, че човек трябва да си помогне сам, за да му помогне и Бог. Нека не забравяме логиката и силата на ума, които могат да ни бъдат полезни и да не се задоволяваме само с простата и чиста вяра. Това е все едно да твърдим, че трябва само да засадим лозница и без да се грижим за нея, да искаме грозде. Не! Тук съм, за да направя всичко по силите си и да ти помогна. Да разбера кой стои зад тези убийства. И дори да е демон, ще го открия! Тогава поне ще знаем срещу какво сме изправени.

Пацик не бързаше да отговори. Игуменът надигна отново чашата си, скара се на един от послушниците, който се подаде през вратата, очите му се плъзнаха по ниския таван.

- Това, което ме плаши - вече по-успокоен продължи той, - е, че някой от братята е обсебен. Не намирам друго обяснение. Случвало се е и преди. Житията на светците са пълни с подобни истории, аз самият съм чувал няколко, които са съвсем истински. Някой не е бил достатъчно силен или е бил изкушен и душата му е била превзета. Най-вероятно и той самият не знае какво прави. Другите също говорят за това... Мислих дълго - Пацик поклати глава и започна да навива края на брадата си с пръст - и съм сигурен, че не става дума за обикновен демон. Ако беше някой от по-нисшите, не би устоял на нашите молитви, служби и бдения. Не! Става дума за нещо друго! Сатаната ни е пратил някой от офицерите си, някой от тези, на които държи, затова не можем да го прогоним. Защо го е направил? - игуменът се беше успокоил напълно, от предишната му уплаха не бе останал и помен. - Защото това, което правим, не се харесва на княза на мрака. Той не иска вярата да се разпростира по нови земи и прави всичко възможно да ни възпре!

- Напълно е възможно да има обсебен монах - сериозно отговори Климент. - Неотдавна помощникът ми Корсис ми разказа за подобен случай. Тогава обладаният бил освободен след няколко дни молитва - той се почеса по главата. - Но в нашия случай очевидно не става дума за нещо такова. Ако има обладан, то той се прикрива добре. Затова искам да знам всичко. От самото начало. Как започнаха убийствата, какво се случи, кой откри труповете. Всичко, за което се сетиш.

Игуменът кимна и остави чашата си на масата, за да се съсредоточи. Очите му се присвиха, челото му се набръчка.

- Мисля, че започна в края на лятото. В началото бяха дребни инциденти, на които не обръщах внимание. Брат Герасим, този, дето се грижи за животните, докладва за изчезнал добитък - няколко кокошки, една-две гъски, такива неща. Помислих, че някои от работниците ги крадат. В манастира непрекъснато влизат и излизат хора. Нормално е да изчезват разни неща, ако не си внимателен. Казах на Герасим да си отваря очите на четири и реших, че случаят е приключен. Седмица по-късно изчезна едно от кучетата, които се навъртаха около вратата. Помислихме, че е избягало, но няколко дни по-късно го открихме. Мъртво! - игуменът потръпна и посегна към чашата си.

- Трупът му беше ли разчленен? - попита Климент.

Пацик кимна утвърдително и сведе поглед. По бузите му избиха червени петна.

- Намерихме го зад ковачницата. Беше наистина ужасяващо... навсякъде имаше кръв... главата беше отрязана, вътрешностите извадени..., на врата му ясно личаха дупки от зъби! - игуменът говореше съвсем тихо, писарят се приведе напред, за да може да чува думите му. - Горкото животинче... беше толкова добро... мило и игриво... Да умре по този ужасен начин... - Развълнуван, Пацик отново потърси успокоение във виното. - После имаше още. Кокошки, гъски, една или две кози... Всеки път едно и също... Намирахме ги навсякъде. По ъглите на двора, под дърветата, дори няколко пъти по коридорите на манастира... Реших, че е животно. Подивяло куче или вълк се промъква между стените и убива. Поставяхме капани, братята се редуваха да дебнат в засада... но нищо! Убийствата намаляха, но не секнаха.

- И тогава е умрял Докс?

Лицето на игумена се смръщи.

- Не успях да опазя брата на княза - уморено отбеляза той и изтри челото си с ръка. - Но кой може да ме обвинява? Това, което се случи, е необяснимо.

- Разкажи ми! - подкани го Климент, но преди да успее да продължи, нечий глас прокънтя в помещението и стресна всички.

- Злото не идва случайно! - от стол скрит в сенките, където бе седял незабелязан досега, се надигна възрастен монах с кръгло лице и блестящи очи. Два дълги бели мустака се спускаха под възголемия му нос покрай тънка извита уста. - Не случайно злото се е настанило между нас! - повтори той и пристъпи към централната маса. - Господ си има причина за всичко!

- Това е йеромонах Атанас - кисело отбеляза Пацик. - Получил е титлата си за прилежание и оттогава мисли, че знае всичко.

- Ако и вие бяхте прилежни като мен, това нямаше да се случи! - засече го Атанас. - Помнете! „Не си събирайте съкровища на земята, дето ги руши молец и ръжда и дето крадци подкопават и крадат. Но събирайте си съкровища на небето, дето ни молец, ни ръжда ги яде, и крадци не подкопават и не крадат. Защото, дето е съкровището ви, там ще бъде и сърцето ви...“[117] - Без да чака покана, монахът дръпна един от столовете до масата, седна на него и се взря в Климент. - Значи ти си княжеският човек?

Писарят кимна.

- Много внимавай! Само това ще ти кажа. Това, че си близък на Борис, няма да те опази от това, което става тук!

- А какво става? - попита писарят и наклони глава към стареца. - Какво точно се случва, отче?

- Злото е изпълзяло от тъмната си дупка! - веднага отговори Атанас. - Сатаната е повел легиона си от демони, които са се настанили между тези стени. - Монахът разпери ръце. - Похот! Гняв! Чревоугодничество! Пиянство и разврат! Затова е наказан този манастир!

- Ти не знаеш какво говориш! - вбесен викна Пацик.

- Така ли? - държеше на своето йеромонахът. - Нима не пиете и не се тъпчете всяка вечер, като че ли идва краят на света?! Нима не пиеш сега?! Не казват ли светите отци, че „Няма нищо по-лошо от чревоугодието, нищо по-страшно от него, защото го прави душата плътска, то помрачава сърцето и не допуска да се съблюдават заповедите Божии“? Нима не си се вкопчил в този манастир като в своя собственост?! Нима не крещите и не се гневите като поданици на Лукавия?! Нима не влизат жени в килиите на монасите?!

- Това е клевета! - извика Пацик и се хвана за гърдите. Лицето му почервеня, кокалчетата на пръстите му станаха бели от напрежение.

- Каква жена? Кога е идвала? - попита Климент, но преди Атанас да му отговори, вратата се отвори и куп премръзнали монаси със зачервени, мрачни лица влязоха в столовата, тропайки с крака и пляскайки с ръце, опитвайки се да се стоплят, а очите им бяха пълни със страх.

- Не открихме нищо, владико! - Високият Герасим се доближи до Пацик, коленичи и целуна ръката му. - Съжалявам! Претърсихме целия двор, но не открихме нищо. Това, което е убило магарето, е изчезнало!

Игуменът недоволно кимна и махна с ръка, че монахът може да се оттегли. Герасим се изправи и седна между останалите братя. Двама послушници започнаха да пълнят чашите с вино, други се втурнаха към магерницата и скоро се върнаха, понесли тави с печено телешко и зеле, които поставиха върху масите. Под зоркия поглед на нисък набит монах с голям корем бяха донесени гърнета с туршия, зехтин, подправки, задушени в масло гъби, питки, пълнени с лук, цвекло със спанак и билки, подправен лют боб, дробчета в бяло вино и мащерка. Пред Пацик и гостите му поставиха специални блюда - скопен петел със сос и желирани змиорки.

- Тук наистина си похапват добре - промърмори Климент и вдигна глава да види какво прави йеромонахът, но Атанас беше изчезнал.

След като напълниха чиниите и чашите си, монасите се умълчаха, скупчени близо един до друг, вперили поглед в игумена. Залата, почти тъмна, осветявана само от огъня в камината и жарта на мангалите, сякаш внезапно се сви, опитвайки се да смачка уплашените братя.

Пацик поглади лицето си и се облегна на масата.

- Братя - каза той. - Тази вечер в нашата света обител се случи нещо, което може би ще накара мнозина от вас да се ужасят и изпитат смут в душите си. Но нека те не се отчайват и плашат! Това са изпитания, изпратени ни от нашия Бог Исус Христос, от които ще излезем още по-силни. - Монасите започнаха да се въртят боязливо на местата си, но игуменът продължи с още по-силен глас. - Това е изпитание, така както Господ е изпитвал Йов. Нека бъдем твърди във вярата си, нека вярваме в Спасителя, който умря заради нас на кръста, и никакво зло, било то малко или голямо, няма да ни застигне. Още повече че с Божията промисъл при нас с пристигнал Климент, изпратен от светлия ни княз, да разплете тази мистерия и сложи край на страховете ни!

Всички погледи се отправиха към писаря, който кимна леко и се усмихна. Някои го гледаха с плаха надежда, че може би ще успее да спре избуяващото зло, но в погледите на повечето се четеше съмнение, притворство и страх.

Въпреки това никой не каза нищо.

- А сега нека се нахраним! - Игуменът се изправи, а монасите го последваха.

- Благославяш ни, Господи, и ние опитваме от твоята благодат - започна един от братята. - На всички очите, Господи, се уповават на Тебе и Ти своевременно им даваш храна. Отваряш щедрата Си ръка и изпълваш с милост всичко живо. Благодарим Ти, Господи, за хляба, който си ни дал. Благодарим Ти за живота, който внасяш чрез него в нас. Нека бъдем чисти и устойчиви като житно зърно.

- Амин! - завършиха всички и седнаха.

Хранеха се в мълчание, докато един от послушниците четеше Светото Евангелие.

Единствено Пацик наруши това правило, каквото право имаше като игумен, и тихо представи на Климент братята един по един, като ги помоли да отговарят любезно.

До тях седеше Филимон - икономът на манастира. Той беше едър мъж с яки ръце и белези от шарка по лицето, който кимна отсечено на писаря и продължи съсредоточено да се храни. Компания му правеше нисък прегърбен монах с редки зъби и сламеноруса коса, който се оказа проигумен и заместник на Пацик - архидякон Лазар. Светлите му очи се стрелкаха от лицето на писаря към това на игумена, сякаш за да е сигурен, че това, което казва, има одобрението на Пацик.

Вляво на дългата маса, с мазна провиснала черна коса и къса брада, беше Велизар - библиотекарят на „Свети Архангел Михаил“. Той се усмихна изкуствено на Климент и присви зачервените си късогледи очи. До него с широка усмивка на кръглото лице, запретнал ръкавите на расото си, изпод които се подаваха две космати ръце, се беше настанил Агапий. Той бе представен като един от двамата главни преписвачи, за което свидетелстваха и изцапаните му с мастило пръсти. Монахът беше млад, с весело проблясващи кафяви очи. До него седеше другият главен преписвач Неофит, следваше миниатюристът Тихон, каноникът Захарий, водачът на хора Игнатий и още няколко монаси, чиито имена Климент не запомни.

Четенето на Евангелието приключи, с което и вечерята. Монасите си наляха още вино и тихо започнаха да говорят помежду си, озъртайки се през рамо час по час, като че ли очакваха злото, което беше извършило черното си дело на гробището, да се появи и нахвърли и върху тях. Усетил тягостната атмосфера, Пацик нареди да донесат маслени фенери и още кани с вино и скоро помещението беше ярко осветено, сенките избягаха от ъглите, а братята малко по малко започнаха да се отпускат, намирайки смелост в чашите, след като не я бяха намерили в душите си.

Отначало започнаха да разпитват писаря за последните новини от Плиска. Брат Неофит питаше колко преписвачи се събират в двореца на Борис, библиотекарят Велизар искаше да узнае има ли нови книги в библиотеката на княза, икономът Филимон се интересуваше от цените по пазарите, каноникът Захарий искаше да му разкаже за новите градежи, конярят Герасим помоли да му опише кръглата църква в Средец, която много искал да види, преписвачът Агапий разпитваше дали във Филипополис времето е по-топло, отколкото при тях.

Климент отговори на всички въпроси, доколкото можеше, и постепенно монасите го оставиха на мира и заговориха помежду си, обсъждайки това, което се беше случило, и други неща от делата на манастира.

Писарят се заслуша в спора на двамата, седящи наблизо преписвали. Те се караха за това по колко страници трябва да се пишат на ден, за да се получи хубава книга.

- Прекаленото бързане не е полезно както пред Господа, така и за да се оформят добре и чисто буквите - защитаваше тезата си Неофит. - По-добре книгата да се работи повече време, но след това да се ползва дълго и лесно.

- Така говориш просто защото си много бавен подкачи го Агапий. - Не те бива с перото и затова си измисляш подобни теории за оправдание. Истината е, че аз пиша по-бързо от теб и това въобще не се отразява на красотата или ясното изписване на буквите ми. А колкото по-бързо бъде завършена една книга, толкова по-бързо тя ще отиде при миряните и свещениците и ще им бъде от полза.

- Ще им бъде само ако могат да разчетат драсканиците ти - не му остана длъжен Неофит. - Ти не вникваш в това, което пишеш! За светите книги не е нужна само бързина и техника, но смирение и дух, които да вградиш в буквите. Нещо, което е непостижимо при твоето бързане!

- Всъщност и от двама ви нищо не зависи - намеси се седящият до Неофит монах. - Колкото и да бързате или да се стараете, кога книгата ще стане готова, зависи от моята работа. Там вече виж наистина трябва старание и прецизност.

- Прекаляваш, Тихон! Какво толкова има в твоите картинки? Думите са важни, не рисунките!

- Нищо няма да струват вашите книги без мен! Повечето хора не знаят да четат. Но като видят как грешникът попада в Геена огнена или как демони късат месата му с копия и клещи, тогава веднага разбират за какво става дума!

- Така е - съгласи се Неофит. - Рисунките засилват въздействието на думите.

- Стига да са добре направени! - не се даде Агапий.

В отговор Тихон само се засмя.

- Можеш да питаш дожа на Венеция, херцозите на Генуа или някой византийски логотет колко търсен съм в страните им. Учил съм при най-добрите майстори! Мога сам да правя и смесвам бои, а цветовете ми са направо неподражаеми!

- Но предпочете да дойдеш тук - далеч на север, да се свреш в студа, вместо във Венеция или Константинопол. Много благородно наистина! - заяде се преписвачът.

Лицето на Тихон се зачерви, бузите му се издуха, но преди да успее да отговори, Пацик размаха ръце и сложи край на спора.

- Тихо! Тихо! - заповяда игуменът. - Работата на всички е важна. И на тези, които изписват Божието слово, и на тези, които го украсяват с рисунъка си.

- Преписвачи! Миниатюристи! - мрачно промърмори Герасим и изгледа тримата монаси изпод тежките си клепачи. - Мислят си, че са много важни и всичко им е позволено!

Игуменът бързо се опита да замаже неловкото положение. Дебелият славянин започна да разказва колко печалба си докарват от продажба на вино, но Климент го слушаше с половин ухо.

- Както знаеш, всички ценят манастирското вино, защото знаят, че добре гледаме лозята си. Точно от това се възползвах, когато... - Пацик не можа да довърши, защото вратата се отвори и през нея влезе монах с угрижено лице.

Климент разпозна в новодошлия брат Еремия, който бе отвел припадналия на гробището монах, за да се погрижи за него.

Лечителят доближи масата на игумена, Пацик му направи знак да седне до него.

- Йосиф е добре, отче, ще се оправи - тихо каза новодошлият. - Свести се, след което му дадох да пие разредено с вино маково семе и сега спи дълбоко. Надявам се един хубав, здрав сън да му помогне да се съвземе от шока.

- Видял ли е кой е извършил светотатството? - строго попита игуменът.

- Не. Заварил е всичко така, както го намерихме. Като го видял, от потрес припаднал!

- Казвам ви! Злото броди между стените на този манастир! - разнесе се глас от края на масата, където кой знае кога беше приседнал йеромонахът Атанас.

Въздишка се отрони от устата на Пацик. Дебелият славянин погледна притеснено писаря, но той му се усмихна и му кимна ободрително.

Монасите се бяха отпуснали на столовете си, наслаждавайки се на доброто вино и приятната топлина, която идваше от камината. Ако някой ги видеше в този момент - сити, зачервени и спокойни, с чаши в ръце, едва ли щеше да предположи какви ужасни убийства се извършват в манастира им.

- Истината е, че зло има и то може да излезе на свобода дори и на най-светите места - обади се един от монасите и Климент разпозна каноника Захарий. Божието слово ни учи, че има не само „услужливи духове, изпратени да служат на онези, които ще наследят блаженството“, но и че има „зли духове под небето“, „господари на света, които владеят в тъмната половина на света и с които чадата Божии на земята има да се борят“[118].

- Така е! - обади се замислено и водачът на хора Игнатий и разклати виното в чашата си. - С такива демони и духове си е послужил Бог, за да изпълни присъдата си над египтяните. Нека си припомни Псалтира, който ни казва как Господ „пратил между египтяните зли ангели в своя гняв и оставил да вилнеят и свирепстват и да причиняват страдания; като излял гнева си и не пощадил душата им пред смъртта и предал живота им на чумата; като погубил всички египетски първенци“[119].

- Не се ли борим всъщност точно срещу това?! Срещу изкушенията на Сатаната и мръсните му желания?! Не се ли опитваме да спасим душите человечески именно от тази поквара? - библиотекарят Велизар се обърна към Пацик. - Така че, владико, няма нищо странно, че при нас са започнали да се случват подобни неща. Дяволът недолюбва места като нашето, откъдето словото Господне се разпространява и гони мрака, който той се опитва да вдъхне в душите на хората.

- Още повече - намеси се и икономът Филимон, - че демоните са толкова по-опасни, защото и те са ангели или поне са били при сътворението им чрез Христа. Тогава, преди грехопадението, те са били изпълнени със сила и мъдрост, бързи като вятъра, страшни като огнени пламъци и бляскави като светкавица!

Всички се умълчаха, заслушани в припукването на огъня в камината.

- Това не значи, че ще ни пощадят - обади се Атанас и силният му глас стресна всички. - Демоните обичат да изпитват хората и да ги подлагат на изкушения! Колкото по-слаб е човекът, толкова по-лесно превземат душата му! А вие сте слаби, братя!

Монасите се разшумяха отново, някой извика на йеромонаха да не говори глупости.

- Така е! - държеше на своето старецът. - Нечистите сили обичат да изкушават хората и особено тези, които се стремят да достигнат Бога! Такава победа за тях е още по-голяма. Да откъснат някой, който е тръгнал към лоното Христово. Да се вселят в него чрез чревоугодничество, пиянство, похот или горделивост! Нека не забравяме, че Луцифер преди да падне от небето и стане богоненавистният дявол изкусител, е бил един от най-високопоставените ангели Господни, който толкова се възгордял, че тръгнал срещу самия творец! - при тези думи монасите сведоха глави, а Пацик силно се изчерви. Окуражен Атанас продължи: - Затова, братя, казвам ви: лукавият е между нас! Той ни мами, зове и изкушава! Тежко и горко на онзи, който се остави да бъде подлъган и обладан! Няма да е нито първият, нито последният! Всички ние сме в опасност, братя! Затова се смирете, отхвърлете грешните мисли и се покайте пред величието Христово!

Монасите тихо зашепнаха, но никой не посмя да се противопостави на йеромонаха.

- Пазете се, защото демонът е хитър и лукав! - продължи гръмогласно Атанас. - Той е изпълнен с безумна алчност, завист и злоба. Той извращава чувствата, причинява болести, носи бури и гръмотевици, води навсякъде ада със себе си, подмамва хората и с тяхна помощ извършва чародейства. Той знае милиони начини да вреди на човеците и откак е паднал в своето беззаконие, иска да разруши църквата, да оскверни любовта, да унижи праведните и да избие нашия род! Той лесно се вселява в душите и трудно излиза от там. Затова, братя, пазете сърцата си чисти, а мислите си угодни на Бога. Иначе Сатаната лесно ще превземе телата и душите ви!

Всички се разшумяха, всеки искаше да каже нещо.

- Има много истории за обсебване - успя да надвика останалите библиотекарят Велизар. - В светите книги често пише за такива неща. В житието на свети Теодор Сикеот например - продължи монахът и се намести удобно на мястото си. - Там се разказва за селото Евкратон, което се намирало в областта Лагатини, в Западна Галатия. Та там живял някакъв човек, който се казвал Тимотей. Един ден въпросният Тимотей решил да разкопае един хълм, неясно защо. Според едни, за да ограби гробовете, които били там, според други, за да вземе добра пръст и да я разпръсне по полето, та земята да ражда повече. Както и да е - махна с ръка Велизар. - Разкопал Тимотей хълма, но се оказало, че той е пълен с демони, които само чакали да излязат на бял свят. Те веднага изскочили от обиталището си и започнали да се лепят по животни и хора. Обладаните жени, мъже и добитък започнали да вършат всевъзможни поразии и пакости - нападали стопаните, тъпчели реколтата им, хвърляли камъни по къщите им. Накрая управителят на селото, който, ако не бъркам, се казвал Евфрант, пратил да арестуват Тимотей и да го накажат като осквернител на гробове. Заедно с него хванали и някои от обладаните. Тимотей не се оставил да го заловят и избягал. Хванати били само обладаните и ги наказали с бичуване. Те обаче не само не страдали от това, ами им харесвало и подканяли палачите си да ги бият още - библиотекарят отпи от виното и шумно премлясна. - След като пуснали обладаните, те не само че не престанали да вършат поразии, но дори направили още повече. Накрая нападнали стопанството на Тимотей и му запалили купите със сено. Който се опитвал да им се противопостави или да ги възпре, хващали и пребивали от бой. А през това време - Велизар облиза устните си - от хълма излизали нови и нови демони, които обладавали хора и животни. Всички побеснявали и не се спирали пред нищо. Тези, които останали незасегнати, отишли в манастира, където живеел свети Теодор Сикеот. Там дълго го молили да им помогне и той накрая се съгласил. Когато пристигнал в селото, обладаните го чакали. Под въздействието на демоните те започнали да ругаят и заплашват светеца. Той обаче не им обърнал внимание, а отишъл до местната черква, която, както и нашият манастир, се казвала „Свети Архангел Михаил“!

- Наистина ли? - попита водачът на хора Игнатий, но останалите му изшъткаха да не прекъсва разказвача.

- Та отишъл той значи в черквата - продължи Велизар и цяла нощ прекарал там, молейки се. На сутринта излязъл на площада и хич не се уплашил от това, че обладаните го заобиколили и искали да го бичуват. Вместо това проклел демоните, осланяйки се на Божията благодат. Те се уплашили от него и започнали да треперят. Тогава светецът им заповядал да се върнат в прокълнатия си хълм, а той заедно със свещениците от селото и въпреки че бил много уморен, направил литийно шествие, отишъл на хълма, от който били излезли злите сили, и започнал да чете Евангелието на обладаните. Демоните се опитали да отблъснат молитвите на светеца, но не успели. Накрая, надвити от Божията сила и истината на Евангелието, с писъци напуснали своите жертви и се върнали отново в прокълнатия си хълм. Мястото, разкопано от селянина Тимотей, било засипано отново с пръст, отгоре му поставили голям камък. Светецът извършил литургия на хълма и запечатал камъка с кръстен знак. И така спасил селото! - Велизар се отпусна доволно на стола си.

- Точно както Христос изгонил демоните от обладаните и с негово разрешение те се вселили в прасета, които хвърлили в пропаст - обобщи мрачно Герасим, а другите се съгласиха с мърморене.

Умълчани отново, монасите бавно отпиваха от чашите си и се стрелкаха един друг с погледи, сякаш се изпитват.

- Нима искаш да кажеш, че и ние сме обладани? - попита накрая Захарий. - Че в някой от нас се е вселила нечиста сила?

Библиотекарят вдигна рамена.

- Възможно е - отговори той. - За хитрините на лукавия няма пречка.

- Ще се моля за нас, братко! За всички нас и за този, който е обладан. Само това можем да направим! - зарече се Захарий.

- Със сигурност някой от нас е обладан! - обади се билкарят Еремия и главите на всички се обърнаха към него. - Видях следното: когато се събрахме на гробището, раните на нещастното животно прокървиха отново! Това стана, защото убиецът му е бил там! Всеки знае, че когато извършителят се върне при жертва си, кръвта й се надига отново!

Останалите зашумяха, потвърждавайки думите на монаха.

- И знаете ли защо е така? - мрачно попита лечителят. - Защото дяволът и неговият легион превръщат хората в убийци! Някой от тях се вселява в душата на човек и го кара да върши престъпления. А когато се извършва убийство, част от демона, обладал убиеца, се пренася в кръвта на жертвата му и остава там. И после, когато убиецът мине покрай трупа, демоничната сила в убития иска да се върне при господаря си в душата на убиеца. Двете части искат да се съединят и отново да станат едно. Затова раната започва да кърви!

- Това е ужасно! - прехапа устни проигуменът Лазар, поглеждайки тревожно Пацик.

- Аристотел пише, че никой доброволно не прави зло, ако не иска да го направи.[120] И никой не се отдава на разврат, ако не се стреми към невъздържаност - каза славянинът. - Но Августин Блажени казва, че причината някой да бъде зъл се корени в самия него. Всички грехове на човека зависят от свободната му воля. Затова дяволът ни въвлича в изкушение, защото тялото е податливо на гняв и похот и по-лесно се поддава на внушение. Така че ние сме само оръдия в ръцете на Сатаната!

- Затова не трябва да се боиш или обвиняваш, отче игумене - обади се Захарий. - Тази борба, която ни предстои, е свято дело. Спомни си какво е казал Йоан Златоуст: „Ако Сатаната да би бил унищожен, хората щяха да изпаднат в лекоумна леност. Трябва да си благодарен, че можеш да надвиеш над един такъв враг, стига само да искаш“[121]. А сега - монахът погледна към Климент - имаш и оръжието, с което да го направиш!

Писарят се почувства неудобно от това, че всички отново се втренчиха в него и неочаквано потръпна. Усещаше и още нещо. Нечий зъл поглед, смесен с тези на останалите, проникваше в душата му и го изпълваше със смут. Чувството се задържа само за миг и отлетя, като отнесено от повей на вятъра, който блъскаше по прозорците, но Климент беше сигурен - сред монасите имаше някой, който не му желаеше доброто.

Писарят се отърси като куче, за да отпъди внезапно обзелото го мрачно настроение и се обърна към насъбралите се.

- И друг път съм се сблъсквал с подобни загадки - започна той. - И мога да ви кажа едно - злото има много лица. А зад тях обикновено се крие човешка ръка и сърце. Вие сте монаси, хора, отдадени на служба на Бога и борба срещу дявола. Точно вие би трябвало най-добре да знаете, че когато някой от падналите ангели, за които говорихте преди малко, иска да отмъсти на хората, използва за това някой от нас! - монасите се разшумяха, но Климент не остави да го прекъснат. - Сигурен съм, че зад всичко това стои човек! Обладан или воден от собствената си зла воля, за мен няма значение! След това, което видях днес в снега, съм сигурен, че злото шества между стените на този манастир. Но няма да успее да се скрие от мен и двамата ми помощници! - Климент посочи Корсис и Невестулката, които се изпъчиха. - Ние ще направим всичко по силите си, за да го намерим, изтръгнем и пратим там, където му е мястото! Затова пак ви казвам, братя: Срещал съм се и преди с подобни хора. Хора, които си мислим, че познаваме, хора, които си мислим, че са като нас. Те ядат като нас, пият като нас, ходят, спят и говорят, точно като нас. Но дълбоко в себе си, там, където не можем да погледнем, тези хора не са като нас. Те крият мрачна тайна, черно зло, което ги води към дела непонятни за останалите. Те няма да спрат, докато не постигнат това, което искат. Което значи, че ще има още убийства. Затова ви моля - нека между нас няма тайни. Ако някой от вас има или знае нещо, което може да ми помогне, нека не се страхува да ми го каже. То ще остане зад тези стени.

Смутени, монасите започнаха да се споглеждат, някои потриха притеснено длани, сякаш се колебаят как да постъпят, но никой не каза нищо.

- Ако искате да се преборя с това зло, трябва да ми помогнете - настоя той.

- Злото е трияко - обади се каноникът Захарий и се подсмихва - и се състои от вина, вреда и наказание. На това трияко зло се противопоставя триякото добро - нравственост, радост и полза. Ти как смяташ да се бориш със злото, княжески пратенико?

- Не пише ли Дионисий Ареопагит[122] в книгата си „За Божествените имена“, че зло има у всеки? И че то спомага за съвършенството на вселената? А друг свят отец казва, че в съвкупността между доброто и злото се състои удивителната красота на света. И даже това, което наричаме скверно, се намира в някакъв порядък, стои на своето място и помага по-добре да се изясни доброто. Нима доброто не предизвиква повече похвали, когато можеш да го сравниш със злото?

- И защо Бог допуска да има зло по света? - подвикна някой, а останалите закимаха с глави.

- Защо не го е унищожил? - попита друг.

Климент въздъхна. Явно трябваше да доказва на монасите, че знае с какво се заема. След като щеше да разследва в манастира им, те искаха да се уверят, че има страх от Бога и ще се държи с нужното уважение.

- Бог, сътворителят на вселената, може и от злото да извлича добро. Затова не му е нужно да го унищожава. Иначе светът би бил лишен от много добрина. Бог е толкова състрадателен, че не би допуснал злото в своите творения, ако не беше всемогъщ и не можеше да го превръща в добро. Но ние, хората, не можем да видим цялата му промисъл и затова не винаги разбираме действията му. За нас е достатъчно да се уповаваме на Него, да се оставим в десницата Му и да се молим!

Монасите закимаха утвърдително, а Климент бързо продължи:

- Но колкото и да ми е приятно, не искам да влизам в теологични разговори с вас. Затова искам да знам как загинаха Докс и чигатът Севар.

Научи малко нови неща. Докс бил открит в килията си, която била заключена отвътре, паднал на земята, с отворени очи и сгърчено от ужас лице. Лицето и тялото му били бледи, на врата му ясно личали две дълбоки дупки от ухапване. След като се съвзели от шока, монасите претърсили килията му, но не открили нищо, което да им помогне да разберат какво се е случило.

- Сякаш някой или нещо е влетяло през решетките на прозореца, убило е брата на княза и после пак е отлетяло - обобщи Агапий, а останалите се прекръстиха.

- Истината е - обади се Филимон, - че Докс значително се промени през престоя си тук. Преди да сложа расото, бях войник и познавах брата на княза. Той също си спомни за мен и затова ми се доверяваше повече. В началото беше мрачен и необщителен, седеше по цял ден в килията си и не говореше с никого. Постепенно се промени. Каза ми, че съжалява за това, което се е опитал да направи, за опита му да свали брат си от трона.[123] Започна да се интересува от това което правим, ходеше в скриптория, започна да посещава службите...

- Вярно е - потвърди и преписвачът Неофит. - Идваше и гледаше как пишем и рисуваме, след това вземаше книги да чете.

- Стана много набожен - продължи Филимон. - Покая се горчиво за предишните си грехове, поиска и прошка от Борис. Обичаше да си спомня старите времена и да говори за тях. Присмиваше се на опитите на Иратаис, Шун, Избул и останалите, които бяха вдигнали бунт срещу брат му.

- Имаше ли нещо, което да го тревожи? - попита Климент.

Филимон поклати глава.

- Само това, че князът не му е простил. Беше намерил мир със себе си и света. Чувстваше се добре при нас и прие мястото си.

- Къде са вещите му?

- При мен - отговори Филимон. - Но едва ли представляват интерес. Няколко книги и свитъци, малко дрехи.

- Все пак искам да ги видя настоя Климент, а икономът кимна с глава.

За Севар също не научи нищо ново. Чигатът дошъл, държал се грубо, след което една нощ изчезнал. Намерили го мъртъв под старата кула. В снега личали само неговите следи. Нямало и помен от тези на убиеца. На врата му имало две дълбоки дупки като от ухапване.

Това отправи разговора в друга посока.

Монасите започнаха да предполагат кой е убил чигата, предположенията им ставаха все по-дръзки, лицето на Пацик се напрягаше все повече и повече.

- Това е нечисто дело! - повтаряше магерникът Беримир.

- Как е стигнало това, което е убило Севар, до него, без да остави следи в снега? Питам ви: Как? - никой не му отговори и той продължи с доволна усмивка: - Чигатът е бил убит не от човек, а от демон! Дори и някой от нас да е обсебен, той би оставил стъпки в снега, доближавайки до Севар!

- Това може да обясни нещата - съгласи се Филимон. - Демоните могат да летят! Нали преди Господ да ги прогони, са били ангели. След падението си са запазили силите си. Нищо чудно, дори и сред нас да има обсебен, господарят му демонът понякога да убива и сам!

- Обсъждаме това за кой ли път - намеси се преписвачът Неофит и изгледа всички с мътните си очи. - Ясно е, че в обителта ни се е вмъкнало нещо зло. Нали видяхте магарето? Кой друг, ако не дявол ще направи подобно нещо.

- И изпива кръвта на жертвите си - съгласи се Беримир.

- Това не е обикновен дявол! Това е кръвопиец! Вампир!

- Чувал съм, че те могат да се превръщат в различни животни! - обади се Игнатий.

- Във вълци и прилепи - уточни миниатюристът Тихон. - Рисувам ги, когато искам да изплаша миряните.

- Като Велзевул! - неочаквано се обади и лечителят Еремия. - Той не е ли принц на Ада? А името му не значи ли принц на мухите? Може той да е долетял до чигата и да го е убил!

- Ето какво е станало - обобщи Беримир, доволен, че останалите го подкрепят. - Севар е чул нещо и е излязъл да провери какво става. Затова е тръгнал през двора.

- Вампирът го е подмамил - обади се някой.

- Точно така! Подмамил го е и го е нападнал. Дебнел го е, превърнат в прилеп, муха или кой знае какво го е наблюдавал от върха на кулата. Спуснал се е и убил Севар в снега. Затова не открихме ничии други следи!

- Така е! Точно така! - развикаха се и останалите, а Пацик само поклати недоволно глава.

- Има и още - продължи Беримир и се наведе напред през масата, а останалите последваха примера му. - Помислете кои са жертвите - гласът на магерника премина в шепот. - Различни животни, Докс и Севар. Макар да живеят в манастира, те не са монаси! Докс не беше положил обет, чигатът също. Това, което убива, не посяга на свещеници! Напада само външни хора. Дали това значи, че не смее да закача хора, посветили се на Бог?

Климент не успя да потисне неприятното усещане. В думите на монаха имаше логика, за която не се беше сетил. Дали това не значеше, че той и помощниците му са се превърнали в новите мишени на убиеца?

- Кой откри трупа? - попита писарят и потръпна.

- Аз! - отговори преписвачът Агапий. - Тази нощ не спах добре. Бяхме приключили една от книгите и вечерта по този повод си бях пийнал повече. Главата ми тежеше и имах нужда от чист въздух. Излязох още преди сутрешната молитва, да се поразтъпча. Обикалях из двора, когато го видях - монахът потръпна при спомена. - Севар лежеше в локва кръв, точно до старата кула, очите му бяха изхвръкнали, тялото смазано. Изтрезнях на секундата! Отидох до него и го пипнах по челото... по-добре да не го бях правил... беше студено като лед. Тогава видях кървавите дупки на врата му и хукнах обратно да извикам останалите... Това е!

Климент кимна замислено с глава. Какво ли всъщност беше видял пияният монах?

- После всички се върнахме до трупа - продължи проигумен Лазар и погледна извинително Пацик. - Гледката беше страшна... Герасим пръв забеляза, че до трупа водят само едни следи. В началото не обърнахме внимание на това, но по-късно...

Всички се умълчаха, загледани в чашите си.

- На земята до трупа имаше пепел - неочаквано се обади Агапий. - Бях забравил за това. Беше под трупа и не личеше ясно. Дали е важно?

- Всичко е важно - отговори Климент. - Можеш ли да си спомниш още нещо?

Преписвачът се опитваше да се съсредоточи.

- Беше някак разпръсната - каза накрая той. - Все едно някой я е хвърлил и вятърът я е подел, а Севар е паднал върху нея.

- Това е знакът на Сатаната! Знакът на Ваал - обади се с дрезгавия си глас от края на масата йеромонахът Атанас. Гласът му прозвуча зловещо и накара всички да настръхнат.

- Ваал! - повтори Атанас. - Един от седемте главни демони на Ада! Повелител на смъртта и живота! Пише за него в Стария Завет, на него са се кланяли финикийците! Някои казват, че това е самият Сатана. Бил син на Ел - върховния бог на ханаанците. Може да става невидим, командва точно шейсет и шест легиона! - не спираше монахът. - Кара хората да му се подчиняват, като чуят пискливия му глас.

- И какво общо има всичко това със смъртта на Севар? - не можа да се стърпи Пацик. - Или просто искаш да ни уплашиш?

- Това, че Ваал винаги носи пепел в джобовете си! Това е отличителният му знак! Затова е имало пепел и около трупа на чигата! Дяволът е оставил подписа си!

Всички се разшумяха и започнаха да говорят един през друг.

- Сега се сещам - каза Тихон, когато страстите се поуспокоиха. - Рисувал съм този дявол в някои от преписите на Библията. Представя се в различни образи - като човек, бик, котка или жаба. Или като няколко образа едновременно, слети в едно...

- И има тънки паешки крака, с които може да тича по стените или снега, без да оставя следи. Ей така - тък, тък, тък, да минава под вратите, да се промъква навсякъде - добави Атанас, а монасите стреснато огледаха каменните зидове зад тях. Трябва да знаем имената на враговете си и да се борим с тях! - той поклати глава. - Как се пише на латински дявол?

- Diabolus - веднага отговори Агапий.

- Точно така! - похвали го йеромонахът. - Което идва от dia - две и bolus или morsellus, значещо смърт! Защото дяволът убива два пъти - веднъж тялото и веднъж душата человеческа. Той се нарича още демон, тоест душещият кръв, но истината е, че души греховете, които толкова желае и към които ни подтиква. Казва се още Белиал, което идва да покаже, че няма господар, и Велзевул, както казахте, или мъж на мухите. Защото той е мъж на грешните души, след като са отхвърлили истинския си жених - Христос. Казват му още Бегемот, тоест звяр, който е раззинал вонящата си паст, от която между острите му зъби, изцапани с кръв и грях, излиза огнен пламък, който...

- Стига! Стига! - скочи на крака Пацик, а ръкавите на расото му се развяха като черни крила. - Престанете с тези глупости! Вампир, Луцифер, Ваал, Велзевул! Вие чувате ли се какво говорите! Все едно не съм в манастир, а на някакво сатанинско сборище!

- Това е истина! - извика Агапий и тежко се заклати на стола си.

- Или трябва да чакаме, докато и нашата кръв бъде изпита? - подкрепи колегата си преписвачът Неофит. - Не случайно слугите бягат и никой не иска да дойде на тяхно място. Започвам да се чудя дали и моето място е тук!

- Всеки е свободен да остане или да си тръгне, както му говори съвестта - Пацик си беше върнал самообладанието и гледаше строго монасите. - Дали сте обет, но той може да бъде изпълнен и на друго място. Аз обаче няма да се предам! Ще остана тук и ще продължа делото, независимо кой или какво се опитва да ни попречи - игуменът замълча за миг, след което плесна с ръце. - А сега е време за сън. Разотивайте се!

Мърморейки, но без да смеят да му противоречат, монасите един по един започнаха да напускат столовата. Брат Филимон поизостана, за да заведе Климент и помощниците му до стаите им.

Настаниха ги в чисти, спретнати килии, почти в началото на монашеската обител. Писарят щеше да спи сам, зад съседната врата бяха Корсис и Невестулката.

Срещу малък прозорец с решетка във формата на кръст имаше легло на дървени трупчета със сламеник и одеяло върху него. Маса с леген, разпятие на стената, стол и няколко куки за дрехи довършваха обзавеждането. В ъглите имаше запалени мангали, но топлината им попиваше в камъните на стената.

- Заключете добре - опита се несполучливо да се пошегува Филимон, преди да се оттегли. - Макар че тук това не е гаранция за спокойна нощ!

5

Одеялото беше студено като лед, сламеникът и възглавницата също. Климент стана, свали плаща си от куката на стената и го метна върху завивката. Сви се на кълбо под нея, зави се до носа и започна да разтрива тялото си, но нищо не помогна - студът го вкочаняваше. Обърна се и се загледа в стената зад горящия мангал, която, въпреки близостта на пламъка, беше покрита с тънък лед.

Из сградата се носеше неясен шум, някъде нещо потрепваше, отваряха се и се затваряха врати и прозорци, но скоро всичко утихна и над манастира „Свети Архангел Михаил“ като покров се спусна мъртвешка, глуха тишина. Всъщност не беше съвсем тихо. В полето зави вълк, чуваше се плясък на крила, камъните на стените проскърцваха тревожно.

„Тук нищо не е както трябва!“ - ядно си помисли Климент и се зави презглава. Представи си широката запалена камина в собствената си спалня и Ирина, седнала на ръба на леглото, да реши косата си и да му се усмихва. Как му се искаше сега да е далеч оттук, близо до любимата, да чува смеха на сина си и да гали раменете на жена си, докато тя закачливо се дърпа от него. Но това бяха само мечти, които, вместо да го облекчат, още повече засилваха мрачното му настроение и студа.

Вбесен, Климент скочи от леглото и потърси дрехите си. Щеше да спи облечен. По-добре така, отколкото да замръзне и се разболее.

Краката му залепнаха за каменния под, той силно потрепера, ризата, панталонът и куртката му бяха леденостудени. Ядно мърморейки, че Пацик е можел да се погрижи за тях по-добре, Климент навлече дрехите си и дебели вълнени чорапи, мушна се бързо в леглото и тракайки със зъби се зави презглава.

Не можа да заспи, а вълчият вой, накъсан и дразнещ, го върна към разговора от вечерта. Наистина ли монасите смятаха, че в обителта им се е настанил демон? Ако вярваха в това, защо не се опитваха да го изгонят? Можеха да направят литийно шествие, молебен или нещо от този род. Защо духовниците бездействаха?

Писарят ядно се завъртя на едната си страна и мислите му отново се насочиха към Пацик. Защо дебелият славянин оставяше всичко това да продължава? Пацик не може да не си дава сметка, че въпреки уверенията на Борис, че не го вини за нищо, князът е крайно недоволен. Игуменът на манастира имаше много начини да се справи с подобно зло или поне да се опита да го пресече. Вместо това той не предприемаше нищо. Случайно ли беше това? Или в смъртта на Докс и Севар трябваше да се търси някакъв друг мотив? Дали дебелият Пацик не се беше отървал от чигата, преди той да е открил някоя от тайните му?

Унесен в такива мисли и все още завит презглава, най-накрая Климент заспа.

Събуди се с усещането, че в стаята има някой. Отметна спареното одеяло и се огледа, но не видя нищо в мрака. Мангалът беше изгаснал, килията тънеше в мрак, гърбът му се беше схванал, силен вятър блъскаше капака на прозореца.

Писарят стана, бавно пристъпи до масата и зашари с ръка по нея. Напипа свещ, след това и огниво. Вдигна го да запали, когато тих звук го накара да замръзне. Нещо драскаше от външната страна на вратата. Звукът беше тих и бавен, но нямаше съмнение, че някой или нещо прокарва ноктите си по дъските.

Застинал с вдигнатото огниво в ръка, Климент се огледа в тъмнината и въпреки сковаващия студ тялото му се обля в пот.

Кой драскаше по вратата? Нима демонът, за който говореха монасите, беше дошъл пред килията му?

Драскането се усили, изтръгвайки писаря от вцепенението му, след което внезапно спря. С треперещи ръце Климент запали свещта, огледа килията и си отдъхна. Нямаше никой.

В този миг отвън се чуха стъпки - леки и провлачени, сякаш този, който пристъпя, е хром или ранен.

- Има ли някой там? - извика Климент, а гласът му отекна хрипливо и накъсано между каменните стени.

Отговор не последва, но стъпките внезапно заглъхнаха.

Писарят потръпна, пресегна се и взе меча си. Прекръсти се, извади над дрехите си кръста, който носеше, целуна го и го пусна на гърдите си. Дано му помогнеше. Наметна пелерината, омота въже около кръста си, за да не пречи на движенията му и бавно отвори вратата.

Коридорът беше пуст.

През един от прозорците влизаше лунен лъч, който караше въздуха да трепти и да се извива по ъглите като красиво зимно цвете. Носеше се някаква странна миризма. Миришеше на пръст, мръсотия, екскременти и още нещо, което не можеше да определи. По камъните на пода нямаше никакви следи освен няколко сламки стара слама. Който и да беше среднощният посетител, не бе оставил нищо след себе си.

Освен белезите по вратата.

На нивото на гърдите му, по дървото личаха дълбоки следи. Който и да бе драскал по вратата, го беше направил с дълги, остри нокти!

Климент пое дъх, стисна в едната си ръка запалената свещ, а в другата меча и бавно тръгна напред. Отнякъде го лъхна студ, който го обви като фуния и го накара да се загърне още по-плътно с наметалото си. Няколко снежинки прелетяха пред очите му и се стопиха в мрака.

Какво ставаше? Вътре в манастира не можеше да вали сняг!

Отговорът дойде след секунда.

В другия край на коридора зееше отворена външната врата, около която вятърът вече навяваше преспи.

Докато вървеше, писарят имаше чувството, че времето е спряло. Полумракът му се струваше гъст и плътен като масло, стените сякаш продължаваха безкрайно нагоре, внезапно стана съвсем тихо. Дори вихрушката, която беше бучала до преди секунда, утихна. Светът изглеждаше студен, назъбен и мъртъв.

Писарят внимателно продължи напред, когато неочаквано в тъмнината дочу звук. Отначало лек и тих, но след това все по-силен. Кап-кап-кап. Някъде нещо капеше.

Климент ясно си представи капките - големи и сочни, как се понасят към земята, замръзват във въздуха и се разбиват на хиляди парченца в камъните.

Звукът беше монотонен и натрапчив, изпълваше тихия коридор, бавно, но уверено и кой знае защо караше сърцето му да се свива от страх.

Най-накрая стигна до вратата. Снегът се белееше, докъдето му стигаше погледът, дърветата и покривите бяха затрупани, всичко бе застинало неподвижно в ледена прегръдка. Само на прага имаше малко, тъмно петно. То привлече вниманието на Климент, който спря да го разгледа. В този момент на главата му капна капка и той инстинктивно вдигна поглед.

Капката беше точно такава, каквато си я беше представял - тежка и плътна, с мирис на желязо. Тя падна върху челото му и се стече настрани.

Тъмна, страшна капка кръв.

Закачен на една греда над вратата се полюшваше обезобразеният труп на кокошка.

Шията на птицата висеше пречупена, в очите й имаше забити трески, коремът на кокошката беше разрязан и от дупката висяха вътрешностите й. От раните бавно се стичаше кръв, която се плъзгаше по изпочупените крила, събираше се на единия от краката на птицата в голяма черна капка и леко се отронваше към земята.

Климент извърна глава, падна на колена в снега до вратата и повърна. Свещта изгасна, съскайки в преспите, мечът му потъна дълбоко. Той вдигна шепа сняг и разтърка лицето си, глътна част от него, пое си няколко пъти дълбоко дъх, докато се успокои. Разрови снега, извади меча и се върна при обезобразената птица.

Който и да беше направил това, го беше извършил с хладнокръвна, бавна жестокост. Птицата беше методично накълцана, вратът й изглеждаше така, сякаш го е дъвкало гладно животно.

Климент се огледа за следи, но не видя нищо, което да му подскаже как кокошката е била провесена на гредата. Сякаш нещо бе долетяло от небето, бе кацнало над вратата, за да извърши кървавия си пир, след което се беше опитало да влезе в стаята на писаря.

Стисна по-силно меча си и огледа отново снега около вратата. Бял и пухкав, съвсем чист, без каквато и да е следа по него, той изпълни писаря с недоумение.

Къде бяха отпечатъците на това, което беше смутило съня му, драскайки по вратата? Къде беше изчезнал среднощният му посетител?

Той огледа отново смълчания двор - натежалите от сняг дървета, затрупаните постройки, белият покрив на църквата, високата кула с отворена врата, която чернееше като демонска паст.

Кой я беше отворил?

Там ли беше отишло чудовището?

Трябваше да провери. Може би в кулата щеше да намери пръчка, прът или нещо друго, с което да свали зловещата находка от гредата.

Писарят се загърна отново, стисна още по-здраво меча и тръгна през снега към смълчаната кула. Вятърът стенеше около него, докосваше го с ледената си целувка, ръцете и краката му замръзнаха, нервите му се опънаха до скъсване. Смълчан и пуст, дворът излъчваше някаква невидима сила, зло, което се впиваше в душата му и го караше да настръхва.

Вратата на кулата зееше отворена, водейки в малко преддверие, от което вдясно нагоре тръгваше спираловидна стълба. Климент тръгна покрай стената в другата посока и след няколко крачки стигна до ниша, в която нямаше нищо.

Мърморейки сърдито, той се върна обратно и пое нагоре по стълбата. По средата на пътя стигна до не много голяма заключена врата. Под дръжката й висеше масивен катинар, покрит с ръжда и плесен. Накъдето и да водеше вратата, никой не беше минавал през нея от дълго време.

Колкото по-нагоре се изкачваше, толкова по-тясно и хлъзгаво ставаше стълбището. Личеше, че никой не е минавал оттук отдавна. Подхлъзна се няколко пъти, но успяваше да се хване за желязното перило на стената. Накрая завърза единия край на увитото около кръста си въже за перилото. Така дори и да паднеше, нямаше да се търкулне надолу по стълбището и да си с троши врата.

Най-накрая стигна до върха.

Стълбите го изведоха до тясна каменна площадка с разбит парапет и тежка, наклонена на една страна черна камбана. Писарят пристъпи внимателно по леда и се огледа. И тук нямаше никой.

Въпреки това изкачването си струваше. От върха на кулата се откриваше зашеметяваща гледка, която оголваше целия манастир и околностите му като на длан.

Едва сега Климент си даде сметка колко голям всъщност е „Свети Архангел Михаил“. Манастирът се простираше по целия хълм, стените му обграждаха множество постройки и затрупани от сняг градини. Обителта наистина приличаше повече на малък град, отколкото на църковно средище.

Зад стените, огряна от луната, се беше ширнала гора, а короните на дърветата се сливаха в огромно бяло море. Между тях минаваше малка долчинка, в която личаха очертанията на порутени къщи.

Докато оглеждаше развалините, Климент се изненада, че над една от най-отдалечените къщи като че ли се издига тънка струя дим. Присви очи, за да види по-добре, но луната се скри зад облак и всичко бе обгърнато от мрак.

Огледа още веднъж смълчаните силуети на сградите и внимавайки къде стъпва, за да не се подхлъзне на дебелия лед, тръгна обратно. Като се изключи зловещата находка над вратата, нощната му разходка не беше довела до нищо съществено.

Беше само на крачка от стълбището, все така внимателно пристъпящ, когато нечия черна сянка се стрелна във въздуха. От камбаната се разнесе глух звън и в следващия миг въздухът се изпълни с крила.

Ципести, мъхнати и завършващи с малки остри нокти, те пърхаха около лицето на писаря, оставяйки по него кървави резки. Ято прилепи се стрелна около Климент, завъртя се около главата му, блъсна се в гърдите му и го остави без дъх.

Писарят инстинктивно размаха ръце да прогони неочакваните нападатели, когато усети как опората под краката му поддава, как краката му се плъзгат по леда, а тялото му се откъсва от земята и полита назад. Показалата се отново луна се завъртя за миг пред очите му, камбаната се размина на косъм с главата му, стълбището неочаквано се оказа безкрайно далеч.

Климент протегна ръце в отчаян опит да се хване за нещо, но пръстите му се удряха в телата на прилепите и стискаха само празния въздух. Гърбът му се блъсна в част от изгнилия парапет, който се срути в снега и миг преди да полети след него, той увисна на въжето, което бе завързал за перилото на стълбите.

Бавно, за да не го скъса, писарят хвана въжето с едната ръка и докато редеше молитва за спасение, започна да се изкачва обратно. Връщането му костваше огромни усилия. Имаше чувството, че въжето всеки момент ще се скъса и той ще полети надолу в мрака, за да намери смъртта си. Рамената му плувнаха в пот, пръстите му се сгърчиха, дланите му се разраниха от силното стискане.

Най-накрая успя да стъпи на площадката.

Благодарейки на Христос и Богородица за чудното избавление, той се строполи на каменния под, който сега не му се виждаше нито леден, нито твърд, а гостоприемен и по-желан от всякога. Главата му пулсираше, сърцето му биеше до пръсване, ръцете го боляха от напрежението, но той не обръщаше внимание на нищо от това. Беше жив!

Погледът му се зарея над пустия манастир, чудейки се какво ли щяха да си помислят утре монасите, ако бяха намерили и него мъртъв в снега. Погледът му падна върху кръжащото ято прилепи, което се стрелна между две от помощните постройки.

Климент разтърка очи и тръсна глава, но в следващия миг от черното ято нямаше и следа.

Спусна се по стълбите с треперещи крака. Ръцете му се тресяха, докато хващаше леденото желязо на парапета, главата му пулсираше с нарастваща болка.

Не усети как мина през двора, без да спира на стълбите под трупа на обезобразената кокошка. Искаше му се само да се прибере в килията си, да падне в леглото и да заспи.

Най-накрая се добра до нея. Отвори вратата и се взря в мрака. В тъмнината малката стая му се стори сигурна и уютна, а разпятието на стената - защита срещу всякакви зли сили, демони и вампири. Свещта беше останала в снега, а нямаше сили да търси нова. Пристъпи внимателно до леглото в ъгъла, бавно легна, зави се до брадичката и силно стисна клепачи.

Сега, когато страхът започна да го напуска, разумът му се питаше какво точно се случи. Кой беше драскал по вратата му? Той ли беше убил кокошката? Защо прилепите го нападнаха на върха на кулата? Бяха усетили, че е там, или някой ги насочваше към него? Той ли беше целта на нападението, или ставаше дума за случайност?

Потръпна и се уви още по-плътно в одеялото. Припомни си станалото стъпка по стъпка. Който и да беше нощният му посетител, едва ли бе дошъл при него случайно. Всичко приличаше на предварително подготвен план, целящ да го изкара навън, да го накара да се качи на върха на кулата и след това да падне от върха й. Убиецът със сигурност е знаел за прилепите в камбаната и се е надявал те да го уплашат и съборят. Както и беше станало.

Зад случката нямаше нищо свръхестествено. Просто внимателно скроен, добре планиран и заложен капан. Ако не се беше вързал за перилата, сега Климент щеше да лежи с разбита глава в снега.

Доволен, че е намерил логично решение на въпроса, Климент се обърна към стената, затвори очи и най-после заспа.

* * *

Събуди се схванат и премръзнал, главата го болеше. Навън беше още тъмно и в първия момент не можа да осъзнае къде се намира. Някой тропаше по вратата и нощният кошмар се върна, но след миг разпозна гласа на Невестулката.

- Господарю, ставайте! - викаше помощникът му. - Добрите братя вече закусват!

Климент седна в леглото, прозя се, протегна се и разтърси глава като куче. Вратът му изпука, но схванатите му рамена започнаха да се отпускат. Нахлузи ботушите си и потърси свещта, но си спомни, че я беше изпуснал през нощта навън в снега. Наплиска очите си в тъмното с малко от ледената вода от легена на масата, избърса се внимателно с грубата кърпа, сложи си шапката, сети се, че не може да ходи с нея в светата обител и я остави обратно на куката до вратата.

Корсис и Невестулката го чакаха в коридора. И двамата му помощници изглеждаха сънени и недоспали, но не казаха нищо.

Монасите седяха на групи по двама по трима около масите, ядяха дебели филии, намазани с масло, сладко и мас, към които прибавяха маслини, сирене и сушено месо. Някои бяха надробили хляб в паници с горещо мляко, което вдигаше пара, и шумно сърбаха от лъжиците си. Пацик го нямаше.

Щом Климент и помощниците му седнаха, послушниците им поднесоха прясно изпечен хляб, сирене, масло и три чаши с мляко. Докато се хранеха, писарят тихо разказа какво му се беше случило през нощта.

- Трябва да бъдем много внимателни! - завърши той, докато те го гледаха внимателно, а по лицата им се изписваше все по-голяма уплаха. - Някой не е доволен от присъствието ни тук.

- Не е трябвало да излизате така в нощта! Трябваше да ни повикате! - твърдо каза Корсис. - Дори не искам да си помисля какво е можело да се случи. Господарката Ирина ще бъде много недоволна, като разбере какво правите!

- Станалото, станало - вдигна рамена Климент. - А и няма нужда тя да научава всичко.

- Дали е бил вампирът? - Невестулката се огледа предпазливо. - Този, който е драскал по вратата и те е подмамил в кулата? Демоните са създания на мрака.

- Не знам - уморено отговори Климент и разтърка очи. Беше спал малко и не можеше да се разсъни, а главата започваше да го боли. - Но искам да огледате снега около кулата. За следи или каквото и да е. И бъдете внимателни! Не знаем с какво си имаме работа.

- Но какво ще правим, ако срещнем демон? - практичен както винаги попита Корсис. - Ако е чудовище без плът и кръв, как ще го сразим? Тук мечовете и кинжалите няма да помогнат особено.

- Не сте единствените, които си задават този въпрос - набит топчест монах се настани до тях и се усмихна дружелюбно.

- Но изход все пак има. Демоните се боят от нашия Бог Исус Христос. Така че обикновен кръстен знак би трябвало да свърши работа. Това може би е един от отговорите на въпроса ви.

- Страх ги е от Бога, а нападат в манастир! Логиката нещо ми се губи - намусено се тросна Климент и веднага съжали за грубия си тон. Дебеличкият монах не беше виновен за лошото му настроение.

- Неведоми са пътищата Господни - отговори събеседникът му, прекръсти се и започна да се храни.

- Ти си брат Еремия, лечителят, нали? - сети се Климент. -Ти отведе припадналия на гробището монах. Как е той?

- Ще се оправи - Еремия си откъсна нов залък. - Брат Йосиф се е уплашил до смърт и не го виня. Гледката наистина беше ужасна. С всичката тази кръв... А и той не е съвсем добре с главата. Много лесно се впечатлява. Получава и припадъци. Случвало се е да го лекувам и преди. Добре че игуменът е с добро сърце и се грижи за него.

- Искаш да кажеш, че е луд?

Монахът сви рамена.

- По-скоро е като малко дете. Не разбира опасностите, които го заобикалят. Може да седи с часове да гледа някое цвете или врабче. Приема всичко с чисто сърце, без задни мисли и така реагира. Непохватен е и все изпуска нещо. Повечето братя не го обичат, защото около него винаги нещо се чупи или разваля. А Герасим твърди, че плаши животните. Но е верен като куче, добродушен и обичлив. - Еремия остави лъжицата си на масата и въздъхна. - Понякога си мисля какво щеше да бъде, ако всички бяхме като Йосиф. Животът щеше да е много по-лесен. Пълен с радост и любов, без подозрения и омраза. Може би Йосиф е благословен. А ние търсим това, което Господ му е дал.

- Положил ли е обет? - попита Климент.

- Всъщност не. Но не е и послушник. Той е расофор - може да носи расо, но живее в манастира, без да е положил обет.

Климент кимна.

- Но все пак е луд, нали? - обади се Невестулката. - Може той да извършва убийствата! Без дори да го съзнава!

- Той намери трупа на магарето! Може да е знаел къде да търси! - добави Корсис.

- Брат Йосиф просто е различен - Еремия привърши закуската си, избърса уста и се облегна на стола. - И много добре знае какво прави. Предполагам, че в тялото му има прекалено много флегма, което е истинската причина за състоянието му. Но точно заради това той не може да е убиец.

- Хипократ учи, че в тялото на човек има няколко вида течности. Кръв, жълта и черна жлъчка и флегма - обясни на неразбиращите си помощници Климент. - И те определят характера на човека в зависимост от това коя надделява. Както и болестите му.

- Не знаех, че разбираш от медицина - засмя се Еремия. - Но ти си прав. Хипократ действително ни учи на това. Както и че темпераментът на човек зависи от това коя от четирите течности преобладава. Флегматичните са тихи, умиротворени, не особено сръчни и действени. Точно като Йосиф.

- Кой е Хипократ? - попита Невестулката и поднесе чашата си на един от послушниците да му налее още мляко.

- Хипократ е бащата на медицината и съответно мой патрон и покровител - засмя се Еремия. - Грък е, роден на остров Кос, където е имало голямо светилище на Асклепий - гръцки бог на медицината. Разправят, че излекуваните ходели в храма и записвали начина, по който са оздравели, както и целебните средства, които са ползвали, така че същото да помогне и на други, които имат нужда. Хипократ бил достатъчно умен да препише и събере всичко това на едно място и да го доразвие и използва. Което се оказало много предвидливо от негова страна, защото храмът на Асклепий бил унищожен от пожар.

- Хитрец е бил този Хипократ! - ухили се Невестулката. - Жалко, че не съм го познавал. Можехме да изкараме добри пари заедно! Макар всичко това да ми звучи измислено. Кръв, жлъчка... Как по подобен начин може да се определи характерът на човек? Аз например какъв съм?

Лечителят го изгледа с усмивка.

- Правиш ми впечатление на общителен, жизнерадостен и подвижен човек - започна Еремия. - Лицето ти е изразително, издава бърза мисъл, чувство за хумор и известна доза хитрост.

- И красота! Забрави да отбележиш колко съм красив - засмя се Невестулката и погледна Климент и Корсис. - Чувате ли?

- Но в същото време си повърхностен, бързо захвърляш това, с което си се заел, ако не ти е интересно, не обичаш много да се замисляш за последствията от постъпките си и си непостоянен - продължи монахът. - Това е така, защото в теб има повече кръв и си типичен сангвиник!

- Хей! Това не беше много любезно! - провикна се бившият джебчия. - Повече ми харесваше, когато бях жизнерадостен и весел.

Монахът сви рамене.

- Няма какво да се сърдиш. Описа те съвсем точно! - засмя се Корсис. - И аз не бих могъл да го направя по-добре!

- Добре! Добре! - вдигна ръка Климент. - Наистина си разбираш от занаята, братко! Това, което иска да ни каже Еремия, е, че според медицината може в някой човек да има прекалено повече от някоя течност, което ще го доведе до крайности. Какъвто явно е случаят с Йосиф.

- Всъщност нещата са много по-сложни - сериозно каза лечителят. - Както казва Аристотел в книгата си „За душата“, тялото на живото същество не може да е просто, тоест да се състои само от една или две течности. То е смес от всички тях, а те непрекъснато се променят и от това идва големият проблем. Трудно е да се установи дали в човек има повече кръв, жлъчка или флегма, както и по какъв начин да се намали или увеличи количеството им.

- Затова Гален[124] казва, че здравето и характерът на човека се определят от първичните елементи, смесени във всеки от нас - вода, земя, въздух и огън, които съответстват на топло, студено, влажно и сухо. Тоест, човек може да е топъл, студен, влажен или сух, и работа на лекаря е да го поддържа в равновесие. Кръвта от сърцето дава топлина, флегмата, идваща от мозъка, дава студ, жлъчката от черния дроб дава сухота, а черната жлъчка от слезката и стомаха дава влага. Прекаленото движение, силното желание и гневът например, карат хората да се пълнят с жлъчка, докато липсата им ги прави флегматични и студени. При първите има повишена температура, при вторите - запушвания на черния дроб и вътрешностите. Затова, ако човек е сух, трябва да се овлажни, ако е студен, да се стопли или обратното.

- Браво! - плесна с ръце Еремия. - Дори аз не бих могъл да го кажа по-добре! Отдавна не ми се е случвало да срещна някой, който има познания като твоите, Клименте.

- В Магнаурската школа имахме курс по медицина. Там се запознахме и с Хипократ, и с Гален, и с Целз[125], и с Асклепиад[126], и с много други. Лекарското изкуство е много важно и всеки трябва да има поне бегли познания как да помогне на човек в беда. Но я ми кажи, братко, как лекуваш Йосиф?

- Vita brevis, ars longa, occasio celeries, experimentum periculosum, iudicium difficile. Животът е кратък, изкуството е дълго, удобният случай бързо отминава, опитът е измамен, преценката - трудна - отговори Еремия. - Пробвам различни методи. Понеже той е флегматик, следователно в него преобладава студът, се опитвам да го затопля. Давам му да пие вино, да яде храни, които овлажняват и загряват. Правя му масажи и топли бани, както и го карам да извършва различни физически упражнения. Давам му отвара от бял кукуряк, салата, праз или черница. Понякога помага, понякога не - монахът замълча за миг. - Аз наистина мисля, че Хипократ и Гален са прави и в хората има течности, хумори, елементи, както искате ги наречете, които освен характера, определят и здравето на човека. И за да бъде то добро, те трябва да са разпределени поравно. За жалост мнозина лекари не разбират, че всеки човек е различен. И че в него не може да се бърка така, както е било бъркано в друг. Лекарството за един може да е отрова за друг, точно поради различното смесване на елементите. Ще ти дам пример. Ако някой го боли коремът, това може да е, защото е прекалено влажен и тогава трябва да се направи така, че да се изсуши, но ако е сух, също може да го боли корем и тогава трябва да се овлажни. Ако сбъркаш и на сухия дадеш нещо загряващо, а на влажния мокро, може да им докараш още повече неприятности. Затова казвам, че лечението на всеки е индивидуално и макар да има различни лекове, които помагат за различни болести, те трябва да са дозирани според това какъв е човекът!

- Ти си цял философ, братко! - засмя се Климент и потупа монаха по гърба. - Макар да се надявам да не ми се налага да прибягвам до услугите ти. Но не сме дошли тук да си говорим за медицина. Макар че искам да знам има ли в манастира отрова?

Лечителят го изгледа неразбиращо.

- Но жертвите не бяха отровени! Кръвта им беше изпита, а телата разкъсани!

- Не отговори на въпроса ми, братко - меко настоя писарят.

- Разбира се, че държа отрови! - сопна се Еремия. - Имам зокум и беладона, момина сълза, бучиниш, арсен, мандрагора, татул, стрихнин, вълчо биле, самакитка и лютиче... Имам много! Някои съм брал и приготвял сам, други съм купувал, трети са ми ги оставяли пътешественици - семе от индийски мак, отрова от кобра и пепелянка, кора от манчинелово дърво, листа от ливански тис, от какво ли не. Сам знаеш, че в малки дози се ползват като лекарства.

- Ами убийствата? Хайде, кажи ми - Климент хвана събеседника си за ръката. - Искам да знам неофициалната версия. Какво говорят монасите помежду си, какво си подхвърлят ратаите и послушниците. Добре знам как е в такива случаи - има клюки и слухове, различи версии, невероятни и чудовищни, но ще ти бъда благодарен, ако ги споделиш с нас.

Еремия се огледа, сякаш притеснен някой да не ги подслушва.

- Всичко е точно така, както го разказа игуменът. Няма нищо, което да е останало скрито от теб или от предшественика ти...

- Но... - подкани го писарят.

- Както сам каза, носят се слухове... клюки... - Той облиза устните си. - Не искам Пацик да знае, че съм ти казал това. Ще реши, че подронвам авторитета му и доброто име на манастира.

Климент кимна с глава и монахът продължи.

- Някои са виждали сянка в двора. Черна сянка с дълга развята коса. Веднъж около обора с животните, веднъж близо до старата кула. Изчезнала много бързо. Сякаш се разтопила във въздуха.

- Жена? - обади се Корсис. - Йеромонахът говореше, че в манастира влизат жени.

- Жената не убива! И не пие кръв - отговори Еремия. - Поне обикновената такава.

- Тогава кой? - настоя Климент.

- Сукуб! - припряно отговори билкарят, прекръсти се и се огледа отново.

- Сукуб? - вдигна вежди Невестулката, но писарят разбиращо поклати глава и сви устни.

- Женски демон! - обясни Климент. - Явява се като красива млада жена, която изкушава мъжете и взема семето им. Така ги омаломощава, убива и ражда нови демони.

- Че кой има нещо против да бъде омаломощен по този начин? - опита се да се пошегува Невестулката, но останалите не се засмяха на шегата му.

- Трябва да вървя - Еремия се изправи. - Скоро ще удари камбаната за сутрешната молитва. А и наистина няма какво повече да ви кажа.

- Сукуб! - тихо си повтаряше Климент, докато крачеше през студения двор към църквата. - Възможно ли е това да е истина?

6

Отвътре църквата беше още по-красива, отколкото отвън. Стените бяха високи, с ярки фрески, които сякаш сами излъчваха светлина в сумрака на сутринта.

Исус и Богородица, изкусно направени от мозайка точно срещу входа, отразяваха пламъка на свещите и искряха като в ореоли. Под гредите бяха опънати железни пръти, на които имаше закачени множество златни кандила, чиито малки светлинки пърхаха като светулки. На дясната стена огромен на ръст се извисяваше далият името си на обителта свети Архангел Михаил. В едната си ръка пълководецът на Божията армия държеше меч, а в другата писмо, в което приканваше влезлите в черквата да правят това с чисто сърце и чисти мисли.

Монасите вече бяха заели местата си по столовете покрай стената, Пацик, издут като корабно платно, стоеше начело, Захарий се качваше на амвона. Монахът имаше целеустремен вид, бузите и очите му горяха, косата му беше разрошена.

Климент и помощниците му тихо седнаха на столовете до стената и огледаха насъбралите се духовници. Тук бяха всички - икономът Филимон, лечителят Еремия, магерникът Беримир, библиотекарят Велизар, конярят Герасим, преписвачите Агапий и Неофит, миниатюристът Тихон, водачът на хора Игнатий, проигумен Лазар, йеромонахът Атанас и дори малоумният Йосиф, който макар и блед вече изглеждаше съвсем наред.

Захарий се възкачи на амвона, постави ръце пред себе си и огледа насядалите монаси.

- Възлюбени братя! - започна той. - Събрали сме се, за да отдадем почит на Бога и си спомним неговите слова, да ги допуснем в сърцата и душите си, та по-лесно да намерим пътя към него. Не забравяйте, че дяволът е тук, между нас, на земята, и неговата работа е да ни изкушава по различни начини. Той ни причаква в тъмните ъгли на сърцата ни и, когато най-малко подозираме, пуска стрелите си срещу нас. Той често не е сам, а използва някой, с който действа в съдружие. Днес искам да ви говоря братя за страстта, за жените и за похотта, която разпалват в мъжките чресла, за да знаем всички как да се смирим, защото това е пратено от Сатаната! - монасите се раздвижиха, а Пацик неспокойно огледа писаря и помощниците му. - Не е ли жената виновна за всичките ни беди? - страстно продължи Захарий. - Не беше ли тя тази, която изкуши Адам и стана причина за първородния грях? Не беше ли тя тази, която се подведе по думите на змията изкусителка и отхапа от забранения плод? Не погиват ли най-вече държавите заради жени? Не падна ли Троя заради Елена? Не страда ли Юдейското царство заради Езавел? Клеопатра не причини ли мъки на Рим? Не предаде ли жената на Самсон тайната му на враговете му, за да го погубят? „Ако светът можеше да съществува без жени, щяхме да общуваме с боговете“, казва Катон и е напълно прав. Ден и нощ те ни изкушават, предизвикват и стават причина за нашите страдания и мъки, за пропадането на душите ни. А когато не постигнат това, което са намислили, започват да се гневят, да оставят бесовете да ги овладеят или както се казва в Еклисиаста: „Няма по-страшен гняв от гнева на жена“. Жената или обича, или ненавижда. Трети вариант при нея няма. И има хиляди оръжия, с които да ни обезоръжи - красив глас, омайно тяло, страстни устни, изкушаващи извивки... Всичко това тя използва, за да съблазни мъжа, да го излъже. Запомнете, братя: По природа жената е лъжлива! Тя винаги лъже, когато говори. Затова нейният глас се сравнява с гласа на сирените, привличащи пътниците със своите сладки мелодии само за да ги убият! Жената е способна на всичко, за да прелъсти мъжа, тя по-лесно попада в мрежите на дявола и е готова да продаде душата си само и само да постигне целите си. Няма нито един мъж, който да иска да се понрави на Бог толкова, колкото жената иска да се хареса на мъжа. Тя е леконравна, непостоянна, изменчива! На нея не може да се има доверие! И което е най-важното: тя няма достатъчно вяра в Бога! Самото й име - жена, сочи това - проповедникът изгледа слушателите си. - При нас се преписват книги, братя, би трябвало да знаете това! Думата за жена - Femina, идва от Fe - Fedis, което значи вяра, и minus - малко. Тоест, човек с малко вяра, маловерна! - Захарий притихна за миг, за да се наслади на впечатлението, което беше направил. - Затова не трябва да се поддаваме на дявола и неговите лукави игри, а да държим не само жените, но и всякакви мисли за тях далеч от тялото, душата и сърцето си. Бъдете внимателни, меко стъпвайте и внимавайте с кого общувате, защото с какъвто се съберете, такива ще станете! Затова, братя, не допускайте нито жена, нито мисълта за нея близо до себе си. Постете, молете се, покайте се и умъртвете грешната си плът! Ако желанието във вас стане прекомерно, бичувайте се, осакатявайте се, ако трябва, но не допускайте демона на похотта да ви обсеби. Защото няма нищо по-страшно от осъзнатия, но все пак извършен грах, а ние много добре осъзнаваме какви чувства ни тласкат по пътя на грешниците - зачервен, Захарий се захвана за перилата пред себе си. - Но дори и да сте сгрешили, дори и да сте извършили най-тежък грях, не се отчайвате! Покайте се и ще ви бъде простено! Поискайте и ще ви се даде! Защото, приятели, истина е, че Бог мрази греха. Бог мрази греха, но обича грешните! Амин!

- Амин! - отговориха останалите в черквата и се прекръстиха.

- Този тип наистина мрази жените - пошепна Невестулката, докато Захарий слизаше от амвона, но Климент сложи пръст на устните си да мълчи.

Службата продължаваше. Братята се помолиха, изпяха няколко псалма за възхвала на Господ, Пацик ги благослови и всеки тръгна по задачите си.

Докато излизаше с останалите от църквата, писарят се замисли за думите на брат Захарий. Защо монахът беше избрал за тема на проповедта си греховността на жените? Истината беше, че не може с лека ръка, както го беше направил Захарий, да се обвиняват всички жени. В църквата имаше достатъчно светици, които да го опровергаят, а любовта към Божията майка беше нещо, което не можеше просто така да бъде отминато. Дали зад думите на Захарий не се криеше нещо друго? Старият монах беше казал, че в манастира влизат блудници. По-рано утринта брат Еремия твърдеше, че са жертва на женски демон - Сукуб. Това ли беше връзката?

Знаеше ли нещо Захарий? Нещо, за което да предупреждава останалите?

Трябваше да поговори с монаха.

Но преди това искаше да отиде до скриптория. От опита си знаеше, че работещите там знаят всичко, което се случва около тях. Щеше да поговори с преписвачите и миниатюриста. Може би те щяха да му кажат нещо, което да му помогне. Искаше да разгледа и библиотеката на манастира, с която Пацик толкова се гордееше.

Всъщност истината беше, даде си сметка, докато бързо крачеше през двора Климент, че след нощните си преживявания искаше да отиде на място, което му е познато и където се чувства добре.

* * *

Брат Тихон яростно бъркаше в малко гърне с парче гладко дърво. Миниатюристът нямаше настроение. Колкото и да стриваше стъбла и листа от коприва, кори от млад дъб и други съставки, зеленият цвят не се получаваше толкова искрящ и наситен, колкото му се искаше.

Тихон остави гърнето и разсеяно се огледа. Дланите го боляха от силното натискане и бъркане, на едната беше избило червено петно. Макар да не признаваше пред никого, монахът знаеше, че не е достатъчно добър в приготвянето на боите. Буен и сприхав по характер, Тихон нямаше търпение да изучи всички тайни на майстора в Сиена, при когото беше чиракувал. Стоя при него цели три години и разбра не малко. Но маестро Роберто Бенчини криеше добре тайните си и нямаше намерение да ги споделя лесно. А и непрекъснатите скандали с вино и жени, в които се забъркваше Тихон, не бяха по сърцето на стария художник. Той предпочиташе другия си чирак Винченцо - пухкав италианец от Верона, който непрекъснато вървеше като куче след художника и не спираше да го ласкае.

Всичко завърши по възможно най-лошия начин. Една вечер пияният Тихон, на когото бяха омръзнали непрестанните подмятания на Винченцо, влезе в стаята му, издърпа го от леглото и започна да го налага. Наложи се лично маестрото да разтървава двамата си ученици, а Тихон да бяга набързо през нощта. Преди това се опита да вземе от стаята на учителя си книгата му с рецепти, но беше заловен на местопрестъплението. Спаси го единствено добрата душа на художника, който реши, че прогонването на калпавия ученик е достатъчно наказание за проявите му. На тръгване Тихон все пак успя да вземе някои от записките си и да удари по носа Винченцо, който го наблюдаваше победоносно.

След това скита дълго. Добрите миниатюристи се търсеха, а Тихон имаше уверена ръка и усет към детайлите. Неговите демони и ангели наистина предизвикваха възхищение, но неумението му с боите си казваше думата. Венецианците, римляните, тосканците, да не говорим за надутите гърци в Константинопол, не искаха да плащат отделно за бои. Те бяха на мнение, че щом са наели художник, това е негова грижа.

Накрая Тихон се прибра в родното си място - малко село близо до Плиска само за да научи, че майка му е умряла, а баща му е пропил целия имот, след което се удавил.

Тогава късметът му проработи отново. Борис се покръсти и изведнъж професията му стана търсена. За да си придаде повече тежест, Тихон се подстрига за монах и нещата тръгнаха прекрасно. Обикаляше новооснованите манастири и предлагаше услугите си. Можеше да изрисува фреска, цяла стена, икона или книга. Зависи кой за какво плаща.

Постепенно започна да се прочува и един ден го потърси Пацик. Дебелият славянин му предложи да оглави зографската школа на княза и Тихон, без да се замисля, прие. Работата беше много и изморителна, но заплащането - добро, а и най-после можеше да престане да скита и да се установи. „Свети Архангел Михаил“ се превърна за него в дом, какъвто не бе имал, дом, където се чувстваше уютно и добре.

Тихон въздъхна и разтри натъртената си длан. Проповедта на Захарий го беше развълнувала. Ако имаше нещо, за което да съжалява, това бе, че, след като стана монах, трябваше да се държи по-далеч от виното и жените. Хайде с виното правилата не бяха толкова строги, но с жените... Дали вършеше смъртен грях, като продължаваше да мисли и копнее за тях?

Нощем често не можеше да заспи и си припомняше старите си подвизи. Тихон беше красив мъж, с гъста черна коса, матова кожа и сини очи и жените го харесваха. Загледан в тъмното, той си спомняше пищните тосканки, константинополските матрони, които се правеха на скромни и свенливи, но бяха като тигрици в леглото или дори прислужничките в кръчмата до родното му село, които винаги бяха готови да се повъргалят с него в сеното.

Съмнения измъчваха Тихон. Нима вярата му не беше достатъчно силна, та не успяваше да се противопостави на изкушенията? Той искрено вярваше в Исус, но не можеше да забрави жените. Чувстваше се разкъсван между тези две свои страсти, които го изгаряха. Искаше му се да поговори с някой за това, но не знаеше към кого да се обърне. Повечето братя бяха млади като него и едва ли можеха да му дадат добър съвет, а не можеше да си представи да сподели подобно нещо с Пацик. Дали и останалите имаха подобни съмнения?

Миниатюристът вдигна глава и изгледа двамата преписвачи. Както обикновено, Агапий и Неофит стояха съвсем близо един до друг, почти допрели главите си, хилеха се, а устните им непрестанно се движеха. Дали си говореха или повтаряха текста, който преписват? Тихон не знаеше. Искаше му се да е като тях, да не се съмнява във вярата си и в това което прави. Захарий беше прав! Жените наистина носеха поквара, а той не се оказа достатъчно силен, за да им устои.

Но имаше и други проблеми. През последните седмици бяха изчезнали няколко от бурканчетата, в които държеше боите си. Тихон предполагаше, че това е работа на някой от напусналите послушници. Добрите багрила струваха скъпо. Сега освен синьо, щеше да му се наложи да прави червено и черно.

Зад двамата преписвачи библиотекарят Велизар бавно вървеше между седмината останали послушници, които се обучаваха за преписвачи, и час по час ги поправяше, сочейки им с дълга дървена показалка къде са сбъркали. Слабоумният Йосиф вървеше между рафтовете с парцал в ръка и бършеше праха.

„Какво прави той тук? Носи само неприятности“ - помисли си Тихон, но преди да намери отговор на въпроса, се случиха три неща.

Йосиф събори свитъците от един от рафтовете, Велизар хукна към него крещейки, размахвайки пръчката си, а вратата се отвори и заедно със студа в скриптория влезе княжеският пратеник с помощниците си.

Климент завари неочаквана гледка. Библиотекарят викаше и налагаше свилия се Йосиф, послушниците се бяха скупчили около тях, двамата преписвачи и миниатюристът Тихон се опитваха да хванат пръчката на Велизар.

- Какво става тук? - попита учуден писарят. - Престанете веднага!

- Този нехранимайко... този непохватен идиот... - долната устна на библиотекаря трепереше от ярост, но ръката му с пръчката се отпусна.

- Нищо не съм направил - проплака Йосиф и се опита да се откопчи от хватката на Велизар.

- Не си ли!? - викна библиотекарят и посочи разпилените по земята листа пергамент. - А кой събори рафта с преписите на Светото Евангелие?! Кой ще ги събира и подрежда сега?!

- Аз без да искам... Бършех прах, не знам как стана...

- Престани! - извика Агапий и коленичи на пода до малоумния. - Ще му помогна да ги събере и подреди. Какво толкова си се разбеснял, това е само някаква си кожа.

- Марш по местата! И продължавайте да работите! - развика се отново Велизар и размаха пръчката към послушниците, които се върнаха по масите. - С какво мога да бъда полезен? - обърна той зачервеното си лице към писаря.

- Искаше ми се да разгледам скриптория и библиотеката - неопределено отговори Климент. - Както и да разбера малко повече за смъртта на Севар и Докс. Но това може да почака. Ще ме разведеш ли наоколо? Чувал съм, че имате някои много ценни книги.

- Така е! - Велизар, опитвайки се да успокои тежкото си дишане, поведе Климент между рафтовете. - Както виждаш ползваме помещението за скрипторий и библиотека едновременно. По този начин постигаме две неща - книгите са пред погледите на всички и, когато някой има нужда, библиотекарят веднага може да му даде това, което иска. В същото време всички се чувстват по-съпричастни с това, което правят, защото много от книгите и преписите, които виждаш по рафтовете, са наше дело. Макар да съществува риск от злополуки - той хвърли яден поглед на Йосиф, - мислим, че си заслужава.

Велизар поведе писаря и помощниците му между лавиците, показвайки им какво има по тях и как са подредени книгите. Разказа им за това как Пацик не спирал да изпраща монаси, които да издирват редки преписи и свитъци, развивайки тази дейност с плам и ентусиазъм. Князът също беше изиграл значителна роля в създаването на библиотеката, подарявайки й много ръкописи. Макар и възстановен едва преди няколко години, манастирът бе натрупал солидно количество книги, с които можеше да се гордее. Най-много бяха преписите на Библията и Евангелието, но имаше и прекрасни, обковани със злато и сребро минеи[127], жития на светци, проповеди, псалми, притчи, сказания и поучения. Освен тях, подредени по теми, имаше книги по медицина, астрономия, философия, математика и дори градинарство и овощарство.

- Не ни разбирай погрешно - обясни Велизар. - Главната ни задача е да преписваме и множим Светото Евангелие и ние полагаме всички сили в тази насока. От тук са излезли и продължават да излизат прекрасни книги, които да разпръснат словото Божие, но заедно с това се опитваме да съберем и от останалата мъдрост на света. Нима самият Бог не е мъдрост? Нима самият Той не иска да я записваме така, както Мойсей е записал заповедите Му?

- „Напиши си тия думи, защото според тия думи направих Аз завет с теб и Израиля“[128] - обади се Корсис.

- Точно така - учудено го погледна Велизар. - Затова винаги, когато можем, множим знанието Божие, без значение в коя посока е то.

- Което е похвално! - Климент се усмихна широко. - Сутринта говорихме с брат Еремия как Хипократ е преписвал и събирал методите за лечение и лекарствата от светилището на Асклепий на остров Кос и колко добро е било делото му. Вие правите нещо още по-важно. Защото, ако лекарят лекува тялото, вие лекувате душата и й давате възможност за вечно спасение.

- Амин! - прекръсти се Велизар и ги поведе нататък.

Под високите прозорци, през които проникваха снопове светлина, бяха разположени местата на преписвачите. Върху повечето от масите имаше малки поставки за писане, които стърчаха като покриви, на които монасите да поставят пергамента и велена, като за по-удобно ги закрепват с щипки. В плотовете имаше кръгли вдлъбнатини за мастилниците и бурканчетата с боя, под тях имаше чекмеджета и рафтове, където преписвачите и миниатюристите да държат пособията си. Покрай стената върху триножници бяха наредени дървени катедри.

- Някои предпочитат да работят прави - обясни Велизар, докато минаваха покрай малките катедри.

В по-задната част се намираха послушниците, които подготвяха пергамента и велена за работа или изрязваха с тънки ножчета краищата на вече готовите страници. Между тях се разхождаше един от старшите монаси, който следеше да се работи без прекъсване и с необходимото внимание.

В предната, по-светла част на скриптория, бяха преписвачите и миниатюристите, а до самите стъкла седяха Агапий, Неофит и Тихон. Те бяха спрели да работят и с интерес слушаха разговора между библиотекаря и гостите му. През прозорците се виждаше предната част на манастира, брат Герасим бе току до едно от стъклата, работейки нещо в градината под зида.

- Какво е това? - Климент посочи изрисуваните с чудовища, демони и дракони листове на масата на Тихон.

- Това - каза той - са притчите Соломонови. В тях се разказват много необичайни неща. Доскоро ми се виждаха невероятни, но вече съм готов да повярвам на всяка дума.

- Заради това, което става в манастира ли? - попита Климент, но миниатюристът не отговори, а само сви рамена.

- Едва ли са по-невероятни от тези, които съм преписвал от Книгата на Енох - обади се преписвачът Агапий. - Но е истина, че напоследък в манастира се случват ужасни неща.

- Ти беше открил трупа на Севар, нали? - писарят се приближи и огледа монаха. На слънчева светлина той изглеждаше по-възрастен, отколкото му се бе сторил предишната вечер. Кафеникавата му коса бе оредяла, по челото му личаха бръчки, очите му гледаха уморено.

- Да, аз го намерих! Макар да ми се ще да не го бях правил. Още не мога да забравя разкривеното му тяло и прекършения врат. Оттогава се питам как е могло нещо да го убие, без да остави следи в снега - преписвачът се усмихна пресилено. - Всъщност не си спомням много точно какво стана онази сутрин. Бях излязъл да си проветря главата, предишната вечер бях прекалил с виното - той се усмихна виновно. - Главата ме цепеше, пред очите ми играеха кръгове, не знаех къде се намирам. Нещо до старата кула се чернееше в снега. Отидох да проверя какво е. Като наближих, видях, че е човек. Сигурно съм извикал, знам ли - Агапий се почеса по главата. - Втурнах се и разпознах Севар. После...

- После започна така да вика, че можеше да събуди и мъртвец - обади се Неофит, но не изглеждаше да се шегува. - Всички се разтичаха като полудели. Всъщност беше доста комична гледка. Вееха се раса и бради, някои от братята дори не се бяха облекли както трябва. - Преписвачът поклати глава. - Истината е, че сме много уплашени. Шегуваме се, за да си придадем смелост, но това, което става, ни тревожи много!

- Доста от послушниците вече напуснаха - обади се миниатюристът Тихон. - За повечето не съжалявам! Някой от тях ми задигна боите - синьо, червено и черно. За какво са им, просто не знам! Ще изпоцапат всичко и няма да могат да го почистят. Дори не ми остана време да им кажа, че е най-добре за това да използват неразреден оцет. Но имаше едно момче от селата до Средец - самороден талант. За жалост се уплаши и си тръгна преди седмица, малко след смъртта на Севар.

- Помисли, Агапий - Климент застана до масата на преписвача. - Опитай се да си спомниш. Не видя ли нещо около трупа на Севар? Нещо необичайно? Нещо, което да не е както трябва?

Агапий се замисли, но накрая поклати глава.

- Освен пепелта, не помня нищо друго. Но за нея вече казах. Наистина не помня нищо повече, макар напоследък да имам чувството, че нещо ми се изплъзва - той хвана главата си с ръце. - Излязох и тръгнах през двора. Имаше вятър, но не валеше сняг. Беше студено и си помислих, че така по-лесно ще ми се проясни главата. Минах покрай обора, брат Герасим тъкмо отваряше вратите - преписвачът се беше съсредоточил максимално. - После завих покрай старата кула...

- Йосифе, казах ти да не пипаш повече там! - викна Велизар и се втурна към една от етажерките, където слабоумният монах отново беше започнал да чисти.

Йосиф не дочака библиотекарят да се приближи, а пъргаво подскочи и хукна да бяга, криейки се между рафтовете. Велизар изруга след него, отправи още няколко заплахи, но не тръгна да го гони, а се върна при останалите.

- Каквото и да е убило Севар - казваше Тихон, - едно е ясно - може да лети и му е изпило кръвта! Ето - миниатюристът посочи пергаментите и вдигна един от тях.

Оттам ги гледаше дявол с грозно лице, пурпурни крила, изцъклени очи и големи кучешки зъби от които капеше кръв. В ръцете си демонът стискаше, счупено на две човешко тяло. Под него течеше гъста тъмночервена река, от която се подаваха зовящи за помощ ръце и лица пълни с ужас.

- Какво е това? - попита Невестулката, а кръвта бавно се отдръпваше от лицето му. - Трябва ли да рисуваш такива страхотии!?

- Трябва! - отговори Тихон. - За да видят тези, които съгрешават - той бързо стрелна изпод вежди двамата преписвачи, какво ги чака в отвъдния живот. Да се уплашат и поправят, докато все още имат време.

- Това вампир ли е? - попита Корсис.

Художникът вдигна рамена.

- Вампир, стрига, върколак, демон! Наречи го, както искаш. Дявол, който може да лети и пие кръв.

- Точно както при Севар - ахна Невестулката.

- Ами това? - Корсис посочи реката под демона.

- Това е Ахерон. Реката, която води към Ада. Реката на болката - тихо отговори Тихон. - Митична река, свързана с подземното царство на Хадес. Там има още четири - Стикс, Кокит, Перифлегетон и Лета.

- Стикс... - тихо прошепна Климент. - Лодкарят Херон не прекарваше ли душите на умрелите през нея?

- Точно така! - съгласи се Тихон. - Стикс, реката на омразата, която обикаля подземното царство девет пъти и го разделя от света на живите. И нея имам на рисунка - той започна отново да рови из пергаментите.

- Остави - махна с ръка Неофит. - Едва ли княжеският пратеник се интересува от цапаниците ти!

Тихон му метна поглед, пълен със злоба, но спря да разгръща листовете.

- Всъщност съм доста впечатлен от рисунките - обяви писарят, а миниатюристът изгледа победоносно противника си, - но това не ни води към никакъв напредък. Кой и как е убил Севар?

- Съвсем ясно е - каза Агапий. - Демонът е долетял, съборил го е в снега, счупил му е врата и му е изпил кръвта! Точно, както преди това е преминал през затворената врата на Докс и е направил същото и с брата на княза!

Останалите кимнаха утвърдително.

- И вие вярвате в това? - попита Климент. - Че убийствата са дело на демон?

- На кого другиго? - попита Велизар. - Само той бил могъл да направи това по този начин! - библиотекарят изгледа недоверчивата физиономия на писаря. - Ние сме книжници - продължи той. - И монаси. Нямаше да твърдим подобно нещо, ако не бяхме сигурни. Колкото и Пацик да не иска да признае истината, в манастира има нечиста сила!

- Чел съм, пък и съм преписвал житието на Симеон Стилит Нови[129] - присъедини се към Велизар и Неофит. - Той получава видение, в което вижда дявола, който е описан като безсрамен етиопец - висок, гледащ страховито с кръвясали очи, който стои във въздуха, без да се опира на нищо. Някои казват, че крилата му са пречупени от Светия Дух, но той все пак може да лети.

- Разбира се, че има демони! - съгласи се и Агапий. - Имало ги е преди, има ги и сега. Още Павзаний разказва за това, как при Маратон нощ след нощ се повтаряла призрачната битка на гърците срещу персите. И което е по-важно - призраците можели да навредят на всеки, който бил отишъл там специално да ги гледа.

- Хайде, стига! Да отричаме съществуването на демони и дяволи е все едно да отричаме съществуването на ангелите. Дяволът е този, с когото трябва да се борим! Това и значи на иврит името му Сатана враг, противник! Той е бил един от най-приближените до Бог, но пожелал да го засенчи или, както казва пророк Исая, „искал да постави трона си над звездите и да бъде равен на Всевишния“. Но загубил битката и бил запратен в Ада на земята, където чака окончателната си присъда в деня на Страшния съд. Самият Христос - библиотекарят се прекръсти - казва в Евангелието на Лука: „Видях Сатаната как падна от небето като светкавица“. А в своето „Откровение“ свети Йоан говори за „дракона, наричан още дявол и Сатана“, който повел война с армията на Архангел Михаил, но бил победен, загубил мястото си на небето и бил хвърлен на земята.

- Чакайте! Чакайте! - Тихон отвори едно от чекмеджетата под масата си и извади оттам не много дебел ръкопис. - Това е Книгата на Енох - обясни той и започна да прелиства. - Чуйте какво пише тук: „В началото на света, когато децата на човешкия род се умножиха, родиха се момичета стройни и красиви. Ангелите, деца на небето, ги видяха и се влюбиха в тях. Тогава си казаха: Хайде да си изберем жени измежду хората и да имаме деца от тях! Семиаз, техният началник, ги предупреди, че това е неизпълнимо и не бива да се прави. Той бе уплашен, че ще бъде наказан за техните престъпления. Но те му отвърнаха: „Ние се заклеваме, че ще се обвържем помежду си с взаимна омраза без тебе. Не желаем да променим намерението си и ще изпълним онова, което сме замислили“. И те наистина се заклеха и се обвързаха с ненавист към небето. Те бяха двеста на брой паднали ангели, които слязоха в Ермонската планина, на мястото, наречено Арадис. Тази планина бе наречена така, защото там се заклеха и се обвързаха взаимно с омерзение. Ето имената на последователите им: Семиаз, Уракабарамеел, Акибеел, Тамиел, Рамуел, Данеел, Азакеел, Саракмиал, Азазел, Армерис, Ватраал, Ананес, Завебес, Самсавеел, Ертзел, Турел, Йоамяел, Аразеал. Това бяха водачите на тези 200 ангели. - Преписвачът прочисти гърлото си и продължи: - Всеки от тях си избра по една жена и заживя с нея. Те научиха жените си на магии и чародейства, разкриха им тайните на различните храсти и дървета. Жените човешки заченаха и родиха исполини. Ръстът на исполините достигна до 300 лакти[130]. Те започнаха да изяждат всичко, което хората произвеждаха, но въпреки това не можеше да бъдат изхранени. Тогава те се обърнаха срещу хората и започнаха да ги разкъсват и да пият кръвта им. Започнаха да изтребват и птиците, животните, влечугите и рибите, за да се наситят с месото им и да утолят жаждата си с кръвта им. Азазел освен това научи хората да произвеждат оръжие - саби, ножове, щитове, ризници и огледала. Той ги посвети и в изкуството да изработват всякакви украшения, да си боядисват веждите и клепките, да използват скъпоценните камъни и всякаквите багрила така, че да изглеждат порочни и покварени. Беззаконието растеше; прелюбодеянието се умножи; човеците престъпиха Божиите заповеди и опорочиха целия си живот. Амазарак пък научи хората на всякакви магии и чародейства; разкри им всички тайни на билките. Армерис им предаде изкуството да разплитат всяка магия. Баркаял им показа как да наблюдават движението на звездите. Акибеел ги посвети в тайните на знаците. Тамиел ги въведе в астрономията. Азарадел им разкри движението на луната. Тогава хората навириха глави, не знаейки, че отиват към гибел, надигнаха глас и гласът им достига до небето“. След това - Тихон прелисти напред ръкописа - Господ праща архангелите си на земята и те се разправят с гигантите и падналите ангели. Казва още на Архангел Рафаил - монахът отново започна да чете - „Вземи Азазел, вържи му краката и ръцете; и го хвърли в мрака на пустинята Дудаел. Направи така, че да падат върху му тежки и остри камъни; обвий го в мрак. Нека той остане там завинаги със забулено лице и никога да не види светлината. А в Деня на Страшния съд ще го потопим в огън. Очисти земята, която ангелите оскверниха; възвести й живота, кажи й, че ще я съживя отново“. И още: „След това Бог каза на Архангел Михаил: „Иди и възвести наказанието, което очаква Семиаз и всички ония, които са се свързали с човешки жени и са се сквернили с гадости. И когато бъдат изтребени техните синове и те видят разрухата на всичко онова, което им е било най-свидно на света, окови ги във вериги под земята за седемдесет поколения, чак до Деня на Страшния съд; и страхът от този съд да бъде с тях през цялото време. Тогава те ще бъдат хвърлени в дълбините на един пожар, който ще ги измъчва непрестанно; и ще останат там за вечни времена. С тях в пламъците ще гори и техният водител; и ще останат там оковани във вериги, докато изтекат голям брой поколения. Изтреби заедно с тях и грешниците, пристрастени към порочни забавления; унищожи потомството на наблюдателите; твърде дълго време са гнетили човешкия род. Нека потисниците да бъдат изтребени от лицето на земята. Да бъде унищожено злото!“.

- Нима искаш да кажеш - полюбопитства Климент, - че ангелите са съгрешили с човешките жени и така са се родили демоните? А падналите са се превърнали в дяволи? Не знаех за тези чудеса. Но как Бог е оставил това да се случи?

- Господи колко си глупав! - възкликна Велизар, но се сети с кого разговаря и веднага се поправи. - Искам да кажа, Бог е всеблаг, всеможещ и всевиждащ и той много добре е знаел какво предстои да се случи. Знаел е, че Сатаната ще въстане срещу него и ще бъде победен и е разрешил това да се случи. Направил го е, за да може да изпита истинската вяра на хората, оставяйки демонът да ги съблазнява!

- Всичко става само с Божието разрешение! - намеси се и Тихон. - Независимо дали говорим за ангели или дяволи.

- Добре, добре - вдигна ръце писарят. - Не искам да влизам в църковни спорове с вас. Вие сте монаси, духовници, не се съмнявам, че сте по-наясно с Господните тайни. Единственото, което искам да знам, е как, защо и от кого са били убити Докс и Севар!

- Ти май ни се подиграваш - Неофит изгледа писаря изпод вежди. - Не чу ли какво говорихме досега! Убитите са станали жертва на демон! На вампир!

- Но откъде се е взел той? И къде се крие? - Корсис изгледа монасите. - Независимо дали е демон, или не, той има нужда да се спотайва някъде. Ако в манастира наистина има дявол, той също трябва да спи, да стои някъде. Къде е това място?

- Вие трябва да ни кажете! Нали затова сте тук. Ако можехме да ви отговорим на тези въпроси, нямаше да има нужда да идвате - заяде се Агапий.

- Нека не се караме - опита се да успокои страстите Климент. - Демон или не, вампир или не, ние ще го открием. Но се надявам да ми помогнете. Вчера йеромонахът говореше, че в манастира влизат жени. Че ги е виждал. Сутринта чухме проповед на същата тема. А сега вие ми казвате, че демоните са се родили от ангели, съгрешили с жени.

Монасите се спогледаха мълчаливо.

- Има ли братя, които са се отдали на греха на похотта? - настоя Климент. - Влизат ли жени в манастира? Някой дори ми спомена за сукуб?

Тихон се изчерви, очите на двамата преписвачи светеха като на деца, заловени да правят нещо нередно, но преди някои от тях да успее да каже каквото и да било, се намеси библиотекарят Велизар.

- Чувал ли си за Лилит? За Черната луна?

Писарят кимна, но, без да му обръща внимание, монахът продължи:

- Лилит е била първата жена на Адам. Преди Ева. Искала да бъде равна на него и като сила, и като ум, и като дух. Адам не бил съгласен и накарал Господ да я изгони от Рая. Вбесена, Лилит отишла в земите на Червено море, където ден и нощ се сношавала с дяволите, населяващи въздушното пространство, и раждала по хиляда демона всеки ден. Господ в своята безкрайна мощ ги избивал и оттогава Лилит намразила всички новородени. Нощем тя се промъквала в леглата на малките бебета и ги душила. Нападала от засада родилките и ги убивала или им изпивала водите, та плодът в тях да умре. Подмамвала младите мъже, вземала семето им и раждала деца. Ако били мъжки, ги убивала. Ако били женски, ги обучавала да правят същото като нея. Да съблазняват мъжете и да изпиват семето и силите им. Лилит е първият сукуб, децата й са останалите!

- И след грехопадението - включи се и Агапий - Лилит издебнала Адам и, докато той се бил отдал на аскетично уединение, започнала да го посещава, докато спи, и да се съвокупява, с него. От семето на Адам и утробата на Лилит се пръкнали множество демони, сред които и Лилин - мъжки демон, инкуб, който изкушил Ева и я познал, докато тя спи.

- В „Завещанието на Соломон“ се разказва за женски демон на име Обизут, който ходи нощем и души бебетата, когато се раждат, или, ако не успее, по-късно поразява очите, устата и мозъка им и им носи неописуема болка. Обизут не показвала тялото си - то било скрито под гъстите й коси.

- Чакай, чакай - прекъсна го писарят. - Това ли сте видели? Силует с дълги коси?

Монасите се спогледаха, след това Агапий кимна.

- Няколко пъти. Мярка се като сянка и веднага изчезва!

- Гърците са ги наричали наяди, нереиди, дриади и стрити - каза Велизар. - За тях се твърди, че няма нищо странно, че демонът, който обладава родилките, се появява като женска фигура, тъй като той е похотлив и изпитва удоволствие от нечистите течности. За този демон са писали Соломон, Сафо, Игнатий Дякон, Йоан Дамаскин и още мнозина. Всички те наричат този сукуб с още едно име - Смеещата се!

- Злата сила Гилу! - тихо добави Тихон и се прекръсти. Останалите веднага го последваха.

- Коя е Гилу? - плахо попита Невестулката.

- Зенобий[131] разказва, че Гилу била девойка от остров Лесбос, която умряла млада, а призракът й обикалял около къщите, избивайки бебета и малките деца. Хезихий[132] пък твърди, че Гилу е демонът Емпуза, близък до богинята Хеката, който нощем под образа на красива девойка мамел пътниците, пиел кръвта им и изяждал плътта им!

- Това са демони, пратени от Сатаната да объркват умовете на лековерните хора - обади се и Неофит тихо, сякаш се страхуваше някой да не го чуе. - В житието на патриарх Тарасий Игнатий Дякон пише, че Гилу не е нито демон, нито човек, преобразен от жестокостта си в звяр, а сила! Тя мрази раждането и убива плода още в корема на жената. Гилу се вселява предимно във възрастни жени, като им дава сила да летят и по този начин се добират до новородените. След това те изпивали телесната им влага и така ги умъртвявали!

- Да, да - шепнешком каза и Тихон. - Тези, които са чували за Смеещата се, я рисуват с дълга черна коса, цялата в пера, с остри птичи нокти, от които капе кръв, свирепи червени очи като на бухал и черни крила на гърба. Тя е жестока, промъква се като котка и е готова да разкъса всеки с острите си зъби или, ако предпочете, да го съблазни, превръщайки се в красива гола девойка, която се крие само с косите си. Рисувал съм я веднъж и повече не искам да го правя - миниатюристът потрепери. - Ако тя се навърта наоколо, Господ да ни е на помощ.

- Къде си я рисувал? - попита Климент. - Не знаех, че в Светото писание има подобни неща.

- Не там - отговори вместо Тихон Агапий. - Преписвахме един сборник с притчи и сказания. В него имаше един кратък текст без автор, който се казваше „Отблъскване на мръсната и нечестива Гилу“. Разказваше се за жена на име Мелитини, живяла по времето на император Траян. Според текста Мелитини родила шест деца, но и шестте й били взети от Гилу. Накрая, когато забременяла за седми път, за да се предпази, тя се заключила във висока кула, където не пускала никого. Там щяла да роди и да гледа детето си, докато стане достатъчно голямо, та Смеещата се да не може да го вземе. Един ден, малко след като била родила, дошли да я посетят братята й, един от които бил свети Сисиний. Мелитини не искала да ги пуска, защото я било страх с тях да не влезе и Гилу, но те дълго я молели, че искат да видят племенника си и накрая успели да я убедят. Тогава Гилу се превърнала в муха, скрила се в опашката на един от конете, влязла в кулата с братята на Мелитини и, когато настанала нощта и всички заспали, излязла и убила детето - Агапий се огледа и разтърка врата си. - Изпила му кръвта, след което го погълнала. На другия ден, като видяла, че детето й го няма, Мелитини започнала да си скубе косите, да стене и да плаче. Трогнат от страданията й, свети Сисиний коленичил и започнал да се моли горещо на Господ. Накрая при него дошъл светъл ангел, който му казал, че трябва да отиде в Ливан, където ще хване злия дух, изял децата на сестра му. Така и станало. Сисиний и братята му отишли в Ливан, където след дълги мъки и преследване успели да заловят Гилу. Светецът й дал да пие мляко и тя повърнала всичките седем деца на сестра му цели-целенички и съвсем живи!

- И какво станало с нея? - Корсис се беше привел напред към разказвача и също шепнеше. - Убили ли са я?

Агапий поклати глава.

- Не! Задоволили се с това да имат контрол над нея. Докато светецът я държал с молитвата си и Гилу била цялата в пламъци, я накарали да им каже всичките си тайни имена, които били дванайсет и половина и които им давали власт над нея.

- Имената пишеше ли ги в притчата? - попита Корсис.

- Пишеше ги! - отговори монахът. - Точно това беше смисълът й. Хората да ги знаят и с тях да се борят с този страшен демон.

- Помниш ли ги? - извика Невестулката, но веднага притисна устата си с длани и тихо добави. - Знаеш ли имената?

Агапий кимна. Монахът се огледа отново, все едно се страхуваше от нещо, след което започна бързо да изрежда:

- Освен Гилу, тя се казва още Аморфу - Безформената, Авизу, Кархус - Картагенката, Вриани, Варделус, Египтиани - Египтянката, Харханистреа - Смеещата се, Варна, Адикия - Несправедливата, Мийя - Мухата. Едно име не се казва, а половинката е Петомени - Летящата.

- И сега това нещо е тук? - Невестулката се сгуши в ризата си и подръпна края на яката си все едно му е студено. - Пуснато е на свобода да избива?

- Това, че е едното име не е известно, значи ли, че нямаме власт над нея? - попита Корсис.

- Не знам - уморено отговори Агапий. - Предполагам, че да.

- Господи, помилуй! Господи, помилуй!

Някой викаше с пълно гърло между рафтовете на библиотеката. Всички подскочиха, един от послушниците събори мастилницата си, която се разля на пода.

- Господи, помилуй! Господи, помилуй! - продължаваше гласът, който премина в хлип.

Климент, последван от помощниците си и монасите, хукна към мястото, откъдето се носеха виковете.

Между два шкафа, пълни с книги и преписи, коленичил на земята, клатещ главата си, от устата на която се точеше слюнка, Йосиф се клатеше неудържимо напред-назад.

- Господи, помилуй! - шепнеше клетникът, свит като какавида.

- Ах ти, негоднико! - Велизар вдигна пръчката си, бледото му лице беше сгърчено от яд. - Какво си се разпищял така! Изкара акъла на всички! Нали ти казах да се махаш от тук!

- Чакай малко! - писарят пристъпи напред, хвана Йосиф през раменете и се опита да го успокои. - Какво те уплаши толкова, братко?

Слабоумният вдигна очи, пълни с болка и страх, и погледна писаря.

- Чух ви за какво говорите - тихо каза той. - За злата Гилу. За това как скита в мрака, скрита само с косите си и причаква хората и яде плътта им. Аз я видях! Няколко пъти я срещнах на двора! След себе си винаги оставяше пера.

7

Писарят заведе треперещия Йосиф в магерницата. Вътре беше топло, от врящите казани се вдигаше пара, носеше се миризма на готвено и подправки. Монаси със зачервени лица и запретнати ръкави кълцаха моркови, лук и изсушен магданоз и бъркаха с дълги черпаци във врящите тенджери. Други режеха месо, отделяха тлъстините и ги хвърляха в гърнета, където по-късно да ги разтопят. Няколко послушници с полепнало по носовете и бузите брашно месеха хлябове, смееха се и се закачаха под неодобрителния поглед на магерника Беримир, който току им подвикваше, докато приготвяше тава с риба и подправки.

Климент настани Йосиф на топло близо до фурните и му даде чаша мляко с мед. Расофорът не преставаше да повтаря „Господи, помилуй!“ и да се кръсти, но постепенно се успокои и отпусна.

Писарят седна до него и хвана слабата му трепереща ръка. Самият той не знаеше какво да мисли. Думите на преписвачите за вампир в женски образ, който напада от засада, разкъсва вътрешностите и пие кръвта на жертвите си, го бяха смутили. Трудно му беше да го повярва. Никога по-рано не беше чувал за Гилу и злата й сила. Жените толкова ли ужасни можеха да бъдат? Или изглеждаха такива само в умовете на тези, които искаха да стоварят върху тях собствените си страхове?

Това насочи мислите му в нова посока. Какво ли правеше Ирина? Дали се оправяше с работата в стопанството? Ами войниците, които Борис обеща да прати, за да я пазят? Дали не я притесняваха с грубото си поведение?

Климент смутено се размърда на мястото си. Не трябваше да оставя жена си сама. Не трябваше да се оставя Борис да го придума да се включи в това разследване въпреки заплахите, които отказът му криеше.

Сега Ирина трябваше да се справи без него. Можеше да разчита само на любимата на Корсис Ава, която да й прави компания и да я защити, ако се наложи. Климент се усмихна при мисълта как някой войник се опитва да закача любимата на Корсис. Обикновено такъв несретник се отдалечаваше с разбит нос или насинено око, без дори да разбира какво точно му се е случило. Да, Ава добре щеше да се грижи за Ирина. С Корсис бяха решили да се оженят в началото на лятото. Сега двете жени сигурно се забавляваха, като планираха сватбеното тържество, какви тоалети ще си ушият, кого ще поканят и каква храна ще приготвят.

Климент си ги представи - жилавата като върбова клонка Ава с дълга вълниста коса, бяло лице и искрящи очи. До нея Ирина, сведена над бродерията си, черната коса гали мургавата й кожа, гърдите й едва се очертават под дебелата зимна дреха, а на красивото й лице се разлива широка усмивка. На леглото до нея пълзи малкият Йоан, който с всеки изминал ден става все по-голям...

- За какво си мислиш? - гласът на Йосиф стресна писаря и го извади от унеса му. - Изглеждаш така, сякаш те е споходил ангел небесен.

- Мислех за семейството си. За жена ми и сина ми.

Монахът се усмихна.

- Сигурно много ги обичаш?

Климент кимна и също се усмихна.

- Те са моите душа и сърце. Те осмислят живота ми! Те са всеки мой дъх, те... - той спря и махна с ръка. - Няма значение.

- Някога и аз имах семейство - каза Йосиф и очите му се замъглиха. - Не ги помня много добре, но съм сигурен, че също много съм ги обичал. Живеехме в малко село в планината. Един ден ни нападнаха. Огромни мъже с дълги бради и черни коси, лицата им бяха боядисани. Мисля, че трябва да са били великани - слабоумният кимна сам на себе си. - Бяха много високи за обикновени хора. С дълги ръце, в които стискаха мечове, брадви и боздугани, грамадни крака, обути в железни ботуши. Избиха всички, а къщите подпалиха. После лисиците изядоха труповете!

- Лисици?

- Лисици! Имаха дълги носове и остри зъби, великаните ги водеха като кучета! Козината им беше като огън! Мен не ме откриха, бях се скрил под купчина дърва. Пропълзях под тях, гледах как селото гори, близките ми умират и безшумно плачех. Нагълтах се с дим и съм припаднал. За добро или за лошо не умрях, дори лисиците не ме подушиха. Но оттогава казват, че главата не винаги ме слуша. Непохватен съм, често изпускам това-онова, братята се ядосват и ме хокат. Не им се сърдя - Йосиф се усмихна примирено. - Дълго обикалях. Скитах къде ли не, просих, крадях, работих, каквото ми падне. Преди няколко години дори участвах в градежа на голямата базилика в Плиска - гордо отбеляза той. - Но накрая имах щастието да намеря това място и Бог. Игуменът ме прие, даде ми расо и ме допуска до службите, макар още да не съм истински монах. Но съм благодарен, че мога да служа и се моля на Бога. Той замени убитите ми родители. Виж! - разгърна той дрехите си. - Имам кръст! Еремия ми го даде! Много е добър. Обичам кръстовете! Имам няколко - той извади сковани накриво парчета дърво. - Дори и това! - слабоумният вдигна ботушите си и показа подметките им, на които имаше грубо изрязани кръстове. - Вечер, когато не мога да заспя, когато ми е много тъжно или някой ме е обидил несправедливо, държа кръста и се моля, а майка ми слиза от небето като ангел, цялата окъпана в светлина. В такива моменти се чувствам щастлив!

- Намериха ли великаните? - неуверено попита Климент. - И лисиците.

Йосиф вдигна рамена.

- Едно, две, три - почна да брои той, след което се обърна и лицето му се сгърчи. - Кой се интересува от няколко заклани селяни? Боритарканът едва ли е разбрал за случилото се. След години се опитах сам да ги намеря. Мислех, че ако ги открия и накажа, ще възстановя справедливостта. Така е честно, нали? Исках да ги накарам да страдат така, както страдах и аз. Знаеш ли - очите на слабоумния проблеснаха за миг, - всеки си има слабо място. Дори и най-закоравелият разбойник. Дори демоните, великаните и лисиците. Всеки има в душата си струна, която, ако дръпнеш по-силно, ще се скъса и ще го съсипе завинаги! Важното е да знаеш коя е тя и кога да я дръпнеш - расофорът се ухили грозно, зъбите му щръкнаха като на животно. - Представях си как намирам тези, които съсипаха живота ми, и ги измъчвам един по един. Желанието ме опияняваше. Да си отмъстя! Мислех, че няма нищо по-сладко от това - Йосиф завъртя очи. - Знам, тези мисли не са за Божи служител. Но аз ги оставих пред вратата на манастира и никога повече не се върнах към тях. Чуждата смърт нямаше да върне семейството ми.

- Съжалявам за това, което си преживял - потупа го по рамото Климент. - Семейството наистина е важно. Когато съм с моето, когато съм с Ирина и Йоан, нищо друго няма значение.

- Завиждам ти! - очите на Йосиф този път гледаха съвсем нормално. - Имаш хора, които да обичаш и за които да се грижиш. Но аз имам Бог! - слабоумният допи млякото. - Ти си добър човек. Спаси ме от пръчката на Велизар. Искам да съм ти приятел. Аз нямам много приятели.

- Разбира се - сериозно кимна Климент. - Ще бъдем приятели! Но ако искаш да ми помогнеш, разкажи ми какво се случи вчера на гробището. Не бързай! - вдигна ръка той, преди събеседникът му да заговори. - Спомни си и най-малките подробности, дори неща, които може да ти се струват глупави или незначителни.

Расофорът кимна с глава, стисна очи и набръчка чело.

- Беше ми студено - започна той - и валеше силен сняг. Снежинките падаха по лицето ми и ме мокреха. Тап, тап, тап - сякаш паяк ходеше по кожата ми с малките си ледени крачета - той потрепера. - Беше неприятно. От едната ми страна вървеше Игнатий, от другата Герасим. Бяха като черни силуети, не се виждаха добре. Внимавах къде стъпвам, за да не се подхлъзна. Не искам да падна на леда и да се ударя лошо. Кой ще се грижи за мен, ако си строша крака? Затова си гледах в краката. Гледах внимателно и видях в снега... - монахът замълча и вдигна вежди, сякаш учуден от собствения си спомен - ... видях лъжица!

- Лъжица ли?

- Да, лъжица - Йосиф доволно плесна с ръце. - Сега се сещам ясно - беше дървена и с дълга дръжка. Стърчеше наполовина от снега между няколко сухи сламки. Беше точно пред черквата. Ха! - извика той и посочи дървена лъжица с дълга дръжка, забравена на една от масите. - Ето като онази! Помислих, че брат Беримир я е изпуснал. Или някой от послушниците, които му помагат. Някои са ужасно гадни, подиграват ми се и ме замерят с остатъци от храна. Те непрекъснато разнасят напред-назад гърнета, тави, тенджери, чинии и всякакви други неща. Нищо чудно някоя от лъжиците да бе паднала, без да забележат.

Писарят прехапа устни. Не знаеше какво да каже.

- След това... - запъна се Йосиф - завих покрай църквата и стигнах до гробището. Нещо се чернееше на един от кръстовете. Не се виждаше ясно заради виелицата. Отначало помислих, че е някой от братята, извиках, но никой не ми отговори. А когато приближих... - монахът захлупи лицето си с ръце.

- Спокойно! - сложи ръка на гърба му Климент. - Всичко това е минало.

- Не мога да забравя главата на магарето - с треперещ глас отговори монахът. - Озъбената му муцуна все едно ми се хили. Очите му бяха мътни като на рибите, които чистя, но съм сигурен, че ме виждаше. И тази кръв... И миризмата... На пръст и смърт... Прилоша ми и паднах. Може да съм си ударил главата. Не помня. Виж! Тук отляво - посочи той - ме боли и имам синина. Събудих се в лечебницата, а Еремия ми даде да пия сок, от който заспах...

- Добре, добре, стига за това - писарят притисна като малко дете до себе си треперещия монах. - Това е било просто едно мъртво магаре. Не може да навреди на никого с нищо. Но наистина беше грозна гледка. Дори Корсис, който е участвал в толкова битки, се разстрои, като го видя.

- Наистина ли?

- Наистина! - Климент пусна Йосиф и се загледа в лицето му. - Казват, че не си наред с главата, но си запомнил неща, които биха пропуснали мнозина. И успя да си ги спомниш въпреки страха. Справи се много добре!

Очите на слабоумния грейнаха, на лицето му се разля широка усмивка.

- Ти си дошъл тук да търсиш демона, нали? - попита той. - Не си като онзи предишния, дето умря под кулата. Той беше лош и груб. А ти ми даде мляко. Затова ще ти кажа - Йосиф се огледа бързо и зашепна, - аз съм го виждал!

- Кого?

- Демона! - монахът сложи пръст пред устните си. - Понякога нощем не мога да спя. Ставам и излизам да се разходя. Не си виждал двора, когато няма сняг. Чудесен е! - в очите му блесна възхищение. - Случва се в тъмното да видя падаща звезда или някой ангел. Преди ми се явяваха рядко, но откак дойдох в манастира, идват по-често. Усмихват се и ме гледат, вдъхват ми кураж - расофорът махна с ръка. - Но онази нощ не видях ангел! Беше преди два месеца, бях излязъл, задушавах се между каменните стени в килията. Легнах зад една купа със сено. Беше хладно, но си носех расото. То е дебело и ме пази от студа. Не го оставям никъде! Игумен Пацик ми го даде и ми каза да го пазя. То си е само мое! Не знам колко време лежах и гледах звездите. Чудех се дали Бог може да ме види и през нощта, когато е тъмно. Глупав въпрос - изчерви се Йосиф, - Бог вижда всичко и всякога, нощта не може да те скрие. Лежах и си мислех такива неща, когато внезапно чух звук. Сякаш нещо се носеше над земята, а краката му съвсем леко я докосваха. Беше хем прекрасен, хем страшен. Обгърна ме студ, сърцето ми се сви - слабоумният хвана Климент за ръката и я стисна силно. - Погледнах зад купата и видях сянка! Жена, а краката й не докосваха земята! Наистина! - Йосиф бързо се прекръсти. - Косата й се виеше около нея, скриваше я почти цялата, но казвам ти - сигурен съм, че беше жена. Тя бързо премина през двора, стигна до стената и изчезна. - Монахът замълча и стисна очи, борещ се със спомена. - Уплаших се. Много се уплаших! В манастира не бива да влизат жени! Забранено е! На другия ден казах на игумена, но той ме нахока, че не знам какво говоря. После се върнах да търся стъпките й. Исках да му докажа, че съм прав. Вместо тях намерих няколко пера - Йосиф отново започна да трепери, от очите му потекоха сълзи и той ги изтри с мръсния си ръкав. - Това е била тя, Гилу, нали? - попита той. - Злата сила, която шества между стените на манастира и убива по този страшен начин. Тази, за която одеве говореха Велизар и останалите.

Климент не знаеше какво да отговори. Можеше ли да приема за истина думите на човек, който вижда ангели, великани и огромни лисици?

- Видя ли я след това отново?

Йосиф кимна.

- Още три или четири пъти - шепнешком отговори той. - Но повече не посмях да последвам стъпките й.

Слабоумният не каза нищо повече, което да бъде от полза на писаря.

След като се увери, че Йосиф няма с какво повече да му е полезен, Климент реши да потърси иконома Филимон. Искаше му се да разгледа килията и вещите на брата на княза Докс.

Прекоси бързо двора, опитвайки се да се скрие от вятъра, и влезе в централната сграда. Надяваше се някой да го упъти къде да намери иконома. Йосиф също тръгна с него, ломотейки нещо, но на Климент сърце не му даде да го прогони. Жал му беше за слабоумния, който беше изгубил цялото си семейство по толкова ужасен начин. Щеше да се наложи да се примири с компанията му поне на първо време.

Срещна помощниците си, замръзнали и недоволни да обикалят около старата кула. Дори Корсис, който единствен се бе зарадвал на поставената от Борис задача, изглеждаше нещастен и недоволен. Бяха намерили в снега няколко стари подкови, счупена стрела без връх и парче изгнило дърво. Следи, освен тези на писаря, нямало.

Климент им каза да изхвърлят боклуците, които бяха събрали, и да влязат да се стоплят. Самият той, следван от Йосиф, продължи да търси иконома.

Намери Филимон да се кара на един от послушниците, който беше дълбал по дървената рамка на леглото си с ножче. След като го наказа да каже десет пъти молитвата „Отче наш“, Филимон пусна провинилото се момче.

- Трябва да ги държа изкъсо, иначе се отпускат и създават сума ти неприятности - въздъхна той. - Не им е лесно на тази възраст. Повече ги гонят игрите и закачките, а на сърцето им са мечове и битки, вместо кръст и покаяние.

- Всички момчета са еднакви - съгласи се Климент. - Дай им една пръчка в ръка и ще са много по-доволни, отколкото да държат перо или четка.

- Понякога направо ги съжалявам. Повечето не идват по своя воля, а ги водят бащите им. Искат да се харесат на Борис или да имат свещеник в семейството, който да им помогне да се издигнат. Но едва ли си дошъл при мен, за да обсъждаме тези неща.

- Така е - усмихна се Климент. - Питах се дали можеш да ми покажеш килията, в която е живял Докс.

- Разбира се - монахът извади от джоба си връзка с ключове и погледна Йосиф. - И той ли ще идва с нас?

Климент сви рамена.

- Горкият нещастник! - Филимон тръгна по коридора. - Брата на княза имам предвид. Да го сполети такава ужасяваща смърт. Откак дойде при нас, животът му не беше много весел. Приличаше ми на послушниците, за които ти говорих преди малко, все пак падна от високо. Беше пълководец, свикнал да му се подчиняват, да размахва меча и да препуска на коня, а му се наложи да стои затворен между четири стени, да се моли и да търси прошка.

- Това беше леко наказание за опита му да свали Борис - твърдо каза Климент, който беше разкрил заговора на Докс. - Князът постъпи благородно, като му подари живота.

- Разбира се! Разбира се! - веднага се съгласи Филимон. - Исках само да кажа, че в началото и на него не му беше лесно. Вечно беше мрачен и умислен, не говореше с никого. Хранеше се в килията си. Но постепенно се промени. Намери Бог. За това пък му завиждам! - монахът се усмихна неловко в сумрачния, студен коридор. - Мнозина търсят Господа, преди той да слезе в сърцата им. Аз самият съм още търсач. Но Докс го намери. Поне така казваше. Но промяната беше очевидна. Силите му се върнаха, очите му блестяха, походката му пак стана напета, осанката му горда... - Филимон поклати глава - жалко, че трябваше да умре по този начин - повтори той.

Монахът спря пред една от вратите, мушна ключа, който държеше, в ключалката, превъртя го и отвори.

- Това е - посочи той с широк жест. - Тук живееше братът на княза.

Климент кимна и огледа килията от прага. Прост сламеник, вълнено одеяло, маса със стол, кана, леген за вода и ракла съставяха обзавеждането на стаята. На стената висеше разпятие, което изглеждаше странно самотно в тихия студ. Миришеше така, както миришат помещенията, в които дълго не е живял никой. На прах, вар и спарено. Във въздуха се усещаше нещо, което подсказваше, че тук отдавна не е влизал никой. Прозорчето беше малко и с решетки, през него едва ли би могло да се провре и дете.

Климент постоя още миг на прага, след което бавно пристъпи в стаята на убития.

- Намерихме го точно под прозореца - веднага обясни Филимон. - Беше паднал по лице и да ти кажа право, по-добре да не го бяхме обръщали. Лицето му беше най-страшното нещо, което съм виждал през живота си! Очите му бяха изхвръкнали, езикът висеше на една страна, по врата му имаше засъхнала кръв. Но най-страшно беше лицето - застинало в ужасяваща гримаса. Преди да умре, Докс е видял нещо ужасно!

- Какво ли е видял? - попита Климент, докато опипваше сламеника в ъгъла и се озърна за новия си приятел. Не му се искаше Йосиф да се разстрои отново от думите на иконома. Но от расофора нямаше и следа.

- Имам своя версия за това, което се е случило. Споделих я с игумена, но той не се отнесе сериозно - монахът изглеждаше недоволен. - Това, че Докс беше паднал по лице към прозореца, едва ли е случайно! Сигурен съм, че е видял там нещо ужасно! Нещо, което толкова го е уплашило, че сърцето му не е издържало и се е пръснало! Тогава не е имало нужда никой да влиза в стаята му. Така трябва да е станало!

Климент спря за миг и учудено погледна монаха. В това, което казваше, имаше смисъл.

- Може и да си прав - замислено каза той. - Но това не обяснява следите от ухапване по врата.

- Мислих за това - веднага отговори Филимон. - Възможно е да са получени по-рано, преди Докс да се заключи в килията си.

- Наистина е възможно - съгласи се писарят, - но ако е така, значи е бил нападнат. Логично е след подобна случка да потърси помощ, не да се заключи сам.

- Е, не мога да имам отговор на всички въпроси - намусено каза събеседникът му. - Вероятно е имал свои причини да крие за нападението.

- Ами Севар?

- Какво Севар?! - все още раздразнено попита Филимон. -Дойде, разпита всички, държа се грубо. И той като теб искаше да огледа килията на Докс. Доведох го, отключих и го оставих. Бави се около час. Какво толкова търси, така и не можах да разбера. Между тези стени няма нищо!

Климент кимна неопределено и продължи да оглежда. Побутна легена, провери съдържанието на каната, огледа вратата и кожените й панти, отвори раклата, но освен валма прах не намери нищо друго.

- Къде са нещата на Докс?

- Прибрах ги - нацупено отговори монахът. - Но нямаше кой знае какво. Няколко ката бельо, две раса, колан и плетена шапка. Струва ми се, че това беше всичко.

- Е, все пак искам да ги видя. Нямаме повече работа тук - обяви писарят и двамата излязоха в каменния коридор.

Вещите на Докс бяха такива, каквито ги описа Филимон. Климент ги огледа една по една, но не намери нищо, което да му подскаже защо е бил убит братът на княза.

Небето се беше схлупило още по-ниско, сивите облаци, тежки като оловни капаци, заплашваха да смажат земята, вятърът злобно виеше по ъглите. Всеки момент снегът щеше отново да завали, но засега въздухът бе чист, макар и леденостуден.

Климент придърпа наметалото си по-плътно около тялото и уверено закрачи в снега. Имаше намерение обстойно да огледа двора на манастира и да си представи ясно кое къде се намира, на какво разстояние, колко време трябва за придвижването от едно място до друго.

Разговорът със слабоумния монах не му излизаше от главата. Дали Йосиф наистина беше видял жена в двора, или тя беше плод на фантазиите му? Старият йеромонах също твърдеше, че в светата обител влизат жени - нещо, което толкова раздразни Пацик. Реакцията на игумена беше разбираема - на него едва ли му беше приятно княжеският пратеник да мисли, че не управлява достатъчно добре поверения му манастир. Но ако Йосиф беше прав и в манастира наистина влизаха жени, нещата можеха да се окажат съвсем различни.

Криещ се от вятъра, Климент обходи целия двор надлъж и шир. Мина покрай църквата, спря се на гробището, обиколи работилниците, централното здание, градините, конюшните и оборите. Небето се смрачи още повече, започна да прехвърча сняг. Накрая стигна до старата кула, която за малко не стана причина за смъртта му. Желаейки да забрави страховете си, той спря и скептично огледа постройката. Нима само преди няколко часа щеше да умре на върха й?

Климент доближи отворената врата и подтикван от любопитство и желание да види мястото, където за малко не бе загинал, влезе вътре. Стълбите му се видяха мрачни и стръмни, от твърд черен камък, покрити с лед и скреж. Покарай тях минаваше потъмнял от времето парапет, счупен на места, стърчащ като зъби в мрака.

Страхът внезапно се завърна, прониза го като нож, кожата на ръцете му изтръпна, коремът му се преобърна, главата му се завъртя, мислите му внезапно се изпълниха с ужас. Искаше му се да се обърне и да побегне с всичка сила далеч от ужасното място, но вместо това опита да пребори внезапно обхваналата го паника, пристъпи напред, хвана се за перилото и дълбоко пое въздух.

Допирът на твърдото дърво го успокои. Страхът се притъпи, но остана там някъде - скрит под повърхността, готов отново да изскочи и да го стисне за гърлото.

„Това е само една обикновена стара кула“ - каза си писарят. - „Постройка от камъни, хоросан и дърво. Няма нищо, което да ме заплашва, в нея. Страхът ми е реакция на това, което се случи през нощта.“

Доволен, че е намерил логично обяснение на станалото, той бавно тръгна нагоре по стълбата. Въпреки това страхът остана, свит като огнено слънце точно под пъпа му, слънце, което пускаше тънките си лъчи из цялото му тяло.

Изкачи се бавно до върха, като внимаваше да не се подхлъзне. По средата на стълбите отново подмина заключената врата. Спря пред нея, разклати тежкия ръждясал катинар, но той не помръдна. Опита се да погледне през някой процеп, но вратата така добре лягаше върху каменната стена, че не можа да види нищо.

Вятърът на върха за малко да го изненада. Силен и студен, той духаше сякаш от всички страни едновременно и на писаря му се наложи да приклекне и да се хване за една от подпорите на камбаната, за да се удържи. В камбаната, вместо език, кротко спяха ято прилепи. Това обясняваше какво се бе случило през нощта. Явно по някакъв начин ги беше раздразнил, а те в лудешкия си полет за малко не станаха причина за смъртта му.

Усети как си отдъхва, а част от напрежението се свлича от рамената му. За станалото имаше обяснение, точно както беше предполагал - просто и смислено, без в него да е намесена зла сила.

Огледа заледените камъни, намери следи от стъпките си в замръзналия сняг, ясно личеше къде се е хлъзнал след атаката на прилепите. Внимателно се надвеси над перилата и погледна надолу - пред него се беше ширнал целият манастир. Наблизо беше мястото, където бе намерен Севар, вляво се виждаше магерницата, вдясно оборът и няколко други постройки. Съборната църква се падаше почти пред него, килиите зад гърба му. Климент погледна още веднъж през парапета и въздъхна. Нямаше и капка съмнение - щеше да е мъртъв, ако не се беше вързал през нощта и беше паднал.

Придържайки се с ръка за парапета и внимателно местейки крака по заледения под, той тръгна обратно. Не бързаше за никъде. А и един инцидент му беше повече от достатъчен. Нямаше да рискува отново на върха на тази кула, която го плашеше и за малко не стана причина за смъртта му.

Снегът се беше усилил, валеше плътно на талази, а вятърът го подемаше, завихряше и хвърляше в очите му. Като изгубени души, бързащи да се скрият на завет, между неясните очертания на сградите притичваха послушници и монаси.

Климент наведе глава срещу вятъра, придърпа качулката си по-плътно, за да се предпази от снега и закрачи към главната сграда. Искаше да обмисли това, което беше научил.

Наближи гробището и за по-пряко тръгна направо между кръстовете. Докато вървеше, нещо привлече вниманието му. Носени от вятъра, във въздуха се въртяха малки черни петна. Други се събираха около каменните основи на гробовете или прехвърчаха между тях.

Заинтригуван, Климент приближи, приклекна и по тялото му пролазиха тръпки. В краката му, трептяща на вятъра, имаше малка купчинка черни, лъскави пера.

8

Силен порив на вятъра духна перата, поде ги във въздуха и ги отнесе. В същия миг се разнесе драскане, същото, каквото Климент беше чул през нощта, което надвиваше дори воя на виелицата.

Все така приклекнал, писарят посегна да извади меча си, но той не беше на мястото си. Когато излизаше по-рано сутринта, не предполагаше, че ще има нужда от оръжие.

Проклинайки глупостта си, Климент се сниши зад близкия кръст и се опита да различи нещо в бялата пелена. Зад един от гробовете се надигна черна сянка, тъмни крила се устремиха към небето.

- Ела тук, добиче проклето!

Гласът на брат Герасим прозвуча неочаквано близо и миг по-късно монахът изплува през снежната завеса, теглейки след себе си инатящо се кафяво теле.

- Да измръзнеш ли искаш бе, говедо! - не спираше да нарежда той. - Не виждаш ли каква виелица е, какво си се запънало като магаре на мост?!

Монахът видя приклекналия Климент, спря учуден на място и присви очи.

- Ти пък какво дебнеш тук? - попита той, а погледът му бързо се стрелна на всички посоки.

Писарят стана, изтупа дрехите си от снега и без да отговаря на въпроса помогна на монаха да отведе телето в обора.

Вътре беше топло и уютно.

Миришеше на кожа, спарена слама, животински изпражнения, кръв и дим, но въпреки това помещението се видя на писаря светло и сигурно.

По стените висяха оглавници, юзди, седла и подкови, между тях бяха подпрени дървени гребла и лопати, по ъглите имаше купчини слама и стари кофи.

В задната част на помещението се намираше конюшнята, вляво и вдясно бяха настанени кравите, които обърнаха големите си очи към новодошлия, бавно преживяйки.

Атмосферата му напомняше за собствения му обор, който бе оставил далеч отвъд реката. Споменът за дома изпълни с печал и без това натежалото сърце на писаря и го накара за сетен път да съжали, че се е заел с поставената от Борис задача. Вместо да е тук, можеше да е в своята конюшня, а жена му и синът му да го чакат съвсем наблизо, можеше...

- Какво искаш? - грубо го изтръгна от мислите му Герасим. Монахът стоеше прав в една от клетките, беше завързал телето, което невъзмутимо дъвчеше сено от наръча пред него. Монахът влезе при близкия кон и вдигна крака му, за да огледа подковата. - Зает съм, нямам време да се занимавам със сплетни и клюки. Животните трябва да се подковат, пироните понякога падат от студа. Добре че мога да се справя и сам с това, баща ми ме научи! Нямаше друг ковач като него! - Той плю на земята. - След това трябва и да се изкарват, за да се поразтъпчат. Ако стоят много на едно място, може да се разболеят.

- Не те ли е страх, че нещо може да те срещне във виелицата? Не те ли е страх след всички тези убийства?

Високият монах се засмя и потупа расото си с мазолестите си ръце.

- Не вярвам в демони! Но и да има, нека ми дойдат! Ще ги посрещна с това! - той повдигна дрехата си, под която се видя дръжката на кинжал.

- Мислиш ли, че ще ти помогне? Севар също е бил въоръжен - отговори му писарят.

Герасим не каза нищо, само поклати глава и започна да разпределя храната на животните.

- Разкажи ми какво знаеш за убийствата! - настоя Климент. - Ти се грижиш за животните, би трябвало пръв да си забелязал изчезването им. Нещо не ти ли направи впечатление?

Конярят махна с ръка.

- Какво очакваш да ти кажа?! Да, имаше изчезнали животни. За всичко съм докладвал на игумена. Видя манастира - голям е, не мога да следя всичко непрекъснато. Ако някой иска да открадне кокошка или гъска, може да го направи спокойно. Отначало мислехме, че са селяни или ратаи, но след това се оказа, че грешим...

- Би трябвало да си по-развълнуван от смъртта на стоката си! Или не те интересува особено.

Герасим се обърна и заплашително стисна вилата, с която разхвърляше сламата.

- Ти какво, обвиняваш ли ме?

- Не обвинявам никого. Засега! Просто изтъквам фактите.

Впил поглед в писаря, монахът пристъпи напред, но спря, сякаш се колебаеше какво да направи.

- Какво ли знаеш за животните пък ти!? - каза накрая той и ядно хвърли вилата встрани. - Господар от града, който не е помирисвал обор!

- Бъркаш! - студено му отговори Климент. - Може да ти изглеждам градски човек, но от няколко години съм земеделец. Живея в имение до Филипополис и точно преди Борис да ме прати в преславния ви манастир израждах теле! Така че знам достатъчно за животните, за да мога да различа кога някой го е грижа за тях и кога не!

Герасим откачи от стената един оглавник, седна на дървено столче и започна да го поправя. Конярят присви очи, лицето му се осея с дребни бръчици.

- Питаш ме за убитите животни? - той стисна ядно коравите си ръце. - Едно ще ти кажа: Ако ми падне този, който им причинява това, демон или не, човек или не, ще проклина мига, в който се е родил! Може и да съм монах, но и Божието милосърдие има граници! Разбирам да убиеш, защото си гладен, защото няма какво да ядеш. Но да убиеш по този начин... Отдавна гледам животни. И мога да ти кажа, че в някои отношения са много по-добри от хората. Не искат нищо друго освен малко любов, а в замяна са готови да ти дадат млякото, вълната, яйцата, дори месото си! Няма да те предадат, няма да те излъжат, няма да ти направят зло! Ти си княжески, важен човек, голяма работа. Казваш, че си израждал теле и разбираш от тези неща. Хубаво! Но тогава направи така, че този, който убива животните, да си получи заслуженото.

- И ти не можеш да ми помогнеш с нищо?

Монахът завъртя глава.

- Нощем не спя. Дебна и чакам. Залагам капани, поставям клопки. Слухтя като бухал. Непрекъснато съм нащрек. Нищо! Убиецът е много предпазлив! Не съм намерил дори следа от него.

- Може би защото не оставя следи - тихо каза Климент и си спомни разговора в скриптория и летящите демони. - Откъде си, братко?

- Роден съм в едно от селата до Средец. Често ходехме на пазар в града. Това има ли значение?

Климент вдигна рамена.

- Ами Докс и Севар? - попита той. - За тях какво знаеш?

- Нищо повече от това, което ти каза игуменът. Занимавам се с животните и това ми стига. Не си завирам носа, където не ми е работа. Гледах да стоя далеч от брата на княза. Не обичам големци. Пък и напоследък той прекарваше повечето време в библиотеката. Там също не обичам да ходя. Що се отнася до Севар, той умря прекалено бързо, за да мога да ти бъда полезен. Питай Агапий. Той го намери.

- Вече говорих с него. Но искам да знам какво мислят и останалите. Ще разпитам всички.

Герасим не отговори, а само вдигна рамена и продължи съсредоточено да оправя оглавника.

* * *

Преписвачът Агапий нахлупи ниско качулката си и огледа двора. Не се виждаше нищо. Вихрушката скриваше всичко от погледа, сградите се виждаха като неясни силуети.

Така беше още по-добре. Никой нямаше да му досажда с излишни въпроси.

Агапий бързо се огледа и се гмурна в снежната пелена. Щеше да докаже на останалите, че не е толкова лекомислен, за колкото го смятаха. Щеше да блесне и пред княжеския пратеник с ума и логиката си. Пък после кой знае - писарят можеше да спомене името му и пред самия Борис. Монахът беше чул, че владетелят има нужда от личен писар. Е, той с удоволствие щеше да поеме този пост.

Въпреки студа Агапий се засмя. Сам щеше да изкове бъдещето си! Нямаше по цял ден да се свива в скриптория, докато очите му изтекат и се наложи някой от послушниците да го води за ръка до клекалото на клозета.

Беше си спомнил нещо, което можеше да се окаже важно, макар сам да не беше още сигурен докъде точно ще го изведе. Едно знаеше - убийствата, които плашеха всички, не бяха такива, каквито изглеждаха.

Затова имаше среща с един от братята, с когото искаше да размени няколко думи.

Преписвачът се усмихна при мисълта колко лесно се беше съгласил той. Агапий беше избрал удобно място, където да не ги безпокоят. Една изоставена барака зад останалите сгради, съвсем до стената.

Въпреки това трябваше да внимава! Не искаше да го намерят с разбита глава и дупки на шията.

Агапий потрепери и бръкна под расото. Допирът до кокалената дръжка на дългия нож му подейства успокоително. Беше готов.

Преписвачът внимателно си проправи път между сградите, подмина ковачницата, зави покрай конюшните, плъзна се покрай стената и се озова пред бараката.

Вратата й зееше отворена, вътре беше тъмно. Агапий съжали, че не е взел фенер или факла, извади ножа и бавно пристъпи в мрака.

Нещо в задната част на бараката се размърда и той веднага застана нащрек. Нечий силует се очертаваше върху тъмната стена.

- Ти ли си, братко? - попита преписвачът и тръгна между нахвърляните на земята боклуци.

Очите му свикнаха с полумрака и когато наближи края на помещението, видя, че това което бе взел за човек, е нечие расо, окачено на стената.

- Хей! Има ли някой тук? - извика той и се обърна, усетил движение зад гърба си.

В следващия момент в главата му избухна неописуема болка, нещо тежко се стовари върху дясното му слепоочие.

Агапий изпусна ножа и се свлече със стон на земята. Последното, което усети, преди мракът да го обгърне завинаги, бе как два твърди като стомана зъба се впиват в гърлото му.

* * *

Снегът блъсна Климент в гърдите и напълни очите му, щом отвори вратата на конюшнята. Той заслони лице и бавно си запробива път през виелицата. Вдясно изникна неясен силует, носещ нещо на рамо, който също се движеше с труд през снега. Стори му се, че е Беримир и го извика по име, но вятърът отнесе думите му и след миг магерникът изчезна в снега.

„Сигурно е взел продукти от склада“ - каза си Климент и бързо се вмъкна в черквата.

Както бе казал на Герасим, имаше намерение да говори с всички главни монаси. Може би отнякъде щеше да излезе нещо, някой щеше да си спомни друго, което да го насочи в правилната посока.

Завари Игнатий да подрежда хора на втория етаж. Дългото лице на монаха, белезникавите му очи и тънкият остър нос, осеян с червени пъпки, рязко контрастираха с гарвановочерната му коса. Духовникът имаше лукав вид като на човек, който знае много неща, но няма да ги каже.

Така и се оказа.

Климент разпита водача на хора надълго и широко за смъртта на Докс и Севар, както и за обезобразените животни, опита се да разбере вярва ли в демони, но така и не научи нищо съществено. Монахът се придържаше стриктно към официалната версия и не искаше да се ангажира със собствено мнение. Единственият, за когото каза нещо по-различно, бе чигатът Севар.

- Дойде тук и започна да души, не спазваше никакво благоприличие. Пъхаше си носа навсякъде, все едно си е у дома и всичко му е позволено. Прекъсваше службата, за да задава въпроси, не се съобразяваше с никого, дори с игумена. Идва и при мен да ме разпитва за Докс. Казах му всичко, което знам, а той ме гледаше, подсмихваше се и клатеше глава, като че ли го лъжа. Въпросите му звучаха така, сякаш аз съм убил брата на княза. Все едно мога да минавам през стени и заключени врати! Крайно неприятна личност. Няма да си кривя душата - всички изпитахме облекчение, когато го намерихме със счупен врат.

Това беше всичко, което Игнатий имаше да казва. Монахът се извини, върна се при певците и скоро към тавана на църквата се понесе песен, чиста и свята, все едно излизаща не от гърлата на хора, а на ангели.

Климент поклати глава, разтърка ръце, за да се стопли и се зачуди как е възможно Бог да даде такъв глас на човек като Игнатий, който не вижда по-далеч от носа си.

Излезе от черквата и свърна към скриптория. Герасим беше казал, че преди да бъде убит, Докс е прекарвал много време в библиотеката. Интересно какво ли бе правил там братът на княза, който, преди да бъде затворен, се присмиваше на книжовниците и писарите. Трябваше да поговори за това с Велизар.

Завари преписвача Неофит и миниатюриста Тихон, които му кимнаха разсеяно, надвесени над масите си. Другият преписвач Агапий не се виждаше никъде. Нямаше го и библиотекарят Велизар.

Климент бавно тръгна между лавиците, докосвайки с върха на пръстите наредените по тях пергаменти, свитъци и подвързани книги. Гледаше преписващите послушници и се запита какво ли чака тези младежи от тук нататък. Навремето той също се бе потил над пергамента и внезапно си даде сметка какъв късмет беше извадил. Ако не беше покойният кавхан Дукум, днес можеше да седи прегърбен в някой скрипторий, да се взира с все по-късогледите си очи в пергамента пред себе си и да преписва сметки, каталози със стоки и военни отчети. Животът му щеше да се развие по съвсем друг начин, имаше да срещне Корсис и Невестулката, нямаше да срещне Ирина. Нямаше да има син, нито имение до Филипополис, нито...

Писарят потрепери и махна с ръка.

Сега не беше време за подобни мисли. Може би някой от младежите, които се трудеха над преписите, щяха да станат като него, дори да го надминат! Те имаха шанс, много по-добър от този на повечето си връстници, по-добър дори от този, който беше имал той. Борис предвиждаше за тях живот, който щеше да им даде много възможности, стига да имат желание да се възползват от тях. Книгите и проповедите им щяха да обиколят цялата страна, да стигнат до мнозина и да преобърнат живота им завинаги. Щяха да се превърнат в основата на нещо ново и велико, което да надживее и тях, и него, и княза.

Нещо, което да остане завинаги!

Климент поклати глава, внезапно осъзнал колко важно и голямо е това, което прави Борис и как ще промени, не!, как променя живота на поданиците си.

Зад една от етажерките неочаквано се появи Велизар, съсредоточено прелистващ някаква книга. Той се стресна, когато писарят го повика по име, подскочи и разроши с ръка къдравата си коса.

- Какво правиш тук? - попита библиотекарят. - Обикновено не пускам никой да влиза сам в библиотеката!

- Защо? Някаква тайна ли криеш?

- Какви тайни? - тросна се Велизар. - Не искам братята и послушниците да се мотаят между рафтовете. Вземат и разместват, каквото им падне, след това иди го търси! Този препис на Светото Евангелие например - той потупа книгата, която носеше - трябваше да е на предните рафтове, а кой знае защо се е оказал чак отзад. Търся го повече от час! Но ти едва ли си дошъл да си говорим за книги - махна с ръка той.

- Всъщност точно за това съм дошъл. Разбрах, че преди да бъде убит, Докс е прекарвал много време в библиотеката. Чудех се защо ли?

- Ах, това ли? - поклати глава Велизар. - Не мислех, че е важно. Докс идваше често в библиотеката, да. В началото искаше богословски книги. Нали ти казах, внезапно стана много набожен. След това започна да се интересува от история. Четеше всичко за Гърция и Рим, дори хрониките за станалото по нашите земи. Напоследък се беше запалил да разбере каква е била разрушената църква на мястото, където сега е построен манастирът. Можеше да чете и на гръцки, и на латински, което му даваше широки възможности. Караше Агапий да му помага в пречертаването на разни карти, налагаше ги една върху друга, но не знам да е постигнал нещо с това.

- И това е всичко?

Библиотекарят въздъхна.

- Знам ли? Докс непрекъснато се разхождаше наоколо, особено през последните месеци, откакто му беше разрешена повече свобода. Имаше и посетител. Един от старите му приятели, който най-накрая се престраши да дойде да го види. Затвориха се в килията му и си говориха цял ден.

- Помниш ли как се казваше?

- Има си хас! Беше от великите боили. Курт! Чух, че наскоро се е покръстил.

- Чакаше до последно да види накъде ще задуха вятърът. Говореше се дори, че е участвал в бунта на Иратаис, но като видял, че князът ще надделее, минал на негова страна. Така и нищо не се доказа. Чудно за какво ли са си говорили двамата?

Монахът сви рамена.

- Едва ли някой може да ти каже.

- Къде е Агапий? - попита Климент. - Не го видях в скрипториума. Искам да поговоря с него за тези карти.

- И аз бих искал да знам къде е! - ядоса се библиотекарят.

- Излезе преди час и не се е връщал. Работата му стои непипната и се трупа. Обикновено не постъпва така. Пацик много ще се ядоса, ако разбере, че се шляе, вместо да изпълнява нарежданията му. Напоследък имаме много за наваксване.

Климент понечи да отговори, но не успя. Някъде отдалеч се чу вик, приглушен от стените на библиотеката, но все пак лесно различим. Някой крещеше от страх.

- Какво беше това? - попита писарят, опипа кръста си, там където обикновено висеше мечът му и отново съжали, че е излязъл невъоръжен. Макар и манастир, „Свети Архангел Михаил“ се оказа много опасно място.

- Някой вика! - отговори пребледнелият Велизар и бързо се прекръсти. - Господ да ни е на помощ! Дано не ни е сполетяло още някое нещастие.

В скриптория настъпи бъркотия. Послушниците наскачаха от местата си и започнаха да се блъскат около прозорците. Неофит и Тихон безуспешно се опитваха да ги успокоят, всички викаха, ръкомахаха и говореха едновременно.

Без да губи време, писарят грабна наметката си и хукна навън.

Снегът намаляваше, вятърът почти беше утихнал. Виковете се носеха от източната част, там където бяха градините, няколко монаси тичаха в същата посока. Докато бързаше пред тях, Климент разпозна гласа на брат Еремия. Какво ли беше станало, та лечителят крещеше така?

След това ужасът от предишния ден се повтори, този път още по-страшен.

Под една суха лозница, облегнат на стената в снега, все едно си почива, лежеше преписвачът Агапий. На бледото му като платно лице беше застинала маска на изумление, страх и ужас, очите му бяха изхвръкнали от орбитите, устата му зееше широко отворена, от нея се подаваше надебелял тъмен език. Снегът плавно падаше върху главата и рамената на монаха и се трупаше върху разбития му череп по бузите, носа и устните му. Ръцете на убития бяха разтворени встрани, расото му беше разрязано, а отдолу се виждаха разтвореният му гръден кош и корем, стърчащите ребра и черва, бялата му долна риза и вълнен панталон, потъмнели от кръв. Единият крак на Агапий стърчеше нелепо нагоре, като че ли се опитва да стане, другият беше затънал в почервенелия сняг.

Страшен беше и вратът на монаха. Кожата беше разкъсана и висеше на парцали, отдолу стърчаха сухожилия и парчета посивяваща плът, цялата в синини и отоци. Няколко дълбоки дупки зееха в месото, белезникави и безкръвни, сякаш хищно животно се беше хвърляло, хвърляло и хапало многократно нещастния преписвач.

Брат Еремия стоеше втренчен до трупа, устата му беше отворена като за вик, но от нея вече не излизаше звук. До него, закрил лицето си с ръце, несигурно пристъпяше магерникът Беримир.

Събирайки цялото си хладнокръвие, Климент се обърна към прииждащите монаси, вдигна ръце и тръгвайки към тях извика:

- Спрете! Никой да не приближава!

Недоумяващи, духовниците забавиха крачка, викайки един през друг, но Пацик, зачервен и с изцъклени от напрежение очи, доближи писаря и се опита да го отмести от пътя си.

- Махни се оттук! - нареди игуменът. - Искам да разбера какво става!

- Брат Агапий е мъртъв! - отговори му високо Климент, така че и останалите да го чуят. - Бил е жестоко убит! Никой да не доближава трупа!

- Трябва да видя! - извика Пацик и избута писаря, който го хвана здраво за ръката. До тях дотичаха Корсис и Невестулката, които объркано гледаха ту господаря си, ту игумена на манастира.

- Задръжте останалите! - нареди им Климент и те се втурнаха да възпрат уплашените монаси.

Пацик спря близо до поругания труп на преписвача и закри лицето си с ръка. От гърдите му се изтръгна стон, той стисна още по-силно жезъла си и се олюля, но успя да се задържи на крака.

- Ужасно зверство! - простена славянинът и се прекръсти.

- Господ е отвърнал очи от нас!

- Това престъпление може да ни даде шанс - бързо каза Климент. - Цел ден вали, снегът е още пресен. Можем да намерим в него следи, които да ни отведат до извършителя на това гнусно злодеяние! Но трябва да отведеш оттук всички, преди да са заличили това, което е написано в снега.

- Не! - игуменът отвърна поглед от мъртвото тяло. - Трябва да приберем трупа и да се погрижим за него!

- Не разбираш ли?! Това е шанс да заловим убиеца!

- Няма да оставя един от монасите си да лежи по този начин в снега! Аз съм игуменът на този манастир! Аз решавам какво да става в него! Елате! - извика той на останалите.

Климент бързо пристъпи напред и вдигна високо дясната си ръка.

- Това - каза той - е пръстенът на княза. Аз съм негов пратеник! И ви заповядвам да се оттеглите, докато не завърша огледа си! Който откаже, ще наредя да го арестуват!

Монасите недоволно зашумяха, но никой не посмя да продължи напред.

- Добре! - извика Пацик. - Ще отидем в черквата! Там ще се молим за душата на брат Агапий! А след това ще пиша на Борис! - закани се той.

Климент изчака монасите да се разотидат и внимателно огледа мястото. Интересуваха го следите около трупа, които ясно личаха в натрупалия сняг. Опитваше се да не гледа към поруганото тяло на преписвача, макар от миризмата на кръв и вътрешности да му се повдигаше, а по гърба му да лазеха студени тръпки.

Мястото на престъплението беше добре избрано. От едната страна го скриваше ковачницата, а от другата - чупка в оградата. Точно отпред растяха няколко плодни дръвчета, наистина без листа и с голи клони, но така вплетени едно в друго и отрупани със сняг, че зловещата гледка не се виждаше дори от няколко крачки.

Какво ли беше правил Агапий тук?

Защо му е било на преписвача да се крие по ъглите?

И какво беше накарало Еремия да дойде на това място?

Писарят се намръщи. Билкарят му се беше сторил открит и честен човек, но може и да бъркаше в преценката си.

Трябваше да побърза. Не оставаше много до залеза, а схлупеното небе и падащият сняг правеха работата му още по-трудна.

Освен собствените им следи в белите преспи личаха още две дири. Писарят се доближи, приклекна до тях и почувства как сърцето му започва да бие учестено. Стъпките бяха човешки!

Стана и се насили да огледа трупа.

Зловещо поруганото тяло го изпълваше с ужас и мъка. Извади кърпата си и изтри лицето на мъртвеца. Само преди няколко часа беше говорил с него, беше се смял на шегите му, слушал историите му и се бе впечатлявал от войнствената му начетеност. А сега всичко, което Агапий знаеше, всичко което можеше, красивият му почерк, изящните му заглавни букви, всичките му знания за света и хората, цялата му любов, надежди и мечти бяха изчезнали. Срещу него вече не беше веселият преписвач, а просто парче месо, сухожилия и кости, ледено и студено като смъртта, в която беше изчезнал монахът.

Нямаше съмнение, че преписвачът е бил убит с удар по главата. Някой го беше халосал с нещо тежко, най-вероятно изненадвайки го в гръб. Климент се надяваше смъртта на клетника да е настъпила по този начин и да е бил изкормен след смъртта си, а не все още жив.

Вратът на жертвата наистина изглеждаше ужасно. Ниско под ухото, малко над голямата вена, ясно личаха няколко дупки, от които се стичаше засъхнала кръв. Отстрани плътта беше смачкана и разранена, с грозен, черен оттенък.

Климент внимателно претърси джобовете на расото на мъртвеца, но не намери нищо интересно. Накрая стана и внимателно покри трупа с наметалото си. Това беше всичко, което можеше да направи за него засега.

Върна се при следите и повика с ръка Невестулката и Корсис.

- Вижте! - посочи на помощниците си той. - Стъпките, които отиват към трупа, са по-дълбоки от тези, които тръгват от него.

- Убиецът е пренесъл Агапий до тук?!

- Точно така! Престъплението е извършено другаде! Станало е така: убиецът е издебнал преписвача отзад, ударил го е и му е строшил черепа. След това го е изкормил. За това трябва време. И място, където да го направи, без да бъде притесняван. Накрая го е пренесъл до тук, където е можел да дойде необезпокояван, без никой да го види.

- Което значи, че дрехите му трябва да са целите в кръв! - възбудено отбеляза Корсис.

Климент кимна.

- Съберете всички монаси и послушници. Внимателно огледайте дрехите и ботушите им. Ако по някого има следи от кръв, го арестувайте. Пратете и да приберат тялото на преписвача. През това време аз ще видя накъде водят следите.

Без да чакат втора подкана, помощниците му хукнаха да изпълняват поставената им задача.

Писарят се подвоуми за миг по кои следи да тръгне. Тези, които се отдалечаваха от трупа, може би щяха да го заведат до убиеца. Другите щяха да му посочат къде е извършено престъплението. Климент потърка замръзналия си нос и тръгна след по-плитките стъпки. Ако това беше начинът да намери убиеца, нямаше да го пропусне.

За жалост остана разочарован. Следите стигаха до средата на двора, където се губеха сред тези на останалите монаси.

Проклинайки лошия си късмет, писарят се върна обратно при трупа. Наведен над снега, забърза в падащия мрак, притеснен, че ще загуби следите.

Този път имаше късмет.

Стъпките бяха дълбоки и личаха ясно, около тях снегът беше разровен, защото този, който ги беше оставил, беше бързал. Убиецът се беше движил почти плътно до оградата. Така оставаше незабелязан от двора и без особен риск можеше да пренесе зловещия си товар. На няколко места се виждаха капки и по-големи петна кръв, тук-там личеше, че убиецът е спирал да си почива и е поставял в снега нещо обло с полепнали по него слама и пръст.

„Толкова за демоните и вампирите! - доволно си каза Климент. - Това са следи на човек и аз ще го открия!“

Стъпките минаваха покрай градината, промушваха се между ковачницата и тухларната, завиваха съвсем далеч, където стената правеше чупка, и стигаха до малка, запусната барака, която се ползваше за склад на ненужни вещи.

Писарят внимателно отвори вратата и бавно пристъпи напред. Искаше му се да има факла или някаква друга светлина, защото в бараката беше тъмно. Постепенно очите му свикнаха с мрака и той различи струпаните на камари ненужни предмети и боклуци.

Климент вдигна парче летва, намота около него стар парцал и се опита да го запали с огнивото си. Успя чак на петия опит вдигна импровизираната факла високо над главата си и като внимаваше да не се препъне, внимателно тръгна сред боклуците. Миришеше на гнило, мръсно и прашно, а над всичко това се носеше тежкият дъха на мърша. Най-вероятно някое животно беше умряло между боклуците.

Някои от тях бяха преместени, така че да се отвори малка пътечка, водеща към задната част на помещението. Личеше, че някой скоро е бил там. За разлика от останалата част там нямаше нищо, освен ръждясала стара кофа, най-вероятно паднала от близката купчина, а земята на пода беше много тъмна.

Климент застана в средата на разчистеното място и с погнуса сбърчи нос. Миризмата на мърша тук се усещаше още по-силно. Огледа се, очаквайки да съзре трупа на плъх, котка или дори лисица, но не видя нищо такова.

Наведе се и опипа тъмния пръстен под. Вместо да усети драскането на камъчета и клечки, по дланите му полепна нещо мокро и студено.

Вдигна ръката си към пукащата факла и замръзна.

Дланта му беше червена от кръв.

9

Монасите се бяха преместила в столовата и стояха по масите с мрачни лица. Зад тях, насядали по пейки покрай стената, се свиваха послушниците. Пред всички, издуващ зачервените си бузи, седеше Пацик, който нервно барабанеше с единия си крак, обут в старателно лъснат черен ботуш от агнешка кожа. Корсис и Невестулката седяха до бумтящото огнище.

Климент влезе, затвори врата и се облегна на нея. Един поглед към помощниците му беше достатъчен, за да разбере, че не са открили нищо по облеклото и обувките на монасите.

Главата му се въртеше, усещаше как му се повдига. Дрехите му бяха пропити с миризма на пот, кръв и пушек, очите го сърбяха от дългото взиране в тъмния склад, осветен от пламъка на димящата факла. Беше разгледал внимателно следите около бараката. Освен тези на убиеца, личаха още едни, най-вероятно на преписвача. Явно престъпникът бе примамил жертвата си в склада, където я беше убил. Но защо Агапий се бе съгласил да отиде там? Той беше достатъчно разумен, за да знае, че това може да е капан. Или убийците бяха двама?

Пацик скочи от мястото си и се нахвърли върху него.

- Това е кощунство! Това, което правиш, е немислимо! Не си ли даваш сметка, че остави трупа на Агапий да лежи там - в тъмнината, а снегът да го засипва!? Как не те срам!? - развика се игуменът, а монасите замърмориха одобрително.

- Вашият брат е мъртъв и за него е все едно дали ще полежи малко повече или по-малко в снега. - Климент вдигна ръка, за да пресече гневния изблик на Пацик. - Разберете ме правилно - не искам да омаловажавам смъртта на Агапий или да се отнасям непочтително към тялото му. Но съм сигурен, че той щеше да одобри това, което правя, за да намеря и заловя убиеца. И понеже виждам, че мнозина от вас не разбират за какво става дума, ще го кажа съвсем ясно: Този, който е отговорен за ужасните престъпления, които се случват в този манастир, в момента е в тази стая!

Монасите шумно запротестираха, някои от тях размахаха юмруци към писаря, други започнаха да го обвиняват, но имаше и такива, които замислено клатеха глави и оглеждаха изпод вежди събратята си.

- Как си позволяваш?! - Пацик скочи на крака и тръгна към Климент със свити юмруци. Корсис погледна господаря си, но той само поклати глава. На крачка от писаря славянинът спря и плюейки думите на пресекулки продължи. - Как смееш да обвиняваш някой от нас?! Помощниците ти вече се държаха достатъчно нагло! Показахме им дрехите и обувките си. И защо? Те не откриха нищо! Ако си дошъл тук да ни се подиграваш, независимо дали си пратеник на Борис или не, това няма да ти се размине! Както не се размина на Севар! Да се подиграваш на нас, означава да се подиграваш на Господа!

- Вие ли убихте чигата? - тихо попита Климент. - И сега ме заплашвате със същото, така ли? - игуменът пребледня и отстъпи назад, но писарят продължи да го притиска. - Кой уби Севар? Хайде, отговори ми, Пацик! - извика той. - Така ще приключим всичко веднъж завинаги! Ти ли беше? Или прати някой да ти свърши мръсната работа?

- Не... не... - запелтечи славянинът. - Разбрал си ме погрешно! Не исках да кажа, че някой от нас има нещо общо със смъртта на чигата. Просто... не може да се държиш по този начин!

- Ти си гузен, Пацик! - гласът на писаря проехтя под свода на притихналата столова. - Вие всички сте гузни! - той посочи монасите, които се свиха на местата си. - Сред вас има убиец! И аз подозирам, че знаете много повече от това, което ми казвате! Струва ми се, че не разбирате - убит е братът на княза! Без значение в какви отношения бяха Докс и Борис, те са братя. Можете само да благодарите на Бога, че вместо да дойде тук и да ви избеси по дърветата наоколо, Борис праща хора като мен и Севар да разследват престъплението. И какво получаваме в отплата? Помощ? Разбирателство? Подкрепа? Не! Получаваме половинчати отговори, скрити намеци и заплахи! Трябва да ме разберете съвсем ясно - ако аз се проваля, и вие се проваляте заедно с мен! Ако не успея да открия убиеца, тогава ще го направи Борис. Следващият, който ще дойде тук, ще е Еспор! И той няма да пита кой е виновен и кой не! — писарят се облегна с две ръце на масата пред себе си и изгледа мрачно смълчаните монаси. - Казвате, че в манастира има демон! Вампир, който извършва убийствата. Съгласен съм с вас! Но ще ви кажа и друго! Този дявол, за когото говорите, не е безплътен, той не излиза изпод земята и не се връща после пак там. Той е в душата на някой от събралите се в тази стая и го кара да убива! - Климент замълча за миг, за да могат монасите да осмислят думите му. - Огледах внимателно снега около трупа на Агапий. Този път убиецът не извади късмет и стигнах там преди следите му да бъдат изпотъпкани. Затова ви накарах да не приближавате трупа. Не за да ви обидя. Проследих стъпките и видях къде е станало убийството. Видях и следите на Агапий, който е бил подмамен в една паянтова барака, скрита близо до стената. Преписвачът е имал доверие на убиеца си. Иначе никога не би го последвал доброволно. Агапий може и да беше арогантен и самовлюбен, но не беше глупак! Той би отишъл там само с някой, когото добре познава. С някой от вас!

Монасите зашумяха отново, но този път никой не посмя да се противопостави на писаря. Дори Пацик се върна на мястото си, седна намусен на стола и съсредоточено започна да оглежда монасите, сякаш се надяваше, че виновникът няма да издържи на погледа му.

- Разгледах стаята на Докс. И мога да ви уверя, че това, което се е случило там, не е толкова невероятно. Засега не знам кой и как е убил брата на княза, но разбрах по какъв начин е влязъл в килията му. - Климент отново вдигна ръка, за да предотврати надигащите се въпроси. - Станало е съвсем лесно. Убиецът е направил следното. Почукал е на вратата, Докс е погледнал през прозорчето, познал го е и го е пуснал да влезе. Което впрочем потвърждава тезата ми, че убиецът е в тази стая. Престъпникът е извършил кървавото си дело, след което е заключил вратата отвътре.

- Но как е излязъл тогава? - обади се миниатюристът Тихон. - В килията на Докс нямаше никой.

- Излязъл е лесно - обясни писарят. - Откачил е вратата от кожените й панти, измъкнал се е навън, след което я е закачил отново. Ходих в килията на Докс. Пантите на вратата са много халтави. Освен това, ако знае какво да търси, човек ще забележи пресните следи по кожата, когато убиецът ги е закачил обратно.

- Вярно ли е това?! - викна Пацик и плесна с ръце. От предишния му яд не беше останал и помен. - Вярно ли е?

Климент кимна с глава.

- Това е добра новина! - доволно извика игуменът и победоносно изгледа скупчените монаси. - Няма нито вампир, нито демон. Само някакъв ловък хитрец!

- И кой е той? - провикна се някой от монасите.

Писарят сви рамена.

- Това не знам. Но знам, че видях убиеца да носи жертвата си във виелицата. Бях излязъл от оборите на брат Герасим, когато видях във вихрушката тъмен силует, понесъл нещо на рамо. Заприлича ми на брат Беримир, нарамил чувал, но сега разбирам, че съм сбъркал.

- Е, това поне показва, че аз нямам нищо общо със станалото - грубо се засмя Герасим, но думите му бяха прекъснати от магерника Беримир, който разбута монасите и застана пред писаря.

- Нима искаш да кажеш, че аз съм този, който извършва тези ужасни неща? - попита той, а горната му устна трепереше.

- А ти ли си? - не му остана длъжен Климент и преди да получи отговор, продължи. - Вече казах, че се обърках. Помислих, че съм видял теб, но явно съм се заблудил.

- Чухте ли?! Чухте ли това? - извика Беримир и се обърна към останалите, но те се отдръпнаха от него. - Какво? - попита магерникът. - Ако мислите, че аз съм убил Агапий и останалите, значи не сте с всичкия си!

Никой не му отговори и монахът ядно махна с ръка.

- Я вървете по дяволите! - извика той и излезе, тръшвайки силно вратата след себе си.

- Той ли е? Той ли е убиецът? - веднага попита Пацик, а останалите му запригласяха.

- Винаги ми се е струвал подозрителен - обади се Неофит.

- Пък и има достатъчно ножове в магерницата. Знае как да удари и не се страхува от кръв - добави икономът Филимон.

- Дали няма да ни отрови? Повече няма да вкуся от манджите му! - зарече се Игнатий.

- Казах ви, че се обърках. Не знам дали видях него в снега! Може да е бил всеки от вас!

- Но ти каза, че убиецът ти е заприличал на Беримир! - припомни му собствените му думи Пацик. - Ще му наредя да не излиза от килията си, докато не стане ясно замесен ли е в убийствата, или не! Дотогава могат да ни хранят и помощниците му!

- Беримир не може да е убиец! - плахо се обади Йосиф. - Той ми дава ябълки и мляко винаги когато го помоля. А Велизар ме бие! Той е виновен! - обяви слабоумният.

Останалите монаси се разсмяха.

Напрежението спадна, духовниците изглеждаха доволни, че има заподозрян. Писарят въздъхна тежко и клатейки глава седна пред огнището. Заради прибързаните му думи един човек беше несправедливо обвинен. Или наистина беше видял Беримир във виелицата?

Климент отново поклати глава и се загледа във весело играещите пламъци. Не беше ли казал Йосиф, че е намерил близо до трупа на Севар лъжица с дълга дръжка? Каквито имаше в магерницата? Това не беше ли нова улика срещу Беримир?

- Утре - обяви тежко Пацик - ще извършим литийно шествие и водосвет. След сутрешната молитва ще обиколим двора, пеейки псалми, понесли свещените икони, отправяйки нашите молитви към Бога, за да ни избави от това зло, което се е настанило между стените ни. Тази вечер ще постим, а аз цяла нощ ще се моля на Господ да ни споходи светлата Му благодат и да отпъди от нас всяко зло! Забранявам който и да било да излиза след мръкнало на двора! А всички врати да се заключват здраво! Имате още два часа да привършите делата си за деня, след това се приберете по килиите си, отворете сърцата си към Исус и се помолете за душата на брат Агапий. - Монасите с прекръстиха, а игуменът стана, погледна този път благосклонно Климент и се разпореди: - Брат Еремия ще измие тялото и ще го приведе в достоен за погребение вид. Утре вечер, след като изчистим манастира от всяко зло, ще направим бдение за нашия преобичан брат преписвач, дано Господ се смили над душата му!

- Амин! - отговориха останалите и тръгнаха да излизат.

Тежко пристъпяйки, Пацик се отправи към покоите си. Игуменът беше притеснен, сърцето му се свиваше. Съвсем доскоро се смяташе за един от най-влиятелните хора в държавата, а сега това, което беше постигнал с толкова труд, беше на път да се изплъзне от ръцете му.

И то заради нещо, което не можеше да разбере. Дали Господ не му даваше урок, не му даваше знак, че се е възгордял прекомерно?

Пацик въздъхна и отключи една врата в източната част на сградата, където живееше. Разполагаше с повече удобства от останалите. Вместо обикновена килия имаше три стаи - кабинет, спалня и дневна. И трите бяха пищно обзаведени с тежки брокатени завеси, дебели килими, резбовани маси, сандъци и кресла. По стените бяха закачени икони със златен и сребърен обков, красиво разпятие висеше над широка, облицована с мрамор камина.

Веселото припукване на огъня не оправи настроението на Пацик. Славянинът придърпа тапициран стол пред камината, наля си чаша вино, седна и замислено се загледа в пламъците.

Да, нещата не вървяха на добре. И което беше по-лошото, за първи път не знаеше кого да вини за това. Ситуацията се изплъзваше от ръцете му, а той нямаше какво да стори. Беше отговорен за този манастир. И за лошото, и за доброто, което ставаше в него. Ако не можеше да защити живота на обитателите му, как можеше да се разчита на него?

Кой знае как му се присмиваха в Плиска, подигравайки го, че не може да опази дори собствените си кокошки!

Пацик гневно стисна юмруци, когато на вратата се почука и без да дочака отговор, Климент влезе в стаята.

- Защо си дошъл? - намусено каза игуменът, без да си прави труда да става. - Да ми покажеш още веднъж пръстена на Борис и да ми напомниш, че ставам все по-незначителен в собствения си манастир?

- Не искам да се караме, Пацик! - бързо отговори Климент. - Повярвай ми, нямам никакво желание да оспорвам властта ти, нито да прекарам и ден повече тук, стига да можех да си тръгна. Колкото по-бързо разбера какво става, толкова по-добре и за двама ни! Затова ти предлагам да обединим сили и да действаме заедно.

- Какво искаш?

- Ако става дума за човек, аз ще го открия - самоуверено каза писарят. - Но ако тук има нещо друго - зла сила, демон, вампир, ще ми е необходимо познанието и вярата ти.

- Сипи си вино и ми прави компания - покани го Пацик. - Напоследък се чувствам объркан. Започнах да се съмнявам в себе си и това кое е правилно и кое не - той въздъхна. - Изненада всички ни със заключенията си преди малко. Наистина ли Докс е бил убит по този начин?

Климент вдигна рамена.

- Не знам как и защо точно е бил убит, но този, който го е направил, е заключил вратата и е откачил пантите. Дело е на човек, не на демон.

- Дано си прав! Но се боя, че дори да е човек, това не значи, че не е бил обсебен. Както знаем, демоните нямат плът и кости и най обичат да действат, като влизат в телата на хората - игуменът замълча. - Мислех, че тук ще получа това, което заслужавам. Почит и уважение в служба на Бог. Сам знаеш, че се покръстих много преди останалите, преди Борис. Винаги съм вярвал в Христос, в неговата безкрайна любов и във възкресението. Очаквах работата ми да е спокойна и да отговарям само пред Бог. А виж какво се получи... - монахът замълча и разклати чашата си. - Не мога да повярвам, че Господ е отвърнал лицето си от мен, че ме е изоставил в този труден час. Или ме подлага на изпитание? Каквото и да направя, се оказва погрешно. Каквото и да предприема, се оказва неправилно. Вече се страхувам да изляза в собствения си двор, да отида в собствената си църква. Страх ме е от това, което може да срещна в коридора, магерницата или скриптория...

- Не трябва да се поддаваш на страха! Той няма да ти помогне.

Игуменът кимна.

- Молихме се! Всяка сутрин и всяка вечер. И продължаваме да се молим. Но Бог не чува молитвите ни! Страх ме е, Клименте! Страх ме е! - повтори той. - Казах ти - не знам как да постъпя. Не знам дали мога да се преборя с това, срещу което съм се изправил. Но повече няма да стоя и да гледам как монасите и животните ми загиват по такъв ужасен начин! Няма да оставя това, което съм съградил с толкова труд, да бъде унищожено. Без значение дали го прави човек, или зъл дух! Утре ще поведа шествието, ще направя водосвет и ще прогоня тъмната сила, която се опитва да оспорва властта ми! А сега ме остави! Чака ме дълга нощ!

Климент кимна, допи виното, остави чашата на полицата над камината и излезе. Преди да затвори вратата, погледът му отново падна върху загледания в пламъците Пацик.

Климент се върна в килията си, препаса меча и викна Корсис и Невестулката. Искаше още веднъж да огледа мястото, където бяха намерили Агапий. Може би щеше да открие нещо ново, което да му е от полза.

Времето беше студено, но ясно. Звездите светеха ярко в тъмното небе, луната къпеше с лъчите си покрития със сняг двор, беше съвсем тихо.

Писарят тръгна през двора, заслушан в скърцането на снега под краката си. След него вървяха помощниците му, понесли маслени фенери. Нищо не помръдваше. Луната осветяваше белия сняг, карайки го да искри като елмаз.

Климент спря в притихналия двор и впери очи в небето, което му се стори безкрайно красиво. Тишината, звездите и снегът го изпълниха с възторг, който бързо премина в печал, че не може да ги сподели с Ирина. Тихо произнесе името на любимата си, което излезе като пара от устата му и се разтвори във въздуха.

Мислеше да продължи нататък, когато нещо привлече вниманието му. Зад прозорците на скриптория проблясваха светлинки.

- Господарю! Виж! - Корсис също сочеше към библиотеката.

Тримата извадиха мечовете си и забързаха към скриптория.

Вратата на сградата беше отключена, от втория етаж се носеше неясен шум и говор. Все така, без да говорят, Климент и помощниците му бързо се изкачиха по стълбите, блъснаха вратата на библиотеката и влетяха вътре.

Завариха странна гледка.

Около безразборно запалени свещи седяха няколко монаси. Те изненадано извикаха, когато писарят, Корсис и Невестулката влязоха в помещението. Някои от братята се опитаха да скрият ръцете зад гърбовете си, други гледаха смутено новодошлите.

- Какво искате? Дошли сте да ни шпионирате ли? - пръв от групата се окопити Герасим. Високият кокалест монах изглеждаше леко на градус, очите и носът му се бяха зачервили. - Само неприятности ни донесе, откак си дошъл!

- Видях светлина - сухо каза писарят. - Затова дойдох да проверя какво става.

- Е, видя! Събрали сме се да отдадем последна почит на брат Агапий.

- С чаши вино?

- Във виното няма нищо лошо! В писанието се казва, че виното радва сърцето на човека, а свети Павел в посланието си до Тимотей пише: „А употребявай малко вино, поради стомаха си“. Така че няма какво да ни съдиш. И най-добре си върви!

- Почакай - обади се лечителят Еремия. - Той има остър ум и бърза мисъл. Добре е да чуем какво мисли за убийствата.

- Откъде знаеш, че после няма да изтича при Пацик да му разкаже какво правим? - тросна се Герасим. - Не съм го канил да идва тук! - монахът предизвикателно надигна чашата си, по брадата и мустаците му се стече вино.

Климент затвори вратата зад гърба си и се облегна на нея с усмивка.

- Еремия е прав - подкрепи лечителя библиотекарят Велизар и кой знае защо се изчерви. - И бездруго обсъждаме смъртта на бедния ни брат. Климент може само да ни помогне.

- Освен това, така или иначе, вече ни видя - изхили се Тихон и Климент осъзна, че миниатюристът е пиян.

- Вземете си чаши и сядайте - с широк жест покани новодошлите преписвачът Неофит.

Климент приближи, взе една от чашите, напълни я с вино и отля малко от него на земята.

- Бог да прости Агапий - каза той. - Не го познавах добре, но ми се стори добър човек. Нека там, където е сега, Господ да се смили над душата му и да не го съди много строго, както няма да го съдим и ние!

- Че и проповедник се извъди! - измърмори Герасим, но никой не му обърна внимание. Останалите последваха примера на писаря и отляха част от виното си на земята.

- Устат негодник беше! - каза Неофит и се усмихна криво, а очите му се напълниха със сълзи. - Устат, но честен и с добра душа. Ще ми липсва!

- Ще липсва на всички ни! - подкрепи го Велизар. - Беше добър преписвач и учител, послушниците го харесваха. Научи мнозина да четат и пишат.

- Кой ще го замести сега? - попита писарят.

Библиотекарят вдигна рамена.

- Пацик трябва да реши. Но трудно ще намери някой толкова ерудиран и начетен като него.

Монасите се умълчаха и надигнаха чашите си.

- Чудя се кой ли може да го е мразил толкова много, за да му причини подобно нещо - замислено каза Тихон и обърса брадата си с ръка. По китката му като кръв се стекоха няколко капки вино, монахът тръсна ръка и те полетяха към пода.

- Защо му е на някой да го убива по толкова жесток начин?

- Чухте какво каза пратеникът на княза - ехидно подметна Герасим, - че в този, който го е направил, се е вселил зъл дух!

- А не е ли така? - попита писарят. - Не бяхте ли вие тези, които до вчера твърдяхте, че в манастира ви се е настанила зла сила, която е погубила Докс и Севар?

- И животните! Не забравяй животните - добави Герасим и този път в гласа му нямаше и капка ирония.

Монасите отново се умълчаха, заслушани в припукването на свещите. Пламъчетата им хвърляха причудливи сенки по тавана, които се извиваха като змии и изчезваха в тъмнината на нощта.

- Всеки знае, че демони има! Мисля, че няма какво да се убеждаваме по този въпрос - каза Велизар и отново надигна чашата си.

- Така е - съгласи се и Неофит.

- Чакайте, чакайте да ви разкажа аз какво знам - махна с ръка Еремия, за да привлече вниманието към себе си. - Навремето живях в Средец - започна той. - И там се разказваше за една жена Нона, обладана от демон, която можела с негова помощ да омагьосва враговете си и да им навлича всякакви неприятности. Та в тази същата голяма хубавица беше се влюбил един от тамошните боили. Госпак ли беше, Гатак ли беше, забравил съм му името. Той живееше извън града и не знаеше с какво се занимава Нона. То никой не знаеше, в името на истината, след това се разбра. - Лечителят надигна чашата си, но тя се оказа празна. - Я подайте каната! А така! - монахът отпи дълга глътка. - Боилът я прелъсти, поживя известно време с нея и я остави. Тя твърдеше, че му се отдала, защото й обещал да се оженят, но къде ти благородник ще се жени за обикновено момиче. Малко по-късно Госпак наистина се ожени. За дъщерята на боритаркана, ако не се лъжа. И тогава започнали мъките му. Три години не можел да направи нищо с жена си - бил безмощен. Какво ли не опитвали, къде ли не ходил, но си останал безсилен и това си е!

- Ха-ха! - високо се изсмя Герасим. - Да имаш млада булка и да не можеш да я оправиш.

- Сигурно е била някоя грозотия - вметна и Тихон. - Чувал съм, че...

- Първа красавица беше - прекъсна го Еремия. - С дълги черни коси и очи като звезди. Кръстчето й беше тънко като игла, а гърдите й пищни и големи.

- Само ако ни чуе брат Захарий! - засмя се Неофит. - Пак ще ни чете проповеди за жените!

- И ще е прав! Всяко зло идва от жената. Така се оказа и в този случай - продължи разказа си Еремия. - Един ден, три години по-късно, боилът дошъл в града и случайно срещнал бившата си любовница. Седнали и се разговорили и тя го попитала как е семейството, как се чувства с жена си. Госпак не искал да й признае истината и й отговорил, че са много добре, много се обичат и вече имат три деца. Жената не могла да повярва, изпуснала се и казала: „Значи ме е излъгал демонът!“. Като чул това, Госпак я арестувал, предал я на местния чигат и двамата я разпитвали, докато не си признала всичко. Нона разказала, че след като била изоставена от боила, поискала помощ от демон. Той я научил да направи любовника си безмощен, като хвърли гърне с няколко от космите му в кладенеца на имота му. Като чул това, Госпак я оставил и препуснал към имението си. Там наредил да пресушат всичките му кладенци и наистина - в един от тях намерили гърне, пълно с коси. Боилът го хвърлил в огъня и скоро след това жена му наистина забременя.

- А какво стана с вещицата? - попита Климент.

- Какво да стане? - Сви рамена Еремия. - Удушиха я.

- Така, така - съгласи се Тихон. - С демоните не може да се постъпва по друг начин. В нашето село пък имаше един касапин, който беше много лют. На никого не цепеше басма за нищо. Груб, ама груб! Веднъж минавал по моста и срещнал един старец. Касапинът минал и понеже моста беше тесен, блъснал дядото, който за малко щял да падне във водата. Дори го нахокал, че не му е направил път. Старецът също се ядосал и му казал: „Внимавай, това няма да ти се размине безнаказано!“, но месарят само се засмял, наругал го и си продължил по пътя. Да, обаче след няколко дни внезапно се схвана от кръста надолу и не можел да прави нищо без чужда помощ. Дори да отиде да се изпикае горкият. Живя така три години, докато старецът, който го беше омагьосал, не умря и едва тогава се избави от мъките.

- Аз знам следното - обади се и Неофит. - Разказа ми го един старец, който твърдеше, че го видял с очите си. Като бил по-млад, в неговото село също имало жена, обладана от демон, макар че никой не подозирал за това. В селото непрекъснато ту някой боледувал, ту друг умирал, животните също били покосявани от зарази. Един ден някакъв младеж вдигнал сватба. И не поканил въпросната жена, заради което тя много се разлютила. За да си отмъсти, викнала демона и му казала какво й се е случило и поискала да си отмъсти. Той се съгласил да й помогне и я вдигнал във въздуха. Вещицата прелетяла над отходните ями, вдигнала всички нечистотии от тях и ги изсипала като потоп върху сватбата!

- Ха-ха! - засмя се някой. - Чудничко ги е омацала всичките.

- Не само това - продължи Неофит, - но и направила така, че да започне да духа силен вятър, който не давал на сватбари-те да се приберат по къщите си. Накрая, като се уморила, избягала, защото всички видели какво е направила и се уплашила да не й отмъстят!

- Това е нищо! - обяви Велизар. - Закачки за децата! Истински злият демон върши много по-лоши неща от това да залива хората с мръсотия или да отнеме мъжката мощ на някого. Знам различни случаи - той се огледа и зашепна, а останалите се приведоха напред, за да чуват по-добре - за един евреин, който си продал душата на дявола. В замяна Сатаната му предоставил демон, който непрекъснато бил на негово разположение. Евреинът го пращал да убива най-богатите хора в града и да взема парите им. Демонът им прегризвал гърлата и им избождал очите - Велизар замълча за миг, сенките, хвърляни от свещите, играеха по лицето му. - Евреинът забогатял неимоверно, никой не смеел да го закачи, защото го застигала смърт. Станал толкова богат, че нямало къде да държи парите си. И един ден, както си седял под асмата и пиел изстуден шербет, в къщата му влезли четирима черни мъже, които го наобиколили и му казали да тръгва с тях. Евреинът не искал, но те го сграбчили и въпреки че той пищял и викал, го отнесли, а никои не посмял да му дойде на помощ!

- Точно като при нас! - плесна с ръце Еремия. - Чудя се кой ли е продал душата си?

- Ами Гилу? - попита писарят. - За нея какво знаете?

Монасите се смълчаха и надигнаха чашите си. Дългите им черни сенки се заизвиваха по стените като змии.

- По-добре да не говорим за това - каза накрая Тихон. - Дори разговорите за нея са опасни!

- Гилу се вселява в някого и го превръща в убиец - тихо добави Велизар. - За нея няма прегради, пречки, затворени врати и ключалки. Те пие кръвта на враговете се и пирува с телата им! Няма по-голямо зло от нея!

- Стана късно! - Герасим пресуши чашата си и шумно се оригна. - Трябва да вървя да нагледам животните.

Останалите също се надигнаха да си ходят.

Накрая до отрупаната с чаши маса останаха само Климент и Велизар.

- Вярно ли е всичко това, което разказаха братята? - попита писарят. - За демоните и всичко останало? Ти вярваш ли, че някой от братята е обсебен?

Библиотекарят сви рамена и започна да разчиства празните чаши и кани.

- Ние сме монаси, хора като всички останали, обрекли се на Бог - каза накрая той. - И ние чуваме и виждаме разни неща, не сме защитени от нищо. Всеки е чувал подобни истории. Това не значи нищо! Просто неща, които се разказват вечер. Можеш да ги чуеш във всяка кръчма.

- Разкажи ми за Агапий - настоя писарят. - Всички си тръгнаха толкова бързо, не успяхме да поговорим за него.

Библиотекарят въздъхна и спря, както си беше с няколко чаши в ръка.

- Какво повече мога да ти кажа? Агапий дойде няколко месеца след мен. Учил е в Моравия при Ротимир. Беше забавен, образован, с много познания, знаеше няколко езика. Не беше замесен от тестото, от което стават добрите монаси. Духът му беше буен и необуздан. Няма да си кривя душата - затварях си очите пред лудориите му. Беше ми необходим тук, в скриптория, за да обучава останалите. Въпреки че беше буен, имаше безкрайно търпение в писането. Можеше с часове да учи някой послушник как да изписва красиво буквите и да го кара да се упражнява, докато не постигне успех - библиотекарят въздъхна. - Затова се правех, че не забелязвам, когато нарушава правилата. И той, и Неофит. Млади мъже са, имат нужда понякога да се забавляват.

- Водеха ли жени в манастира?

- И да са водели, не знам нищо за това. Усещах ги понякога нощем да се измъкват от килиите си, но къде ходят и какво правят, наистина нямам представа.

- Ами ти? Виждал ли си жени в манастира?

Велизар спря и облиза устни.

- Стана късно. Трябва да лягаме - каза той и духна свещите.

10

Климент и помощниците му се върнаха през смълчания двор и се прибраха в централната сграда. И тримата бяха уморени от емоциите през деня, но писарят искаше да свърши още нещо.

- Тази нощ няма да спим. Поне не много - думите му предизвикаха отчаяната въздишка на Корсис и негодуването на Невестулката. - Нощем в този манастир става нещо и аз искам да разбера какво. Монасите ходят, където си поискат, тайнствени жени обикалят между сградите, оставяйки след себе си пера от птици, зла сила е обсебила някой от духовниците. Ще изчакаме всички да заспят и ще излезем в двора. Тук най-интересното се случва през нощта и мисля, че е крайно време и ние да се включим. Починете малко и се пригответе. След час тръгваме!

Без да обръща внимание на протестите на помощниците си, Климент ги остави и се прибра в килията си. Седна на твърдия сламеник и се загледа в часовата свещ, запалена на перваза на прозореца. Оставаха още два часа до полунощ.

Мангалът в ъгъла гореше, но не разпръскваше кой знае каква топлина. Той стана и разбута въглените с върха на меча си, но от това килията само се изпълни с пушек. Ругаейки зимата, студа, убиеца, Борис и Пацик, който можеше да му намери по-удобна стая, писарят отвори прозореца да се проветри. Докато местеше оловната рамка, нещо в двора привлече вниманието му. Неясен силует се мярна в снега, но в следващия миг изчезна, преди да успее да го огледа.

Климент скочи, грабна наметалото и меча си и припряно влетя в килията на Корсис и Невестулката.

- Бързо! - извика той. - Някой ходи из двора. Трябва да го хванем!

И без да чака помощниците си, хукна по коридора.

Леденият въздух ощипа лицето му, от устата му излязоха валма пара, но той не обърна внимание. Продължи да тича към мястото, където бе видял силуета, и стигна до една от страничните постройки. Дръпна вратата й, но тя беше заключена.

Писарят трескаво огледа снега за стъпки, но не откри нищо.

Ядосан, тръгна обратно.

Пое си дълбоко въздух и се опита да се успокои. Нямаше смисъл да се ядосва. Гневът само замъгляваше разума му и му пречеше да прецени трезво обстановката.

- Владей страстите си, за да не те владеят те - припомни си той Епиктет[133], пое дълбоко въздух и тръгна да пресрещне помощниците си. Миг по-късно, дишайки учестено, те се появиха въоръжени до зъби. Корсис носеше меч и къс кинжал, Невестулката беше преметнал лък и колчан със стрели, в колана му бяха затъкнати два къси ножа, на гърдите му висеше разпятие.

- Това пък за какво ти е? - посочи го Климент и се усмихна.

- Тръгнали сме да гоним демон, нали така? - сериозно му отговори Невестулката. - Не знам дали ще можем да го сразим с човешко оръжие, но Божието със сигурност ще свърши работа.

- Съвсем вярно! - съгласи се и Корсис, разтвори наметката си, под която също висеше дървен кръст. - Ти също трябва да имаш, господарю!

- Имам! - Климент извади сребърна верижка, на която се полюшваше кръстчето, подарено му от Ирина. - Но добре че сте се сетили. Сега ще се чувстваме по-спокойни.

Горд от похвалата Невестулката изду устни и попита:

- Какво ще правим?

- Ще се скрием и ще чакаме. Ще отидем там - писарят посочи група дървета до средата на източната стена. - Оттам ще виждаме добре целия двор. Придържайте се към сенките и вървете тихо, без да говорите. Никой не бива да ни забележи. И не изпускайте от поглед кулата и църквата. Имам чувството, че ако ще става нещо, ще стане там.

Движейки се близо до стената, те стигнаха до групата дървета и се скриха в сенките им. Дворът беше като на длан пред тях. Не се виждаше само вътрешният двор между църквата и монашеските килии, но ако някой искаше да влезе или излезе оттам, трябваше да мине съвсем близо до скривалището им.

Много скоро измръзнаха. Краката им се вкочаниха, ръцете също, носът на Невестулката стана толкова червен, все едно е изпил кана вино. Въпреки това никой не се оплака.

Стояха така около час, тихо потропващи от крак на крак или разтривайки се с ръце, колкото да не се вкочанят съвсем. Толкова бяха измръзнали, че отначало никой не забеляза появилата се в магерницата светлина. Тя проблясна за миг в един от прозорците, мътна и неясна като нощен дух, след което изчезна, за да се появи след миг отново.

- Господарю, вижте това! - пръв се обади Корсис и побутна измръзналото рамо на писаря. - В магерницата има някой!

Тримата бързо тръгнаха покрай стената. Бяха по средата на пътя, когато светлината внезапно изчезна.

Наложи се писарят да тича за втори път тази нощ. Той и помощниците му се втурнаха през двора, но когато стигнаха до магерницата, вратата вече беше заключена, а капаците на прозорците плътно затворени. Който и да беше влизал вътре, вече го нямаше.

- Кой беше това? - попита Невестулката. - Дали Беримир не се разхожда през нощта като таласъм? И защо?

Климент нямаше отговор. Все повече въпроси се трупаха около монаха. Дали по-рано през деня беше видял него? Дали Беримир се беше върнал в магерницата, за да прикрие някакви следи? Писарят изруга наум. Трябваше по-рано да провери магерницата.

Докато се чудеха какво да предприемат, отнякъде се чу силен шум. Нещо изтропа, метал стържеше по метал.

- Натам - прошепна Корсис и посочи ковачницата в левия ъгъл на манастира. - Шумът дойде от там.

Този път не се втурнаха право към постройката. Климент тръгна наляво, помощниците му надясно. Искаха да са сигурни, че този, който е в ковачницата, няма да им се изплъзне.

Срещнаха се пред вратата, която отново се оказа заключена. Отвътре не се чуваше нищо.

- Някой си играе с нас! - ядоса се Климент. - Някой ни се подиграва!

Писарят внимателно огледа снега около ковачницата, но не откри нищо. Който и да беше вдигал шума, беше изчезнал, без да остави следа.

Продължиха бавно покрай стената, търсейки с поглед нещо, което да им подскаже кого бяха преследвали. Снегът искреше на лунната светлина, стъпките им хрущяха, всичко беше застинало, като че ли времето е умряло и никога няма да се съживи.

Минаха покрай една от конюшните, когато Корсис се подхлъзна. Помощникът на Климент размаха рязко ръце, опита да се задържи за нещо във въздуха, не успя и се облегна тежко на дървената врата. За изненада и на двамата тя неочаквано се отвори и Корсис се стовари върху мръсната слама, с която беше застлан пръстеният под.

- Добре ли си? - Климент се наведе и помогна на помощника си да стане. - Удари ли се?

Корсис кимна, че всичко е наред и изтупа полепналите по дрехата си боклуци. След това двамата се спогледаха. Защо конюшнята беше отключена?

Пристъпиха в огряното от луната помещение и се огледаха. На бъчва до стената беше поставен маслен фенер. Писарят го взе, запали фитила и затвори стъклото. Конюшнята се обля с мътна, слаба светлина.

Разбудени от шума и неочакваните посетители, няколко коня се размърдаха. Някои изпръхтяха, други показаха глави над преградите, оглеждайки късните гости.

- Защо конюшнята е отворена? - изрече Корсис въпроса, който си задаваше и Климент. - Не трябваше ли всички сгради да са заключени, както нареди игуменът?

Писарят кимна. Някой беше нарушил заповедта на Пацик, Но защо? И къде беше отишъл?

Не беше забравил какво му се случи миналата нощ на върха на старата кула. Този път нямаше да остави да го изненадат Писарят изтегли меча си, металът застърга ножницата и шумът разкъса нощната тишина.

- Да огледаме! - каза Климент. - Може би този, който е отключил вратата, все още се спотайва някъде тук.

Корсис кимна и заедно с Невестулката последваха господаря си.

Двамата бавно запристъпяха покрай стената, държейки оръжията пред себе си. Отместиха внимателно един паднал на земята чул, надзърнаха зад няколко прегради, разбутаха с мечовете си високата купчина слама. Не откриха никого.

Подразнени, че са нарушили спокойствието им, конете ставаха все по-шумни. Ако продължаваха да цвилят и тропат, щяха да разбудят целия манастир.

За да усмири неспокойните добичета, писарят напълни една кофа с просо и започна да обикаля клетките. Сипваше по малко от зърното в яслата на всеки, потупваше животното по врата и му говореше успокоително. Тактиката му даде резултат. Доволни, че получават извънредна порция храна, конете бързо се усмириха, заети да поглъщат неочакваната вечеря.

Последната клетка се оказа празна. Писарят сигурно не би обърнал внимание на това, ако не забеляза мокър отпечатък точно пред вратата. Очевидно конят, който я обитава, наскоро е бил изведен, а преди това кракът му е стъпил във водата за поене.

Климент смръщи чело, влезе в клетката и я огледа внимателно. Не изгледаше така, както би трябвало да изглежда една необитавана клетка. По земята се търкаляха зърна просо и ечемик, миризмата беше силна, в ъгъла се виждаше купчинка съвсем пресни изпражнения.

Все така намръщен, Климент приклекна и опипа мръсната слама. Тя все още беше топла.

- Откри ли нещо, господарю? - главата на Корсис се показа на вратата на клетката.

- Мисля, че доскоро тук е лежал кон - отговори писарят. Сламата е топла, в яслата има прясна храна. Виждаш ли - той вдигна високо фенера и посочи следата на земята - това е отпечатък от копитото му.

Сега беше ред на Корсис да се намръщи. Той пъргаво се шмугна в клетката, започна да опипва стените й и да трие слама от пода между пръстите си.

- Така е - обяви накрая той. - Тук доскоро е имало кон! Но къде е отишъл?

- И кой го е извел? - допълни Невестулката.

- Ами снегът? - не се отказа Корсис. - Няма ли стъпките на коня да личат в снега навън? Този, който го е извел, едва ли е предполагал, че толкова бързо ще открием липсата му.

- Съмнявам се отговори Климент и разтърка уморено очи. Пред вратата е почистено. Едва ли ще открием нещо.

Въпреки това излязоха и засланяйки фенера от вятъра, огледаха земята пред конюшнята. Колкото и да се взираха, не намериха следи, които да им подскажат в каква посока е тръгнал конят.

- Животното няма как да е отишло далеч - каза Невестулката. - Колкото и да е голям, манастирът не е безкраен, за да може да се скрие нещо такова като кон.

- И какво предлагаш? - тросна се Корсис. Носът му беше замръзнал, бузите червени от студ. - Да обикаляме из двора, докато не открием проклетото добиче?

- Не! - махна с ръка Невестулката. - Нека просто помислим къде биха могли да отидат конят и този, който го е извел от конюшнята.

- Разбира се! Разбира се! - обади се Климент. - Животното не може да е излязло през вратата, защото пазачът щеше да го види. Едва ли е в църквата, в килиите на монасите, в трапезарията или в кулата. Остава да е някъде в двора, но ако беше там, щяхме да го видим. Значи остават помещенията покрай оградата - ковачницата, може би магерницата и останалите постройки.

- Но защо ще му е на някого да води кон там? - попита Корсис.

- Нямам представа - отговори Климент. - Но като има предвид всичко, което се случва в този манастир, това, че някой извежда коне посред нощ, въобще не ми се вижда странно.

- Ами ако това е работа на вампира? - Невестулката се огледа предпазливо и бързо се прекръсти. - Ако той го е отмъкнал и го е убил?

- Точно така! - щракна с пръсти писарят. - И дори знам точно къде е направил това!

Помощниците му го погледнаха учудено.

- После ще ви обясня - каза писарят и хукна през двора, държейки фенера пред себе си. - Трябва да побързаме! Дръжте си очите отворени, а мечовете под ръка!

Минаха покрай черквата, заобиколиха спалните помещения и свърнаха към източния ъгъл на манастира. Подминаха ковачницата и магерницата и свиха към обраслия с дървета и храсти ъгъл, където по-рано през деня Климент откри изоставената барака.

Малко преди да стигнат до нея, писарят забави ход и сложи пръст пред устните си. Корсис му показа снега - ясно се виждаха следите от конски копита, а до тях - стъпки на човек.

Вратата на бараката зееше отворена - черна и мрачна като паст на демон.

Невестулката спря и подуши въздуха.

- Мирише на прясна кръв! - прошепна той и отново се прекръсти. - Какво е това място?

- Вратата към ада! - отговори Климент и тръгна напред с изваден меч.

Сърцето му думкаше в гърлото и той неочаквано си припомни как веднъж, още като дете, заедно с още няколко момчета бяха слезли в подземията на двореца в Плиска, където измъчваха затворниците. Ноздрите му различиха същия мирис на кръв, пот и изпражнения, коремът му се сви на топка, усети как космите по врата му настръхват. Тогава всичко беше завършило с малко уплаха и бързо бягане. Как щеше да завърши сега?

Стигна до вратата, побутна я с върха на меча и се прикри в сенките. Паянтовите панти се люшнаха назад, но врата се отвори плавно и тихо, очертавайки върху пода правоъгълник светлина.

- Има ли някой, господарю? - нетърпеливо попита Корсис, но Климент бавно пристъпи напред, без да му обръща внимание.

Фенерът хвърляше мътни отблясъци по стените и той с мъка различи или по-скоро усети движение в задната част на бараката. Нещо изскърца, все едно нокти стържат по камък, понесе се тихо стенание, леко като последна въздишка, чу се шумолене.

Следван от помощниците си, писарят пристъпи още няколко крачки напред и замръзна на място.

Полегнал на една страна, в дъното на бараката лежеше конят. По светлата му кафява кожа бяха полепнали сламки и кал, гривата му беше отметната напред, точно над големите, вперени в тавана мъртви очи. Гърлото на животното беше прерязано и от него бавно и плътно, като струя на чешма, течеше кръв.

Писарят дълго нямаше да забрави тази сцена. Въпреки че беше виждал и по-жестоки неща, заради тишината на нощта, падащата бледа светлина, влизаща през прозореца, и мъждивите сенки, които хвърляше фенерът, конската муцуна с кървавите й зъби и опулени очи щеше дълго да го преследва в сънищата му и да го кара да се събужда облян в пот.

Над трупа на коня се бе надвесила гротескна черна сянка, която държеше в ръка дълъг, почернял от кръв нож.

При вида на писаря и помощниците му съществото нададе рязък писък, който отекна в стените, метна ножа по новодошлите и без да чака и миг се хвърли към задната стена на бараката.

Климент се втурна напред, прескочи трупа на мъртвото животно и последва беглеца. Изненадващо задната част на бараката се оказа пуста и празна. От черния призрак нямаше и следа.

В първия миг писарят се обърка, но докато помощниците му надаваха ужасени възклицания и се кръстеха, започна да удря по дървената стена. На третия удар част от нея поддаде и се отвори навън като врата.

Без да губи и миг, той се хвърли напред и видя беглеца, който тичаше през двора към старата кула.

Климент пусна фенера на земята и се втурна с всичка сила след черната фигура, която комично подскачаше върху снега.

„Има ли крака, или се носи над земята?“ - проблесна за миг в главата на писаря, но в следващия момент облак закри луната и дворът потъна в мрак.

Въпреки това Климент не спря да тича.

Стигна до кулата, заобиколи я, но не видя нищо. Миг по-късно към него се присъединиха и помощниците му.

- Какво беше това? - попита Корсис и се подпря на колената си, за да си поеме въздух. - Къде отиде?

- Не видя ли!? - задъхано му отговори Невестулката, чиито зъби тракаха. - Беше демон! Вампир, който изчезна!

- По-скоро монах в черно расо - отговори Климент, докато се озърташе трескаво. - Вижте - каза той и посочи земята, осветена от отново изгрялата луна. - Стъпките му свършват точно пред кулата.

- Да влезем да проверим - предложи Корсис и тръгна напред, но писарят го спря.

- Няма нужда да бързаме. Нека преди това се уверим, че не греша. Невестулке! Остани пред входа и пази. Ние с Корсис ще претърсим от двете страни.

Обиколиха в кръг около кулата, но не откриха нищо подозрително в пухкавия сняг. Този, когото бяха преследвали, или се беше скрил вътре, или беше изчезнал като призрак.

Върнаха се обратно пред вратата и огледаха внимателно. Камъните на входните стъпала бяха замръзнали, обвити в лед. И да беше минал някой по тях, не беше оставил никакви следи. Корсис побутна вратата и тя леко се отвори, все едно ги подканяше да влязат. С извадени мечове Климент и помощниците му бавно пристъпиха в старата кула. Фенерът им освети началото на извитото стълбище и основата на кулата.

Бавно тръгнаха нагоре. Може би този, когото преследваха, се криеше в заключената стая или се спотайваше на върха на кулата.

Стигнаха вратата, но големият ръждив катинар все така висеше на нея. Невестулката го разклати, колкото да се увери, че е заключен, след което продължиха нагоре.

Изкачването се стори на писаря много по-бързо отколкото предишната нощ. Присъствието на помощниците му го успокояваше и му вдъхваше кураж. Ако се случеше нещо, Корсис и Невестулката щяха да му се притекат на помощ.

Площадката на върха на кулата изглеждаше точно както я беше запомнил. Подът беше скован от лед, част от дървените перила липсваха. Нямаше никой.

- Внимавайте с камбаната! - предупреди Климент и бързо огледа пустия двор. - Пълна е с прилепи.

- Опасни ли са? - попита Невестулката и придърпа по-плътно наметалото около себе си.

- Не са по-опасни от врабче - присмя му се Корсис. - Стига да не напълниш гащите от страх!

- Трябваше да си видиш лицето одеве, когато онова нещо изпищя - не му остана длъжен бившият джебчия. - Не съм виждал по-уплашен човек през живота си!

Корсис понечи да отговори, но Климент го изпревари.

- Стига сте се препирали! Трябва да известим Пацик какво се случи.

Бавно тръгнаха надолу, провериха отново катинара на вратата, но той си оставаше все така заключен. Когото и да бяха преследвали, той просто се беше разтворил във въздуха.

11

Върнаха се обратно на двора, когато отнякъде дочуха стъпки и гласове. Три облечени в черно силуета, понесли запалени фенери, се показаха иззад черквата. При вида на хората, излезли от кулата, те замръзнаха на място и се скупчиха.

- Кои сте вие?! Какво правите тук?! - Климент пристъпи напред, а мечът отново се озова в ръката му.

Човекът срещу него свали качулката си и Климент разпозна Герасим.

- Хванах тези двамата да се промъкват на гробището! - той посочи спътниците си. - Кой ги знае какво са намислили! Свалете си качулките, де! - подкани ги той. - Не се крийте от княжеския пратеник!

Две смутени лица на момчета се показаха изпод качулките. Послушниците гледаха уплашено, очите им не се отделяха от извадения меч на писаря.

- Нищо не сме направили - каза единият от тях. - Само искахме да видим къде е бил убит Агапий!

- На друг ги разправяйте тия! - сопна се Герасим и сграбчи послушника за ръката. - Ами конят? Той къде е?

- Не знам нищо за никакъв кон! - извика момчето и се дръпна встрани. - Пусни ме! Боли!

- Искали сте да пояздите, знам ви аз! - развика се Герасим.

- Само глупости са ви в главите, нямате страх от Бога! Казвайте къде е конят, преди да е станало по-лошо! - той вдигна ръка да ги удари.

- Чакай! - хвана го Климент. - Знам къде е конят и тези двамата нямат нищо общо с това. Вървете да спите - отпрати той послушниците, но след това промени намерението си. - Не! Първо идете и събудете игумена. Кажете му да дойде в източната част на двора.

Облекчение се изписа по лицата на двете момчета, които кимнаха и хукнаха да изпълняват поставената им задача.

- Защо ги пусна? - недоволно изсумтя Герасим. - И какво има в източната част на двора? Вече търсих там и не намерих нищо!

- Не си знаел къде да гледаш, братко - отговори му писарят. - Но се подготви за най-лошото. Конят е мъртъв!

Стон се изтръгна от гърдите на монаха, Герасим закри лице с дългите ръкави на расото си и се преви на две, сякаш внезапно нещо го беше ударило.

- Предчувствах го! Предчувствах го, още като видях празната ясла - изстена той. - Кое е това зло, което посяга на животните? Коя е тази прокълната душа, която коли тези безсловесни твари? - монахът отново вдигна качулката си и тръгна след Климент и помощниците му. - Какво се подсмихвате - озъби се той на Невестулката. - Нима мислите, че конете, птиците и кучетата нямат души? Не сте чели внимателно Светото писание! Там това ясно е упоменато. В Библията е написано, че животните имат жива душа, а житията на светците ни дават много примери за животни, които се държат като хора! Ами враните, които носели храна на свети Илия, както пише в трета книга на „Царства“? Или гладните лъвове, които не изяли пророк Даниил, когато мидийският цар Дарий го хвърлил в рова им? Или свети Герасим и неговият лъв Йордан, който той излекувал и който след това...

Така и не се разбра какво точно е станало с лъва на свети Герасим, защото стигнаха до бараката, Климент бутна вратата и влезе.

- В дъното е! - посочи той, а монахът като обезумял се хвърли към лежащия на земята кон.

Герасим приклекна, опипа тялото на животното и силно изруга. След това се наведе, вдигна главата му в скута си и започна да я милва и да й говори като на малко дете, без да обръща внимание на кръвта, която попиваше в расото му.

Климент също приближи и отново огледа трупа. Сега имаше повече светлина и той с тъга се взря в мътните очи на коня в блестящата му грива и в благородно заострените му уши. Макар и обезобразено, животното продължаваше да изглежда силно и красиво, а черната кръв бавно се съсирваше под тялото му. Приклекна до Герасим. Монахът ридаеше, оплаквайки мъртвия си приятел, но не това интересуваше писаря. Той бавно прокара пръсти по врата на убитото животно, вдигна фенера и го приближи, след което опипа коня и от другата страна. Макар изкормен и обезобразен, конят просто беше заклан, а по врата му, за разлика от останалите жертви, нямаше следи от ухапване.

Който и да беше убил животното, се бе задоволил само с това. Всъщност не беше точно така. Неочакваната поява на писаря и помощниците му бяха попречили на убиеца да пие от кръвта на коня.

Вратата на бараката рязко се отвори и прекъсна мислите му. Отвън повя студен вятър, който раздвижи пламъка на фенерите и сенките по стените затрептяха.

Застанал на прага, облечен надве-натри, с червено от гняв лице, стоеше Пацик. Игуменът се опитваше да запази благоприличие и достопочтеност, но личеше, че е изключително ядосан. Зад него, развълнуван и притеснен, надничаше единият от двамата послушници, както и повечето монаси.

- Какво става тук?! - прогърмя гласът му. - Аз съм игуменът на този манастир! Искам обяснение!

Преди да отговори, Климент огледа новодошлите. Нямаше нужда да бърза. Не казваше ли Аристотел, че „Добре започнатото е наполовина свършено“? Може би щеше да извлече повече полза от появата на игумена, отколкото бе предполагал. Ако беше вярна максимата, че убиецът винаги се връща на мястото на престъплението, може би този, когото търсеше, не беше устоял на изкушението да види как се приема творението му и сега също беше в бараката.

Ето, братът преписвач Неофит изглеждаше прекалено развълнуван, а по лицето му не личаха следи от сън. Точно обратното - миниатюристът Тихон беше силно пребледнял и криеше лицето си в шепи. Икономът Филимон дишаше тежко, като че ли наскоро беше тичал. Магерникът Беримир беше единственият напълно облечен. Върховете на ботушите на библиотекаря Велизар бяха мокри. Водачът на хора Игнатий единствен не се интересуваше какво точно има в задната част на помещението. Нима знаеше за трупа на коня? Брат Еремия притискаше към себе си треперещия Йосиф и се опитваше да го успокои, а каноникът Захарий беше червен може би не само от студа.

- Пак питам! Какво става тук!? - гласът на Пацик мощно прогърмя и откъсна Климент от мислите му.

- Някой е убил Мойсей! Заклал го е като прасе! - отговори вместо писаря Герасим и отново зарони сълзи над мъртвото животно.

- Това виждам и сам! - строго отговори игуменът. - Искам да знам кой е направил това и защо! - Пацик се завъртя на пети и посочи монасите. - Молех се, призовавах Господ и Светата Дева на помощ, когато бях безцеремонно изтръгнат от уединението си - той потрепери. - Студено е, няма нужда да стоим тук и да мръзнем. Едва ли Божията промисъл е да се разболеем заради този убит кон! Помогнете на брат Герасим да погребе животното и да почисти - игуменът се обърна към писаря.

- А теб, Клименте, ще помоля да ме последваш в килията ми. Трябва да разменим няколко думи. Но ела сам. Помощниците ти могат да помогнат тук.

Без да изчака отговор, дебелият славянин тръгна напред, а монасите услужливо се отместваха от пътя му. Писарят вдигна рамена и го последва.

Настаниха се отново пред камината, но този път Пацик не предложи вино. В помещенията миришеше на тамян, няколко свещи върху дебели сребърни свещници разпръскваха ярка светлина.

- Както казах, се молих - поде игуменът и уморено разтърка лицето си. - Но и мислех. Мислех за това, което става, и за това, което трябва да направя. Разказах ти как Докс намери Бог при нас. Аз открих друга истина. Между тези стени разбрах колко тленно е човешкото тяло. Разбрах, че истинските богатства се крият в душата, не в това, което притежаваме. Разбрах, че вместо слуга на Господа, съм на път да се превърна в слуга на собствените си желания, които ме тласкат в грешна посока - Пацик се наведе напред и подпря лакти на колената си. - За жалост днес мнозина се възползват от положението си не за да просветляват обикновените хора, а за да се възползват от тях и да трупат богатства. Знаеш ли, Клименте, Калистен[134] пише, че когато разбрал, че идва смъртният му час, великият пълководец Александър Велики пожелал да го погребат с длани обърнати нагоре. Така искал да покаже на всички, че дори и той - Великият, си отива от този свят, без да може да вземе от него нищо в смъртта. Тази книга, макар и писана от грък езичник, беше откровение за мен. Осъзнах, че борбите, в които се бях впускал в Плиска, интригите, сделките, в които бях участвал, за да се добера до повече власт, пари и злато, погубват душата ми и не ми носят нищо добро - славянинът разпери ръце. - Това място също ми помогна. Тук е много по-лесно да откриеш Бог, отколкото в столицата. Тук най-после намерих покой!

- Радвам се да го чуя - отговори писарят. - И съжалявам, че той е бил прекъснат по толкова кървав начин.

Пацик скръсти ръце на гърдите си, точно под големия златен кръст, който висеше на врата му.

- Не искам да ме разбереш превратно, Клименте - каза след кратко мълчание той. - Това, че съм прозрял някои неща, не значи, че искам манастирът ми да тъне в бедност, монасите ми да са голтаци, а аз самият да нямам нищо. Колкото по-богат е манастирът, толкова по-надалеч ще можем да разпръснем Божието слово! Казах ти всичко това, за да разбереш, че съм се променил. И точно затова искам манастирът да продължи да върши дейността си - да величае Бога и да помага и на други да го величаят. Ти ми обеща да намериш това зло, което избуява между стените, да го намериш и изкорениш! - игуменът и вдигна ръка, за да спре отговора на писаря. - Но вместо това то продължава да броди, а мощта му да набира сила!

- Така е - отвърна писарят, - но открих някои неща, които ме приближават до истината. Не мога да прозра всичко отведнъж, а и имам нужда от помощ. Сам Бог не е могъл да сътвори всичко за един ден, а му е била нужна седмица. И на мен ще ми трябва поне толкова.

- Клименте, Клименте, недей да богохулстваш! - Пацик поклати глава, все едно поучава малко дете. - Сравняваш това, което правиш, с извършеното от Бога и смееш да се наричаш добър християнин. По-добре по-малко да говориш, а повече да работиш! Тогава ще постигнеш това, което искаш.

- Не мисля, че обиждам Бог - защити се писарят, - като го давам за сравнение. В Светото писание е казано, че няма срамна работа, стига да се изпълнява с чисто сърце и любов. Просто исках да кажа, че ми е нужно повече време, докато разбера какво точно става тук. И искам да видя какво има в стаята на старата кула.

- Време! Време! - плесна с ръце Пацик. - Не виждаш ли, че нямаме никакво време? Не виждаш ли, че докато си играеш на умозаключения, злото расте и укрепва?!

- Ти какво предлагаш да направя? Не мога да разреша всичко с едно щракване на пръстите!

Пацик замислено поклати глава.

- Може и да си прав! Може би това наистина не е по силите ти, а прославената ти находчивост е силно преувеличена. Иди, огледай кулата. Ключът от вратата е у брат Филимон. Но както казах и преди, аз отговарям за това място не само пред княза, но и пред Бог! Не мога да допусна повече убийства! Нито на животни, нито на хора. И ако ти не успееш да разбереш какво се случва до два дни, ще бъда принуден да потърся помощ!

- Каква?

- Утре ще отслужим литургия и ще направим шествие. Може това да помогне. Може би ще успеем да прокудим злата сила, демона, настанил се между тези стени. Отдавна трябваше да го направим, още след като убиха Докс. Но ако и това не помогне, ще потърсим помощ. Казах ти, молих се и мислих. И реших! Ще пиша на Борис да прати някой, който може да реши проблема.

- Това значи да предадеш манастира и монасите си в ръцете на някой като Еспор!

- Нима мога да направя друго? - тежко въздъхна Пацик. - На всичко това трябва да се сложи край. И ако това е начинът няма да се поколебая да го направя!

* * *

Климент спа лошо. Стряскаше се в съня си и дълго лежеше със затворени очи, напрягайки слуха си. И най-малкият шум го караше да подскача, а сърцето му да започва да бие учестено. Дали среднощният му посетител нямаше да се върне?

Няколко пъти става, за да добавя въглища в изстиващия мангал, но така и не успя да се пребори с пронизващия студ, лъхащ от стените. Накрая се уви плътно в одеялото и наметката си и заспа.

Събуди се с натежала глава от биенето на камбаната, която приканваше монасите за утринната служба. Слепоочията му пулсираха, зад челото му се движеше прорязваща болка, едното му око сълзеше. Мангалът беше загаснал окончателно, килията беше ледена.

Климент стана, натопи върха на пръстите си в каната, оставена в единия от ъглите и изруга. Водата беше замръзнала. Размаха ръце напред-назад в опит да се стопли, раздвижи схванатия си врат и разтърка длани. Чувстваше тялото си вкочанено и замръзнало, а главата му все така пулсираше.

В килията на Корсис и Невестулката се оказа неочаквано топло. Двамата му помощници хъркаха като заклани, блажени усмивки се бяха настанили на лицата им, а трите мангала, довлечени кой знае откъде, разпръскваха приятна топлина.

Климент ядно дръпна Корсис за крака, разбута Невестулката и докато двамата все още сънени се чудеха какво е предизвикало гнева на господаря им, им нареди да стават по най-бързия начин, след което, фучейки, излезе от стаята.

Все така в лошо настроение отиде в магерницата и поиска топло мляко, пресен хляб, сирене и сушени маслини. Докато се хранеше, седнал пред силно бумтящата печка, най-после се стопли, макар главата да продължаваше да го боли.

Закуската му се услади и го засити. Особено му хареса хлябът, дъхав и топъл, замесен с билки, които му придаваха аромат.

Докато закусваше, службата свърши и част от монасите нахлyxa в кухнята, тропайки с крака и духайки в шепите си, наобиколиха бумтящата печка и протегнаха длани напред, да се сгреят.

- Понякога и тялото заедно с душата се нуждае от грижи каза брат Захарий. - Макар във всеки от нас да гори Божественият пламък, плътта също трябва да се уважава! Иначе човек ще се поболее и няма да може достойно да възхвалява Бога.

Климент кимна в знак на съгласие, дръпна за ръкава билкаря Еремия и поиска да му даде нещо срещу главоболие. Монахът кимна и поведе писаря към лечебницата. Ранобудните послушници бяха напалили огън в малкото огнище, стаята беше топла и ухаеше на билки.

Еремия настани пациента си на един от плетените столове и заоглежда рафтовете на стената, подръпвайки долната си устна.

- Да видим, да видим - мърмореше си той, докато сваляше едно след друго различните бурканчета, отваряше ги и миришеше съдържанието им. - Щом те боли челото, това може да е от синусите, които от своя страна може да са настинали в студа. В такъв случай препоръчвам джинджифил. Той ще те загрее и ще премахне простудата, а и ще укрепи тялото. Най-добре е да се намажеш леко с това - той подаде на писаря малко гърненце, пълно с белезникав мехлем. - Или пък е по-добре да ти предложа чай от върба? Или коприва? Вратигата също е подходяща, но тя е за по-тежки случаи. Мисля, че става дума за измръзване - обяви накрая лечителят. - Обикалянето в студа не ти се е отразило добре. Затова някои от течностите в тялото ти са изстинали. Я изплези език! Ха, така! Станал си студен и сух. Следователно, ако следваме предписанията на Гален, за които говорихме миналия път, трябва да направим така, че да станеш по-топъл и влажен. Бих препоръчал гореща вана, но не и по-това време на годината. След нея почти сигурно ще се поболееш още повече в студа. - Еремия ловко отвори две от бурканчетата си и отмери в калаена кана по лъжица и половина.

- Ще ти сваря кора от бяла върба и коприва, точно както казах. Ще направя цяла кана и ще я оставя на огъня, да не изстива. Когато можеш през деня, минавай и пий по една чаша. Ще сгрее тялото ти и ще го овлажни. Преди това намажи леко скулите си с мехлема от джоджен. Това трябва да изгони болката - продължи да нарежда лечителят и скоро Климент се оказа намазан с крема от джоджен, а в ръката му вдигаше пара пълна чаша с гореща отвара от върба и коприва. Мехлемът се оказа лют, изпаренията влизаха в очите му и ги насълзиха, а отварата беше блудкава и безвкусна, но той почувства как се изпотява, а главоболието го напуска.

- Вече съм по-добре - бодро заяви той и погледна с признателност Еремия. Ти наистина си разбираш от работата.

- Благодаря - засия от похвалата билкарят и посочи към тавана, където под гредите, сред другите неща, висяха и няколко плитки чесън. - В такова време, като сегашния студ, те съветвам да ядеш повече люто и чесън. Те запазват топлината, унищожават микробите и държат главата бистра и свежа. Ще те предпазят както от главоболие, така и от настинка.

- И ще ухая приятно. Поне няма да говоря дълго с Пацик. Едва ли ще издържи дълго дъха ми - засмя се писарят. - Не се ли гонеха вампирите с чесън? Наистина може да имам нужда от него!

- Чесънът наистина е Божие чудо - отговори сериозно билкарят. - Той лекува раните и пази от загнояване, сварен, е незаменим помощник за астма. Помага при кашлица, черен дроб, жлъчка, лекува втвърдяването на артериите, проказа и висока температура. Яж редовно чесън и никога няма да имаш глисти. Сокът от чесън пък действа благотворно на целия организъм, пази сърцето и мозъка и разтваря секретите в синусите и белите дробове. Да не говорим, че помага на храносмилането, добър е за очите и изхвърля отровите в тялото през порите на кожата. И всичко това на цената на малко по-лош дъх. Който идва от съдържащата се в него сяра, която е много лечебна!

- Това е миризмата на дявола! Не ни ли учат светите мъже, че там, където мирише на сяра, е минал нечестивият? В една хроника съм чел за поклонници, които се загубили в мъглата и, след като дълго се лутали, усетили мирис на сяра. След това мъглата се вдигнала и пред тях се изправил Антихристът.

Билкарят махна с ръка:

- Измислици, които нямат нищо общо с билките и техните свойства! Мнозина, които не разбират от наука, са готови в невежеството си да отхвърлят всичко, само и само да не излязат глупави, а дано покажат, че и те струват нещо! Не ми говори за тези неща! Познавам Светите писания! В Библията никъде не се казва, че дяволът мирише на сяра!

- Съгласен съм с теб - усмихна се Климент, - но в името на спора бих добавил, че има много препратки, които ни подсказват, че там, където има зло, в което е замесен дяволът, мирише на сяра. В псалмите например е казано: „Над нечестивите ще завали огън и сяра, а чашите им ще бъдат пълни с горещ вятър“. А когато Лот излиза от Содом и Гомор, не пада ли от небето жупел и сяра, които унищожават двата града?

- Но кой праща унищожението? Не е ли това сам Бог?

- Добре - не се даваше Климент, - има и други примери. Казано е в Откровението на Йоан за коне с глави на лъвове, от чиито усти излиза пара, дим и сяра. И нима пак там не пише, че една трета от хората на земята са били унищожени от огън, дим и сяра? Кой е направил това, ако не Сатаната? И пак там е казано: „И дяволът, който ги мамеше, беше хвърлен в езерото от огън и сяра, където са и звярът, и лъжепророкът и ще бъдат мъчени денем и нощем в цялата вечност“.

Еремия се почеса объркано по главата.

- Аз съм билкар и лечител, не съм учен като теб - каза той и се намръщи. - Макар да не разбрах как стигнахме от лечебните свойства на чесъна до дявола.

Писарят се изправи и приятелски тупна монаха по гърба. Беше се стоплил, коремът му беше пълен, главата вече не го болеше.

- Прав си, така е! Говорихме за съвсем други неща. Колко полезен е чесънът. И дали може да послужи срещу зли сили, което, честно казано, ми се струва невероятно. Освен ако дяволът и легионите му не са с чувствителни носове.

- Не бързай да говориш така - поклати глава билкарят. - Доказано е, че много билки помагат в борбата с Антихриста! Не кадим ли тамян, за да прогоним нечестивия? Не помазваме ли с миро, за да измолим Божията помощ? Кои сме ние, за да знаем каква е неговата промисъл? Мислим си, че знаем всичко, че познаваме нещата, но далеч не е така!

- Съгласен съм! - кимна Климент. - Днес мнозина бъркат това, което им се иска, с това, което е в действителност. И може би тези, които казват, че вампирите бягат от чесън, имат право. Но се надявам да не ми се налага да проверявам на практика дали е така.

Еремия кимна и също се засмя.

- Радвам се, че не си тесногръд. Човек трябва да може да вижда цялата гора, а не само дървото пред себе си. Има време за молитва, време за наука и време за борба със злите сили. И за всяко от тях е нужен различен лек!

- Така е - съгласи се писарят, - но я ми кажи, братко Еремия, къде си научил толкова много за билките? Не искам да те обидя, но познаваш Гален, Парацелз и Хипократ по-добре отколкото Светите писания.

- Ха! Така е! - разсмя се отново лечителят. - Роден съм в Мизия, но ми се наложи да бягам оттам. Животът ми беше труден. Мъжете в селото винаги бяха на война, а тези, които се връщаха, най-често се прибираха сакати. Баща ми също пострада в една от битките. Кон му премаза крака, но за щастие костта зарасна без възпаления. Бяха я наместили накриво и ходилото му беше изметнато. Тогава за първи път си помислих, че, ако лекарят бе имал по-добри познания, животът на баща ми, а и на всички нас, щеше да е различен. Но такъв ни бил късметът - монахът замълча за миг. - После ни нападнаха печенеги и кумани. Знаеш как става - обикаляха наоколо, докато се убедят, че сме беззащитни, след което влязоха в селото и избиха всички - Еремия въздъхна. - Така загубих майка си и двамата си братя. Ние с баща ми оцеляхме случайно - същия ден отидохме в града да продаваме последната коза, която ни беше останала. След това дълго скитахме. Тръгнахме на юг, където е по-топло, а нощем зимите не са толкова студени. Обикаляхме много, захващахме се с всякаква работа - малко тук, повече там. Трудно си изкарвахме прехраната, никой не искаше да наеме куц мъж и малко момче - лечителят въздъхна отново. - Накрая стигнахме до остров Кос. Там се влюбих в две неща - в медицината и Христос.

- На добро място си попаднал - съгласи се писарят.

- Така е. Там още може да се види голямото светилище на Асклепий, а казват, че и Хипократ е бил от Кос. Както и да е - махна с ръка билкарят. - Няма да те отегчавам с подробности. Исках да помагам на хората. След това, което се случи със селото и баща ми, вярвах, че, ако човек знае достатъчно, може на спаси събратята си. Както тялото, така и душата!

- Със сериозна задача си се заел, братко.

Еремия вдигна рамена.

- Важното е, че попаднах на добри учители. Те ме въведоха в тайните на медицината. После обиколих малко из Северна Африка. Трябва да знаеш - арабите са невероятни лечители! Те гледат на човека по друг начин. Не търсят общото, а различното.

- В какъв смисъл?

- Ами, например, ако те заболи гърлото, лекарят ще реши, че си настинал и ще ти предпише сироп за гърло, нали така? И на всички ще даде един и същ.

Климент кимна в потвърждение.

- Арабският лекар няма да направи така. Той ще те прегледа най-обстойно и за едно и също може да предпише на различните хора различно лекарство. Защото, макар и да сме Божии чада, всеки от нас се различава с нещо от останалите. Затова харесвам Гален. Той препоръчва същото отношение. Първо да се установи какво липсва в човека - дали е прекалено сух, или прекалено студен, или прекалено горещ. И в зависимост от това какво няма да предпише от него. Защото и студеният, и топлият може да имат проблеми с гърлото, но причините за това да са различни! И съответно лекарствата трябва да са различни.

- Така е - съгласи се писарят. - Но как лекар като теб е попаднал от Северна Африка и Кос толкова далеч на север?

- Тук настина е доста по-студено, отколкото в Александрия - засмя се Еремия. - Както казах, на Кос освен тялото научих как да лекувам и душата. Станах ревностен християнин. Баща ми също, Бог да го прости - билкарят се прекръсти. - Накрая се пропи и колкото и да се опитвах, не можах да му помогна. Но това са стари неща... На Кос срещнах и други българи. Повечето бяха избягали от преследванията християни. След като ми разказаха на какви гонения са подлагани последователите на Христос, реших да не се връщам в България. Заминах за Африка, но после хан Пресиян умря, Борис се качи на престола и се покръсти - монахът замълча, потънал в собствените си спомени. - Отначало не можех да повярвам. Но сърцето ми беше останало там - в Мизия. Колкото и да беше хубаво и на островите, и в Африка, не можах да забравя родните равнини. Затова реших да рискувам и да се върна. Първо отидох в Берое, след това в Средец. Там се запознах с Велизар - мисля, че беше преди три години. Той тъкмо беше постъпил в манастира и беше дошъл в града да търси ръкописи за новата библиотека. Търсеше и лечител. Като разбра, че съм такъв, много се зарадва. Не му трябваше много време да ме убеждава да се подстрижа и да го последвам в „Свети Архангел Михаил“. Братята ме харесаха, лесно се вписах сред тях. Доверяват се на уменията ми, а аз на техните. Нито веднъж не съм съжалил за решението си, докато не започнаха убийствата. Но и сега не се оплаквам! Господ ни изпитва като Йов и иска да провери твърдостта ни!

- Ами останалите - попита Климент. - Откъде са останалите братя?

- Някои идват отдалеч било заради уменията си, било заради библиотеката, която манастирът започва да събира. В нашите земи още няма подобно чудо и мнозина искат да видят книгите. Случвало ми се е да съм в скриптория, когато идват възрастни християни, които падат на колене пред Библията, Евангелието и житията на светците и плачат с глас от радост като малки деца. Това, че виждат вярата си изписана в книгите, за тях е потвърждение, че всичко, на което са ги учили, е вярно.

- Все пак откъде са братята? - меко повтори въпроса си писарят.

- Не знам - отговори билкарят. - Някои са като мен, заблудени души, намерили тук своето призвание и пристан. Други цял живот са се стремили към Бог. Но откъде са - монахът вдигна рамена. - Нямам представа. Ако искаш да разбереш повече за това, питай вратаря Безмер. Той е живял в селото, което се е намирало в ниското под манастира. А сега трябва да бързам. Шествието ще започне всеки момент.

Климент благодари на Еремия за грижите, които беше положил за него, увери го, че главата му вече е съвсем добре и излезе на двора.

Макар да беше рано, слънцето грееше и той с удоволствие се разходи по тъмните плочи, излагайки лицето си на топлите му лъчи.

Пацик беше прав!

Трябваше да разреши мистерията колкото се може по-бързо, или да признае, че не може да се справи. Може би животът в имението до Филипополис беше притъпил разума му и вече не беше толкова проницателен, колкото преди.

Откъм църквата се понесе песнопение и той разпозна думите на шестия псалм Давидов.

Господи, в яростта Си не ме изобличавай,

нито ме наказвай в гнева Си.

Помилуй ме, Господи, понеже съм немощен,

изцели ме, Господи, понеже треперят костите ми.

И душата ми твърде се смути; а, Ти Господи, докога?

Върни се, Господи, избави душата ми,

спаси ме, заради твоята милост,

понеже никой в смъртта не ще Те помни;

и в Ада кой ще ти благодари?

Песента се понесе към небето, свежа и чиста, окъпана в светлина и, докато Климент слушаше с наслада, камбаните на църквата забиха, а вратите й се отвориха.

Както беше обещал, Пацик водеше литийно шествие.

Начело на процесията вървеше послушник, облечен в поръбен със зелено и сребърно филон, който носеше на висок прът като знаме платно, подлепено с кожа, с извезаните образи на Богородица с малкия Христос на ръце. Божията майка сияеше под утринното слънце, а ореолът й, изтъкан от златни нишки, светеше със своя собствена светлина.

Следваха двама монаси, също тържествено облечени, които държаха пред себе си големи икони на Христос Вседържател и на патрона на манастира свети Архангел Михаил. След тях със златна корона на главата и извит жезъл в ръка бавно крачеше Пацик, благо се усмихваше и правеше кръстни знаци във въздуха около себе си. Следваше го водачът на хора Игнатий, който потапяше китка здравец в сребърно менче, пълно със светена вода, и ръсеше на всички страни.

Останалите монаси бавно пристъпяха след тях и подеха нов псалм:

Душо моя, хвали Господа!

Ще възхвалявам Господа, доде съм жив;

ще пея Богу моему, докле съществувам.

Не се надявайте на князе,

на син човешки, от когото няма спасение.

Пеейки, монасите спряха и започнаха да си подават светената вода и да ръсят един след друг около себе си. След това шествието продължи отново, все така пеейки, и се изви по мръсния лед и сивия сняг като дракон с огнена глава и черно тяло.

Очарован от песните и действията на братята, Климент остана да ги гледа прехласнат. Групата бавно заобиколи църквата, спря отново и отново тръгна.

Слънцето огряваше все по-силно двора, сякаш сам Бог пращаше своята прошка и подкрепа на молещите го за това. Песента се надигна още по-силна и мощна, отекна между стените и изпълни двора с усещане на смирение, благост и надежда.

Изведнъж, нечий писък отекна между стените. Веднага към него се присъединиха и други викове и крясъци, сякаш земята неочаквано се бе отворила и от дълбините се бе показъл Адът.

Монасите се разбягаха на всички страни, някои паднаха на колене, закрили лицата си с ръце, молещи, плачещи и треперещи от страх, като че сам дяволът, Червеният изтръгвач на души, да бе скочил отгоре им. Послушникът изпусна хоругвата, която носеше, падна върху нея и напразно се опитваше да стане на крака, скован от ужас. Пребледнял, но все още пазещ достойнството си, Пацик стоеше като онемял, сред разпадащото се шествие с вдигната, застинала във въздуха ръка.

Без да разбира какво става, Климент хукна към игумена.

- Какво има, Пацик? Какво се случи? - извика той на един дъх.

Славянинът бавно вдигна черните си очи, в които се четеше ужас, и отговори с треперещ глас:

- Ние сме обречени! Господ се е отвърнал от нас и Сатаната като тигър ще разкъса душите ни! Светената вода се превърна в кръв!

Медното менче, което само преди минута бе блестяло като звезда, сега се търкаляше в краката на Пацик, а кишата около него беше червена.

12

- Вярваш ли в съдбата, Клименте? - Пацик седеше прегърбен на стола, хванал главата си в ръце, която не спираше да се тресе, пищният му филон беше захвърлен на топка в ъгъла.

След ужасяващия край на литийното шествие игуменът беше показал твърдост, достойна за уважение. Макар и треперещ, той извика обратно разбягалите се монаси, нареди им да почистят снега, върху чиято девствена белота червеното петно на кръвта искреше като богохулство, като знак на дявола, каквото най-вероятно и беше.

След като снегът беше изринат и изнесен извън манастира, игуменът нареди на братята случилото се да се пази в строга тайна, за да не се плашат излишно миряните и послушниците. Мярка, макар и похвална, напълно излишна, защото мълвата за това как светената вода се е превърнала в кръв, вече се разпространяваше като светкавица. Монасите, изплашени и бледи, с лица облени в сълзи, се хвърлиха в краката на игумена, очаквайки да ги благослови и питайки защо Господ е отвърнал очи от тях. Държаха се за ръце като малки деца и се оглеждаха, все едно очакваха всеки момент отнякъде върху тях да връхлети Сатаната със своите пълчища от демони и да разкъсат плътта им.

Макар гласът му да трепереше, Пацик даде благословията си, след което нареди братята да се върнат към задълженията си, като на всеки кръгъл час коленичат и горещо молят Бог да ги избави от злото.

Накрая, следван от Климент, той се прибра в покоите си, където изпи чаша вино и внезапно се разтрепери така, сякаш беше в епицентъра на някое земетресение.

- Кажи ми, писарю - повтори въпроса си Пацик, - вярваш ли в съдбата?

- Вярвам - внимателно отговори Климент, - че Бог ни дава възможност да избираме и от нас зависи по кой път да поемем.

- Някои от светите отци ни учат, че съдба няма - сякаш на себе си каза игуменът. - Че всичко е стечение на обстоятелствата и че за нещо се казва, че е част от съдбата ни само ако е било изговорено по-рано от някого. - Пацик замълча, изправи гръб и се облегна на стола. Лицето на игумена изглеждаше неочаквано състарено, под очите му личаха черни кръгове, челото му беше прорязано от дълбоки бръчки. - От друга страна Боеций[135] пише, че „съдбата е вложеното в подвижните неща разположение, чрез което провидението оковава всяко нещо в своите редове“. Следователно съдба има - игуменът замълча и загледа нахлуващата през прозореца светлина. - Самият аз вярвам - продължи след малко той, - че макар тук долу на земята някои неща да изглеждат като да стават по щастливо стечение на обстоятелствата или случайно, макар често да не можем да намерим причина за тях, то това не значи, че тя не съществува. Вярвам, че за всяко нещо си има причина, но по-висша и макар тя да не е известна на хората, е известна на Бог. Ако например пратя брат Еремия да донесе вино от избите, а в същото време изпратя и брат Захарий да донесе вино от избите, те двамата, без да знаят, че съм пратил всеки от тях на едно и също място, като се срещнат, ще решат, че това е случайно и че съдбата ги е събрала. И ще бъдат прави! Но аз, този, който съм ги пратил, ще знам, че това съвсем не е така и срещата им е по мое желание. Така и Бог ни праща различни неща, които за нас може да изглеждат случайни, но за него не са. С това искам да кажа, че зад всяко нещо можем да намерим Божията промисъл и макар да не я разбираме, не трябва да я отхвърляме с лека ръка.

Игуменът стана, наля си нова чаша вино и без да предложи на събеседника си се върна обратно на стола си.

- Аз вярвам в съдбата, Клименте! Вярвам в Божията промисъл и това, че той е отредил определен живот на всеки от нас, давайки му възможността да избере по кой път да тръгне. Дали по пътя на светлината и доброто, което значи да съблюдава Божиите заповеди и да се води от християнските добродетели, да живее в любов, молитва, нравствена чистота, послушание и почитане на Христовия закон, или да тръгне по черната пътека на дявола, която е пълна с проклятие. По пътя на вечната печал, пепел, смърт и безумие, по пътя, върху който ще намери само погубването на душата си!

- Защо ми казваш всичко това?

Преди да отговори, Пацик пресуши чашата си и облиза устни.

- Казвам ти го, защото вярвах, че Бог има по-добър план за мен. Че ми е отредил по-добра съдба, така както аз съм му отдал сърцето и душата си. Знам, ти и мнозина други мислите, че не съм достоен за този пост. И може би сте прави. Но никога не съм правил нищо против Божията воля, за да постигна всички тези неща. И ако се радвах на добър и охолен живот, то беше не защото съм го постигнал с меч, огън и печал, а защото съм бил ревностен пред Бог и той се е вслушал в молитвите ми. И сега неочаквано Той спря да им отговаря. - Пацик отново захлупи лице в шепите си, гласът му се накъса. - Той е отвърнал лице от мен, от това свято място, оставил е дявола и адския му легион да препускат на воля и колкото и да се моля, колкото и да се опитвам да Му угодя, Той остава глух за гласа ми. Нима това е била съдбата ми - да се издигна, за да падна още по-тежко? - рамената на игумена се разтресоха. Той ридаеше.

- Не мисля, че си прав - отговори Климент. - Сам си противоречиш, игумене! Каза, че Господ ни дава избор по кой път да поемем всеки ден и за всяко нещо. Така ставаме ковачи на собствената си съдба, а тя не обича тези, които хленчат! Сенека е казал: „На умния човек съдбата рядко препречва пътя“. И не е ли писано, че „Онзи, който се оплаква от съдбата си, има много повече причини да се оплаква от себе си“? Прав си, Сатаната наистина се е настанил между тези стени. Но с плач и вайкане няма да постигнем нищо! Нима свети Георги се е уплашил от змея и не се е борил с него, за да го убие? Нима ангелите не се сражават с демоните, а всеки от нас не се бори с греховете, за да ги надвие и постигне Небесното царство? Разкажи ми какво точно се случи на шествието.

Пацик премигна няколко пъти, сякаш се опитваше да проясни ума си и осмисли думите на писаря.

- Духът на всички беше приповдигнат - бавно започна той.

Събрахме се в черквата, облечени в най-красивите си филони и омофори[136]. Помолихме се, както изисква канонът, след това изпяхме сто и втория псалм. Благославяй, душо моя, Господа и цялата моя вътрешност да благославя Неговото свето име. Благославяй, душо моя, Господа...

- Да, знам го - прекъсна го Климент. - Какво стана след това?

- Послушниците донесоха светата утвар, подредихме се и тръгнахме пеейки. Излязохме от черквата и започнахме да обикаляме двора. На всеки няколко метра спирахме и ръсехме със светена вода. Всичко беше наред, докато... - гласът на Пацик притихна от отчаяние.

- Кой донесе водата?

- Това е грижа на брат Захарий. Той се грижи за светата утвар. Той донесе менчето!

- И всичко протичаше както е предписано?

- Да! Чувстваше се дух на ликуване, радост, че се изправяме срещу нечестивия, че се борим за Христа. Сърцата ни преливаха от смелост, душите ни бяха чисти и прозрачни. Дори слънцето се показа и запали още светлина в сърцата ни. Приехме, че това е знак от Бог, знак, че е чул молитвите ни и ще отговори. А вместо това... - Пацик отново покри лицето си с шепи, сякаш се боеше да каже какво се е случило.

- Видях, че, когато спирахте, си подавахте менчето със светена вода един на друг. Защо?

- Така щяхме да осветим повече земя. Иначе рискувахме да пропуснем мястото, където се е скрило злото. След всеки псалм спирахме, подавахме си менчето един на друг, докато обиколи цялата група. Този, у когото попадаше, се прекръстваше, казваше кратка благословия и ръсваше пред себе си със светената вода. Това е.

- Гледахте ли си в ръцете един на друг. Искам да кажа ти, примерно, виждаше ли през цялото време съда с водата?

- Разбира се, че не! Защо трябваше да го правя? В този момент не предполагах, че може да се случи нещо лошо. Стоях, наслаждавах се на слънцето, чувствах се лек и доволен и чаках да продължим.

- Следователно - заключи Климент - всеки от братята е можел да пусне нещо във водата, което да я оцвети в червено, без никой да забележи. Чудя се кой ли го е направил!

Лицето на Пацик се опъна още повече.

- Мислиш, че някой от монасите е превърнал водата в кръв?

- Съмнявам се, че е било кръв. Просто червена вода, която вие, заслепени в страха си, сте приели за това, което сте били готови да приемете. Но да, мисля, че някой от монасите е пуснал нещо в менчето.

Игуменът го изгледа продължително.

- Не бях помислил за това!

- Имаме работа с хитър противник. Хитър и пресметлив!

- И обладан! Това е работа на зла сила! - прекръсти се игуменът. - Господи,какво да правя?

- Като начало не трябва да униваш! Това, че веднъж ни е споходила несполука, не значи, че пак ще ни споходи! Трябва да сме твърди във вярата си, Пацик, и да вярваме, че с Божията милост всичко е постижимо!

- Така е! - въздъхна Пацик. - Но колко още можем да чакаме? Видя монасите, губя контрол върху тях. Повечето са нови във вярата и лесно могат да я изгубят. Ще побягнат и няма да мога да ги спра.

- Ще побягнат право в пастта на този, от когото искат да избягат! И ти трябва да ги спреш! Да ги спреш, да им го обясниш и да им вдъхнеш вяра.

За кой ли път игуменът въздъхна и избърса лицето си с ръкава на расото.

- Не знам - каза той. - Наистина не знам. Може би е по-добре да повикам Еспор!

- Това винаги може да се направи. Дай ми още малко време. Съвсем малко.

Игуменът поклати глава в знак на съгласие и отново се разтрепери.

- Страх ме е, Клименте! - каза той и за първи път погледна писаря в очите. - Страх ме е от това, което броди между тези стени, надсмива ни се със свинската си зурла и багри стените с кръв. Какво ще стане при следващото убийство? Как да го спра? Ами ако посегнат и на мен? Ако заедно с тялото вземе и душата ми? - игуменът надигна чашата си, но тя се оказа празна. Пацик дълго мълча, а когато проговори, гласът му беше натежал от горест и мъка. - Може би всички трябва да напуснем! Това място вече не е свято и в него се разпорежда Сатаната. Може би само огънят ще го пречисти.

- Предлагаш да напуснем манастира и да го запалим?! Ти чуваш ли се какво говориш?!

- Не знам, княжески пратенико - тихо отговори игуменът. - Наистина не знам. Знам само, че огънят пречиства всичко. И ако това е цената, се питам дали не трябва да я платим. След това можем да построим всичко отначало. Да, да, точно така - Пацик замислено кимаше с глава, черпейки сила от собствените си думи. - Ще вземем книгите и ще се преместим. Това е по-добре, отколкото да загиват хора и животни. Ще се преместим, а това място ще бъде очистено с огън и изградено отново. И после ще се върнем - чисти и свети и никога няма да позволим злото да се завърне пак!

- Ти не си на себе си! - извика Климент. - Не знаеш какво говориш! Готов си да се откажеш от всичко само защото си се уплашил! Нека нещастието, което ни е сполетяло, ни бъде учител и ни предпази да не изпаднем в още по-голяма беда заради него. Опомни се, Пацик! Събери монасите за молитва и отново опитайте да пречистите това място. Да се откажеш, значи да се признаеш за победен. Да признаеш, че лукавият те е измамил с хитростите си и е успял да победи вярата ти. Толкова ли вярваш, игумене? Не казва ли апостол Яков, че вярата е мъртва без дела? Сега е времето да покажеш своите!

Пацик замислено изгледа събеседника си, след което скръсти ръце на гърдите си.

- Стига толкова - уморено каза той. - Още е рано, а вече ни се струпаха толкова беди. Трябва да се помоля, с надеждата, че Бог ще ми върне част от своята благодат. А сега си върви! Трябва да се помоля и да помисля.

Разочарован и разгневен Климент напусна покоите на игумена. Излезе на двора и подложи лицето си под лъчите на яркото слънце. Надяваше се те да успеят да прогонят мрака, който се събираше в душата му.

Сякаш за да му се подиграе, небето бе ясно и синьо, без нито един облак, леденият вятър беше изчезнал. Снегът по земята почваше да се топи, превръщайки се в локви кална киша, от покривите и стрехите капеше вода, която дълбаеше малки дупки, около които се събираха с весело чуруликане врабчета.

Въпреки това във въздуха се носеше усещане за горест, за неизказана тъга и страх. Монасите прекосяваха двора тичешком, свели поглед към земята, без да обръщат внимание на това дали краката им стъпват в локвите и се мокрят, или вървят по каменните пътеки. Послушниците се бяха събрали на групи, но за разлика от друг път не бърбореха весело, не се бутаха и блъскаха, а стояха мрачни и умислени, с пребледнели лица и стиснати устни. Дори миряните - работници, занаятчии и търговци, които друг път огласяха двора с глъчка, викове и ругатни, се бяха умълчали, мрачно надничащи изпод шапките си, сякаш монасите бяха виновни за нещастията, сполетели манастира.

Климент обиколи отново мястото, където шествието бе спряло за последен път, огледа внимателно земята, но проучването му се оказа безрезултатно. Същата картина го очакваше и извън стените на манастира - там, където братята бяха изхвърлили напоения с кръв сняг. Сега на земята имаше само киша, в която не можеше да се различи нищо.

Писарят ядно изруга и нарече сам себе си „глупаво магаре“, задето не бе съобразил по-рано да види дали върху снега има кръв или нещо друго.

След това, все така ругаейки недосетливостта си, се втурна обратно към покоите на игумена.

Завари Пацик коленичил пред разпятието, смирено събрал ръце пред себе си да мълви молитви, а очите му бяха затворени. Игуменът се обърна, бавно се отърси от вглъбеността си и след като разпозна в неочаквания си гост Климент, ядно попита:

- За какво идваш пак!? Казах ти, че искам да се помоля. Или се възползваш от това, че не заключвам вратата си, за да ме безпокоиш непрекъснато?

- Извинявам се, че те прекъсвам, твое високоблагородие, но заради собственото ми невежество трудно ще се избавим от бедите, в които сме затънали. Ако не се бях подлъгал по очевидното и бях потърсил пътя на логиката и тръгнал по пътеката на събитията и какво следва да произтича от тях, сега може би щяхме да знаем кой е обладаният монах.

- Говори! - заповяда Пацик. - Или се махай!

- Първо ми кажи имаше ли някой на шествието, който да носи ръкавици?

- Ти луд ли си? Това беше литийно шествие, не поход в планината. Всички бяха облечени според канона!

- Тогава искам само още едно нещо - каза писарят. - Да заповядаш всички, участвали в процесията, да се съберат в столовата. Ти може и да не идваш, отче - побърза да добави Климент, преди Пацик да успее да протестира. - Можеш да останеш тук и да се отдадеш на молитвите си, стига преди това да ми покажеш дланите си.

- Не знам какво целиш, но се надявам да знаеш защо го правиш. - Славянинът протегна ръцете си напред.

Климент ги хвана, след което ги огледа внимателно.

- Моля те да не се сърдиш, игумене - каза той. - Но ако не бях заслепен от собствената си глупост, щях да се сетя по-рано, че този, който е оцветил водата, е изцапал пръстите си. Твоите са чисти, което те изключва от списъка на заподозрените. Ще ми се да открия нещо по дланите на някой от останалите.

- Ще се разпоредя! - гневно отговори Пацик, на когото не хареса мисълта, че Климент не го е изключил от кръга на евентуалните извършители. - След четвърт час всички, които участваха в шествието, ще са в столовата. А аз ще се моля начинанието ти да се увенчае с успех и да донесе край на страданията ни.

Климент благодари на игумена и хукна да търси Корсис и Невестулката. Намери ги седнали на една пейка до стената да се приличат на слънце, доволни като лалугери. Писарят им обясни какво предстои да се случи и им нареди да наблюдават тайно килиите и баните.

- Искам да си отваряте очите на четири! - каза той. - И да гледате дали някой от братята, след като разбере, че е призован от игумена, няма да скрие нещо в килията си или да измие ръцете си.

- Но, господарю, престъпникът сигурно вече е свършил това - плахо възрази Корсис, а Невестулката кимна в знак на съгласие.

- Има много начини за постигане на истината - отговори Климент. - И понякога най-неочакваният може да се окаже най-кратък. Този път може би ще извадим късмет. Спомнете си! Миниатюристът Тихон се оплака, че не е успял да забърка добър цинобър, а му се е наложило, защото някой му е откраднал бурканчето с предишния. Тогава не обърнах внимание на думите му. Сметнах, че кражбата е за печалба. Знаете колко скъпи са боите и колко трудно се добиват. Но сега мисля друго. Този, който стои зад всичко това, се е подготвил предварително. Но не е помислил, че цинобърът за миниатюри е много силен и се чисти трудно. Да се надяваме, че е оставил следи по дланите и пръстите му. Не забравяйте - този, който е пуснал боята, е трябвало дълго преди това да я стиска в шепите си, изчаквайки подходящия момент. Така я е загрял и тя го е боядисала! Затова може да не е имал достатъчно време да се измие. Така че побързайте, но се крийте добре, за да не ви забележи.

Помощниците му скочиха на крака и се втурнаха да изпълняват поставената им задача. Доволен, писарят седна на освободената пейка и вдигна лице към слънцето. Дали щеше да извади късмет и да разкрие извършителя? Климент отправи гореща молба към Господ този път щастието да го споходи, отвори очи, присви ги срещу слънцето и започна да оглежда двора. Късмет или не, той трябваше да се потруди, за да го постигне.

Все още заслепен, мярна нечия сянка, която бързешком излезе от църквата, прекоси празното пространство и тръгна към старата кула.

Климент се напрегна, заслони очи с ръка и позна в бързащия магерника Беримир. Миг по-късно монахът се шмугна в кулата. Заинтригуван, писарят скочи на крака и го последва. Може би светлината го беше заслепила, но беше готов да се закълне, че монахът носи ръкавици.

С разтуптяно сърце той тръгна след магерника. Каква работа имаше Беримир в кулата?

Не намери монаха в преддверието, затова тръгна нагоре. Извади кинжала си и го прикри с ръкава си. Не искаше повече изненади. За два дни влизаше за четвърти път в кулата и вече знаеше колко опасна може да бъде тя.

Завари Беримир на върха, с гръб към стъпалата, стиснал здраво останките от парапета с дясната си ръка. Лявата беше вдигнал нагоре, като че ли се канеше да даде, или даваше сигнал на някого извън стените на манастира.

Климент изкачи последните стъпала, когато кракът му стъпи на парче лед под снега, което силно изхрущя. Стреснат от неочаквания звук, Беримир се обърна и свали ръката си.

- Какво има? - извика сърдито той. - Какво правиш тук?

- Ти трябва да ми кажеш това, братко! Защо си се качил толкова нависоко? Тук е студено и неприятно. Струва ми се, като да даваш сигнали на някого извън манастира. Дали това не е тайнственият демон, който толкова много тревожи мислите на игумена и останалите братя?

- Какъв демон? - премигна объркано в първия момент магерникът, но бързо се съвзе. - Нима мислиш, че имам нещо общо с тази история?

- Не знам, братко - отговори писарят. - Аз съм длъжен да съставям различни хипотези, да ги разгледам, да ги съпоставям с известните ми факти и ако между тях намеря такава, която да обяснява всичко случило се, да се придържам към нея. Затова князът ме е пратил тук. И затова игуменът ми е дал право да ходя навсякъде и да разпитвам всеки. Но я ми кажи защо си с ръкавици?

- Студено ми е! - сопна се Беримир. - Откога носенето на ръкавици е станало престъпление?

- Така е, прав си - съгласи се Климент. - Навън е студено, особено на върха на тази кула. Където ти така и не си ми казал още защо си се качил.

- Исках да огледам двора от високо. Това е! - отговори монахът и пристъпи към него.

- Не ме лъжи! - отговори Климент и отстъпи, извъртайки се така, че монахът да види кинжала в ръката му. - По каква причина на свят човек като теб внезапно ще му се прииска да оглежда двора на манастира? Нима няма по-подходящи места, където да отдаваш почитанията си на Бога?

- Това е моя работа! - грубо отговори Беримир и тръгна към стълбите. - Всеки сам решава къде да търси Господ. Отмести се да мина! Или ще ме намушкаш с ножа си?

- Доверието издига душата - отговори Климент и се отдръпна. - А аз вярвам, че твоята душа се е издигнала на върха на тази кула. Но преди да си тръгнеш, искам да те попитам още нещо: Ти ли пусна боя в менчето със светена вода, за да се превърне в кръв?

- Каква боя?! - Беримир изглеждаше искрено заинтригуван. - Не разбирам за какво говориш!

- Носиш ръкавици - гласът на писаря режеше като нож, също като вятъра, който се беше усилил. - Предполагам, че искаш да скриеш ръцете си, които са оцветени от боята. Откраднал си я от Тихон и, докато менчето със светена вода е било при теб, си я пуснал вътре незабелязано. Така водата се е оцветила и е заприличала на кръв. Но не си съобразил, че боята ще се затопли в дланите ти и ще ги оцвети. Затова си сложил ръкавици - да прикриеш червените петна.

- Това са безсмислици! Всеки би могъл да пусне нещо, докато освещавахме двора. Съдът с водата мина през ръцете на всички - монахът вдигна качулката на расото си. - Не знаеш за какво говориш! А сега искам да си вървя!

- Не и преди да ми покажеш ръцете си, братко! - твърдо каза писарят и вдигна кинжала си. - Нищо особено, просто си свали ръкавиците!

- Говориш глупости! - Беримир направи крачка напред. - Казах ти, имам си работа!

- Свали ръкавиците, монахо! Около теб се събраха много подозрения! - заповяда Климент и също пристъпи напред. - Не ме карай да те наранявам!

Беримир бързо се огледа, след което поклати глава и показа ръцете си. Дланите му бяха съвсем чисти.

- Доволен ли си?! - ядосано попита той. - Казах ти, че нямам нищо общо. А сега искам да си вървя! - той забързано тръгна надолу по стълбата.

Климент остави монаха да си отиде.

Приближи се до перилата, където бе стоял Беримир и огледа пода около тях. Макар камъните да бяха покрити с лед, по него имаше и много сняг, върху който се бяха запечатали като върху пергамент стъпките на монаха. Сега писарят трябваше да се опита да разчете тези знаци и да си направи съответните изводи. Щеше да действа точно както беше казал - да събира факти и да гради хипотези, докато намери такава, която да ги обяснява всичките.

Всъщност не беше толкова трудно. Следите на магерника личаха ясно по снега. Монахът се беше изкачил по стълбата, беше се отправил право към парапета, където бе стоял, пристъпяйки от крак на крак. По каквато и причина да беше дошъл Беримир на върха на кулата, много добре е знаел какво върши.

Климент отиде на мястото, на което беше стоял монахът, и се огледа. Дворът на манастира се беше проснал под него като бяла карта, която се очертаваше от стъпките на монасите, оставени в снега, и от пътеките, които беше нарисувал повтарящият им се ход. Виждаше се ясно и следата, очертана от злополучното шествие. Местата, където монасите бяха спирали за водосвет бяха по-широки и утъпкани. От мястото, където се беше случило произшествието, като крака на паяк започваха малки пътечки, които се втурваха натам, накъдето се бяха втурнали изплашените от превръщането на водата в кръв братя.

Климент потръпна и тръгна обратно по стълбата. Тук нямаше да узнае нищо повече.

Върна се обратно на двора, мина по пътя на шествието, внимателно огледа следите в снега. Процесията беше спирала три пъти, преди да стигне до злополучния си край. Огледа стъпките на монасите, доколкото беше възможно, но те не му подсказаха нищо ново.

Влезе в църквата, отиде в ризницата[137] и поиска да му покажат менчето, използвано при шествието. То беше малко, кръгло, красиво изработено от сребро, но нито отвън, нито отвътре имаше нещо, което да му подскаже какво се бе случило.

Поиска да му дадат и китката, ползвана за водосвета, но тя беше изхвърлена на боклука.

Климент въздъхна, намери Корсис и Невестулката и ги поведе извън манастира. Този път студът им дойде на помощ. Нахвърляните боклуци бяха замръзнали, миризмата им се разнасяше съвсем слабо.

Въпреки това им се наложи да ровят дълго, докато намерят малката китка здравец. Стръковете бяха смачкани, някои висяха накриво, но търсенето си заслужаваше.

Писарят разтвори листата и сърцето му заби учестено. Между две от смачканите дръжки, скрито между листата, се беше залепило малко, тъмно топче.

13

Както беше поискал Климент, монасите отново се бяха събрали в столовата. Тук беше и послушникът, носил хоругвата. Беримир изгледа писаря накриво.

Братята седяха по столовете, но не говореха както друг път един с друг, а всеки, навел поглед пред себе, изглеждаше вцепенен и уплашен, сякаш очакваше да чуе последните тръби на Страшния съд и списъка на греховете, за които ще бъде обвинен пред Божия престол.

В помещението беше мрачно и хладно, от игривите отблясъци на слънцето, озарявали доскоро двора и сградите, не бе останал и помен. Между стените отново се бяха настанили тъмнина, несигурност, ужас и страх.

Послушникът, който беше носил хоругвата - слабо момче на около петнайсет години, с покрито с лунички лице и тъмни черни очи, седеше сгушен на стола си, сякаш не знаеше как се е оказал между тези възрастни мъже, в които доскоро беше виждал пример за подражание и защита, но които изведнъж бяха загубили бляскавия си ореол на пазители на Божието слово и слава, и които не можеха да предпазят себе си, а следователно още по-малко можеха да предпазят него от страховитите нокти на дявола.

Монасите скочиха на крака при влизането на писаря и го засипаха с въпроси и гневни обвинения, искайки обяснение защо ги е събрал, вместо да ги остави да вършат работата си, а и сам той да свърши своята и да залови изчадието, което тормози тях и манастира. Най-разлютен беше магерникът Беримир, който, искайки да си върне за разигралата се на върха на кулата сцена, обяви, че заради приумиците на Климент няма да може да сготви обяда. Това предизвика нов взрив от недоволство и сърдити подмятания, защото, макар и отказали се от повечето блага на светския живот, монасите обичаха да се хранят редовно и добре.

Без да обръща внимание на недоволните братя, Климент ги накара да се подредят така, както в литийното шествие, като  постави най-отпред пребледнелия, готов да се разплаче послушник, а зад него един висок стол, вместо игумена Пацик. Братята не искаха и да чуят за нещо подобно, но след като писарят ги увери, че никой няма да излезе от столовата, докато не изпълнят искането му, а който не е съгласен ще отговаря за това пред игумена и княза и че колкото по-бързо свършат, толкова по-бързо ще могат да се върнат при работата си, недоволните братя започнаха да се събират около огнището, неохотно и със сумтене и скърцане на зъби, все едно не са свещенослужители, а плевелите на лукавия, които ще бъдат хвърлени от ангелите в огнената пещ заради греховете си.[138]Най-накрая се оформи следната картинка - монасите, все още мърморещи недоволно, застанаха в колона по двама. Веднага след стола, в ролята на игумена, следваха Атанас и Захарий, а след тях Филимон и Еремия, Беримир, Велизар и Герасим, Неофит и Игнатий, като накрая процесията се завършваше от миниатюриста Тихон.

Климент огледа групичката, отбелязвайки, че в нея влизат всички, с изключение на слабоумния Йосиф, след което поиска и Невестулката му донесе от кухнята менче, подобно на онова, което беше предизвикало паниката по-рано. Напълни го с вода, макар и обикновена и накара братята да си го предават от ръка на ръка, като в същото време разпръскват водата около себе си, както бяха правили по време на шествието.

Наложи се да извършат процедурата няколко пъти, преди писарят да се увери, че всеки от монасите е имал възможност да пусне боята във водата, без другите да забележат. Който и да бе направил това, бе имал достатъчно време и възможност да изпълни намисленото, без да поема никакъв риск. Залисани в песните, собственото си положение и най-вече от факта, че по време на водосвета всички гледат къде отива водата, а не откъде идва, никой не би обърнал внимание, ако някой пуснеше нещо в съда.

Накрая Климент поиска да види дланите и пръстите на всеки от групичката, което предизвика ново недоволство, но което беше по-лошото, след огледа се оказа, че ръцете на всички са чисти и по тях няма следи нито от боя, нито от някакво друго багрило.

Разочарован, Климент пусна сърдитите братя да си вървят, чудейки се дали извършителят се бе оказал достатъчно съобразителен и бе измил веднага ръцете си, или изводите му бяха напълно погрешни и водата е била оцветена не от някой от монасите, а от демона, за когото говореха всички.

За да провери това, той отля малко от водата в калаена чаша, пусна намереното между стръковете здравец топче и внимателно разбърка. Скоро водата се оцвети в прекрасен, наситен червен цвят, което показваше, че наистина не се е превърнала в кръв, а е била оцветена.

Доволен, че е разрешил поне тази загадка, той излезе на двора. Искаше да намери иконома Филимон и да вземе от него ключа за катинара от стаята в старата кула. Чувстваше, че ставащото в манастира е свързано с нея, че част от загадката се крие зад каменните й стени.

Дали демонът не се беше настанил в тази забравена от времето обител, откъдето изкушаваше някой от монасите, нахлуваше в душата му и го караше да извършва ужасни неща?

Скоро щеше да разбере. А след това да разпита вратаря Безмер, чийто разказ може би щеше да допълни картината.

Филимон излезе заедно с останалите монаси от църквата и забърза към един от складовете. Климент се опита да го спре, но монахът се извини, че има много работа, която трябва да свърши колкото се може по-бързо.

- Много време изгубихме в безполезни занимания тази сутрин - каза той и махна с ръка, намеквайки за действията на Климент по-рано в столовата.

Климент беше решен да настоява, когато покрай тях мина вратарят Безмер. Той носеше калаена кана, пълна с вино, внимателно стъпвайки по замръзналата земя, сякаш се страхуваше да не се подхлъзне и разлее скъпоценната течност.

Писарят остави Филимон и препречи пътя на Безмер.

- Искам да поговорим - каза той. - Интересува ме миналото на този манастир.

Вратарят погледна със съжаление към каната, погледна отново писаря и измърмори:

- Да поговорим, щом се налага. Но не тук. Нека влезем в къщичката ми до вратата и опитаме от това вино, което с толкова мъка успях да изкопча от Беримир. Скъпи му се, сякаш е негова лична собственост.

- Не се безпокой усмихна се Климент и сложи ръка на рамото му. - Преди да те последвам, самият аз ще отида при Беримир и ще му поискам кана вино. Съмнявам се, че ще ми откаже.

- Това се казва сериозна приказка на сериозен човек! - Вратарят се ухили и облиза устни. - Ще се радвам да си поговоря с вас, господарю. Нека магерникът ти даде от мизийското. Пази го като очите си, но се надявам, че на теб няма да откаже. Аз ще отида да напаля мангалите.

Четвърт част и няколко изпити чаши по-късно писарят и вратарят се чувстваха все по-близки. У Безмер Климент намери неочаквано приятен събеседник, който не криеше мислите дълбоко в душата си, а спокойно споделяше възгледите си.

- Вярвам, че на небето има нещо или някой, който направлява съдбата ни - обясняваше вратарят, докато наливаше поредната чаша. - И това ми е достатъчно. Дали ще наречеш този някой Христос, Тангра, Перун или с някакво друго име, е въпрос на избор. Всеки има право да вярва и се моли на този, който той реши, а останалите трябва да зачетат избора му. Не ме разбирай погрешно - продължи Безмер. - Виждал съм как старият хан гонеше християните и ги избиваше. Беше ужасно, повярвай ми! Сега виждам как князът преследва тези, които не са християни. И защо е всичко това? Нима можеш да накараш човек да вярва в нещо толкова важно като Бог насила? Това трябва да става внимателно и полека, търсейки път към душата, а не принуждавайки тялото му.

- Та ти си цял философ, братко! - засмя се Климент и отново напълни чашите.

- Ами, философ! - вратарят махна с ръка, сякаш гони муха. - Нагледал съм се на достатъчно безсмислено пролята кръв. Затова ми е добре тук на вратата - отварям и затварям, без никой да се интересува от мен и Бога, който почитам.

Двамата постояха известно време, без да говорят, като мълчаливо надигаха чашите си.

- Разкажи ми какво е било тук преди - наруши накрая мълчанието писарят. - Какво е било, когато старият хан е гонел християните, а те са се криели в кулата на хълма.

- Не беше точно така - Безмер избърса устата си с ръкава на дрехата и поклати глава, сякаш искаше да намести спомените в нея. - Кулата е много стара. Никой не знае кой точно я е построил и защо. Някои казват, че са християните, други, че са последователите на Тангра и Орфей, трети разправят, че била на някакво презморско божество с глава на котка - вратарят вдигна рамена. - Както и да е. След това дойдоха християните и се настаниха в нея. По това време аз бях момче в селото. Виждал си го надолу по склона, сега са останали само развалини. Християните бяха хрисими хора. Усмихнати и благи, винаги готови да помогнат. Живееха тихо и кротко, мисля, че и нас направиха по-добри. Търгувахме с овце, ечемик и вино, а понякога някой от тях идваше да проповядва в селото. Разказваше ни за Исус и неговите апостоли. Добри разказвачи бяха поповете - премлясна Безмер, - можех с часове да стоя и да ги слушам. Построиха си черква - малка, от сив гранит, с висок дървен кръст на върха. Не беше нещо особено, но да ме прости Господ и игуменът - вратарят бързо се прекръсти, - беше по-истинска черква от сегашната. Пацик може да се гордее с високите бели стени и искрящи кубета, но в предишната имаше... имаше... не знам какво точно беше, но когато човек влезеше вътре, се чувстваше пречистен и успокоен, мислите му се подреждаха, а сърцето и душата му укрепваха.

- Външната обвивка често може да се окаже лъжовна - съгласи се писарят.

Безмер кимна и разкърши рамена.

- Пръв дойде Василий. Заживя на хълма с кулата - странен човек с криви крака, дълъг нос и неспокойни очи. Въпреки това той беше този, който привлече останалите. Идваше най-често да проповядва в селото и държеше вярата високо като знаме пред останалите. Беше възрастен мъж, отдавна прехвърлил шейсетте, разправяха, че преди бил бирник, също като апостол Марко. Една вечер остана у нас и разказа на майка ми и баща ми историята си. Говореше толкова пламенно, че не можеше да не повярваш на думите му. Преди години се разболял. Разправяше, че тогава бил лош човек. Не зачитал никой бог, отнасял се презрително както към Тангра, така и към Христос. Душата му била пуста, нямал нищо, за което да се закрепи. Носел се като листо на вятъра. Черно листо, което бавно гниело, както сам се изрази. Пиел, играел комар, ходил по жени, участвал в сбивания. Обичал да мъчи длъжниците, които нямали пари да си платят налозите навреме. Сърцето му било твърдо като камък. Вярвал, че така върши по-добре работата си. Нямало значение дали взема последната риза на просяка, или малкото пари на бедна вдовица. Той просто си вършел работата! След което един ден се разболял. Болестта дошла неочаквано и бързо, била силна и тежка, съборила го на легло. Имал пари да вика доктори, те му предписвали да пие билки, мажели го с мехлеми, давали му всякакви цярове, но нищо не помагало. Една нощ Василий заспал и сънувал, че играе на зарове с черен етиопец, който бил самата Смърт. Стигнало се до там, че болният трябвало да хвърли три шестици, ако ли не, етиопецът печелел и щял да му вземе душата. Отчаян, Василий не знаел какво да прави. Тогава му се явил свети Симеон Юродиви и му казал: „Какво става, лудетино? Наистина е на косъм да те победи тоя черньо! Ама дай ми дума, че ще се обърнеш към Христа - аз ще хвърлям вместо теб и той няма да спечели! “ Василий се заклел в съня си, че ще стане християнин и светията начаса хвърлил трите шестици. Болният се събудил и открил, че вече е съвсем здрав. Станал, заплакал от радост, паднал на колене и започнал да се моли на светията и на Христос. Тогава къщата му забучала, всичко се затресло и той чул глас: „Хубави шестици хвърли, глупако! Вярвай ми, ако престъпиш клетвата си, оня черньо ще те затрие! “ Оттогава, разправяше Василий, той се отказал от работата си, продал къщата си, а всичките пари раздал на тези, които преди това тормозел. Покръстил се и усетил как постепенно светлината изпълва душата му, която намерила подслон в Божия храм и спряла да се лута и търси. - Вратарят цъкна с език. - Василий доведе и други, общо бяха дванайсет - смееха се, че са като христовите апостоли. Построиха си черква, направиха си землянки, в които спяха.

- Ами кулата?

- Напуснаха я! Василий казваше, че в нея има нещо зло. Нещо, което му напомня за най-лошите му години. Хубави времена бяха - вратарят притвори очи и бавно отпи от виното. - Може да бях беден, но бях щастлив. Скитах из полетата, играех с другите момчета, бях започнал да гоня момичетата. Помагах на баща ми на нивата и вкъщи с животните, храната беше проста, но имаше за всички. Монасите ни научиха да се молим, да гледаме в душите си. Помагаха на болните, подкрепяха старите. Наистина свети хора. Колко изкараха на хълма? Поне четири или пет години. След което един ден неочаквано всичко се обърна.

- Старият хан е гонил християните.

- Беше в края на лятото. - Вратарят чертаеше замислено с пръст по масата пред себе си. - Дните вече бяха почнали да намаляват, но все още беше светло до късно. Светло и топло. Оставах навън в здрача и ме обземаше някаква особена сладост. Знаех, че зимата предстои, но в същото време е далеч, че имам още време да се порадвам на слънцето. - Безмер скръсти ръце на гърдите си. - Тогава се появиха те - Тагрий и хората му. И ужасната му жена Вирна заедно с проклетите си кучета. Дойдоха привечер - черни сенки, които се открояваха на фона на залязващото слънце. Копията им стърчаха като смълчана гора, лъчите се пречупваха в железните им шлемове и брони. В тях имаше нещо красиво, но и страховито. Бяхме чули за отряда на боила. Старият хан го беше изпратил да търси християни. По това време Пресиян се беше променил. Вече не искаше да убива последователите на Исус, а само да си присвои богатствата им. Беше съвсем просто - повечето общности бяха богати и никога не се защитаваха. Затова се надявахме, че погледът му няма да се спре върху нас. Тагрий и хората му нямаше какво да ни вземат. Нито от свещениците на хълма. Въпреки това всички бяха неспокойни. Бяхме чули за палежи и убийства, за разрушени църкви и измъчвани свещеници. По съвет на старейшините по-малките деца бяха скрити в една пещера в скалите над селото. Редувахме се всеки ден да им носим храна и вода. След това там заживя един отшелник, Авакум мисля, че се казва. Отдал се е на пост и молитва отдавна, още преди да възстановят манастира. Пацик ходи при него преди две-три години, но той отказа да слезе при нас. - Вратарят махна с ръка. - И така, Тагрий дойде. Настани се в старата кула, веднага му хареса. Войниците му си направиха лагер около нея. Арестуваха свещениците и ги обвиниха, че религията им е нова, следователно лъжлива и нечестива, че са невежи фанатици, че са безбожници, понеже нямат изображения на богове, жреци и храмове. Че са тайно общество, опасно за държавата, че отказват да принасят жертва на хана, което е държавна измяна. Обвиниха ги, че се занимават с магии и са безнравствени хора, които на своите така наречени „вечери на любовта“ се отдават на разврат и нечувани оргии, а „свещените си тайнства“ извършват с човешка плът и кръв. Че са безполезни членове на обществото, които вредят, вместо да допринасят полза, че като отхвърлят признатите богове, се обявяват срещу светините.[139] Признаха ги за виновни и започнаха да ги разпитват и измъчват. Боилът мислеше, че имат скрито злато. Виковете им се носеха от кулата, изпълвайки нощите с ужас, страх и болка. Ние се свивахме в къщите си и се молехме виковете да престанат. - Вратарят се пресегна, вдигна каната и отново напълни чашите. - Никой не беше сигурен дали ще доживее утрешния ден. Тагрий оставяше хората си да плячкосват не само църквата, но и селото. Вярваше, че и ние знаем нещо за съкровищата на християните. Войниците му обикаляха, грабеха, каквото им хареса, биеха мъжете и опипваха жените. Най-лоша от всички беше Вирна. Казвам ти, това не беше жена, а демон! Обличаше се в черни кожени дрехи и броня, съвсем като мъж, носеше високи ботуши, косата й беше сплетена на дълга плитка. Появяваше се винаги нощем на фона на запалените факли, които пукаха и хвърляха искри, а тя не се пазеше от тях, сякаш самата е от огън, смееше се, когато искрите попадаха в косата й. Беше висока и слаба - истинска хубавица с налети гърди и яки крака, лицето й беше бледо и изпито, зъбите бели и остри като на хищно животно. Имаше шест кучета - черни и зли изчадия, които дресираше с бой и държеше гладни, за да нападат, когото им посочи. Вирна не се спираше пред нищо. Нито възрастен човек, нито дете можеха да предизвикат милостта или състраданието й. Виждал съм я да реже косите на стариците само за да се забавлява. Как нарежда да бият мъжете само за да слуша писъците им и да види кой от тях ще издържи най-дълго на ударите. Как насъсква кучетата си по сакатите за удоволствие. Когато те събореха човека на земята, започнеха да го ръфат, а той да крещи, смехът й заглушаваше всичко. И мога да ти кажа, княжески пратенико, че никога не съм чувал нещо по-ужасяващо от онзи неин смях - висок, продължителен и пронизващ, все едно не се смее човек, а пищи някое от изчадията на Сатаната! - Безмер потрепера, пресегна се и разбута въглените в единия от мангалите. - Но най-много мразеше жените! Не ме питай защо, нямам представа. Не пропускаше случай, когато види жена, да я удари или насъска подчинените си срещу нея. Доставяше й удоволствие да гледа как тези от нейния пол страдат. Не помагаха нито молбите, нито подкупите. Пък и какво толкова ценно можехме да предложим ние, простите земеделци, на ханския боил? Единственото, което ни крепеше, бе, че сме живи. Молехме се, молехме се всеки ден и всяка нощ, молехме се боилът и хората му да си отидат и всичко да тръгне както преди.

- Нямало е как да стане като преди, нали? - попита Климент.

Безмер поклати глава.

- Прав си! Нямаше. Но тогава не го знаехме. Надявахме се, че след като се убеди, че няма съкровище, Тагрий ще се махне. Имаше много по-богати общности от нашата. Чакахме да си отиде и да отведе войниците, злата си жена и кучетата й.

- Вратарят поклати глава. - Не знам защо ти разказвам това. Сигурно заради виното, което донесе.

- Или защото искаш да споделиш преживяното? Кажи ми, Безмер, никога ли не си разказвал за това, което се е случило, на Пацик и останалите.

Вратарят махна с ръка.

- Тях не ги интересува. Пък и кой съм аз - прост вратар, който хленчи пиян на врата им, припомняйки си миналото. Никой не се интересува от историите ми. Пък и защо да се интересува? Те имат по-важна работа - да преписват Божиите книги и да разпространяват вярата му. Сигурно са прави да мислят така.

- Какво стана после?

- После ли? После стана страшно! Една жена изчезна. Мъжът й каза, че отишла вечерта за вода и повече не я видял. Отидохме при Тагрий, все пак той представляваше закона, но боилът само ни се изсмя и ни каза да се махаме. Търсихме изчезналата навсякъде, но я открихме чак два дни по-късно. Лежеше под един бук с разкъсана шия и пречупен врат. Мъртва! След това започна ужасът. Всяка нощ някоя от жените изчезваше. Колкото и да се опитвахме да ги опазим, сякаш нещо ги отнасяше в черните си обятия. Обикновено ги намирахме няколко дни след това. Неизменно с разкъсани шии и счупени вратове. Тагрий само се надсмиваше над молбите ни и казваше, че така Тангра наказва тези, което са се отрекли от него. - Безмер изтри е длан потното си чело. - След това започнаха да се носят слухове. Заговори се, че Вирна е тази, която отвлича жените. Че не е човек, а демон, който разкъсва вратовете им, за да пие от кръвта им. Че в нея се е вселила злата сила Гилу и тя се е превърнала в сукуб, в демонично изчадие, което не може да бъде спряно! - Вратарят потрепери. - Тагрий непрекъснато беше пиян. Нямаше кой да спира войниците и жена му. А тя започна да пита къде са децата на селото. Не можело, казваше тя, да има толкова много млади мъже и жени, а да няма деца. Стана по-жестока отпреди. Насъскваше кучетата си срещу всеки, който й се изпречи на пътя. Аз също не успях да им се изплъзна. - Безмер оголи едното си рамо и показа дълбок, широк белег. - Това ми остана от тях, от Вирна и демоните й. После една нощ тя проследила този, който носеше храна на децата. Не знам как го е направила. Промъкваше се като хищник, беше се научила да се крие в сенките като паяк, а някои твърдяха, че може да вижда в тъмното като котка. Други твърдяха, че се е превърнала в прилеп, във вълк, който проследява мъжа по миризмата. Както и да е. - Вратарят махна с ръка, гласът му трепереше. - На следващата нощ взела неколцина от войниците на Тагрий и под прикритието на нощта се изкачили до пещерата, където криехме децата. Накарала да ги избият до едно, както Ирод избил младенците. Това преля чашата. Може и да бяхме прости земеделци, може и да бяхме мирни хора, готови да се подчиняват на заповедите на хана, но това, което се случи, нямаше нищо общо с човешките закони. Причакахме Вирна и хората й. Трябваше да минат през една клисура, докато слизат от планината. Там ги нападнахме. Всеки се беше въоръжил с каквото може - стари мечове, брадви, мотики, колове, ножове. Избихме ги всичките. Бяхме много повече, а и ги изненадахме. Изклахме ги като пилци, въпреки броните и щитовете им. Размазахме главите им, пронизахме сърцата им и прерязахме гърлата им. Изклахме и проклетите кучета, а докато траеше боят и около нея се плискаше кръв, Вирна се смееше с ужасяващия си смях, сякаш ставащото я забавляваше. Накрая някой я прониза с копие, друг я намушка в корема, но тя пришпори коня си и успя да избяга. Препусна към кулата, все така пищейки или смеейки се, а ние я последвахме. - Безмер замълча и този път мълча дълго. Когато проговори, гласът му беше натежал от печал. - Бяхме опиянени от победата, от убийствата, от това, че най-после въздадохме справедливост. Последвахме Вирна към кулата, крещяхме заплахи и обещания за смърт, искахме най-после да се разправим с тези, които ни бяха мъчили. В безредна тълпа с импровизираните си оръжия попаднахме на Тагрий и хората му. Нататък е ясно - последва неравна битка, в която бяхме разпилени. Уплашени от това, което бяхме направили, и това, което предстоеше, се залостихме в къщите си, готови да се браним до смърт. Но Тагрий не ни последва. Той не дойде или поне не дойде веднага, защото, както разбрах по-късно, искал да се погрижи за ранената си жена. Беше страшна нощ! А най-страшна от всичко беше тишината. Стояхме зад заключените си врати, стиснали оръжията си, и чакахме отмъщението на боила. Треперихме като листа или поне аз треперих, пот се стичаше по врата ми, секирата в ръката ми натежа, но вместо тропот на копита и команди над селото се разстла пълна, тежка тишина. И когато се надявахме, че всичко се е разминало, когато бяхме на път да повярваме, че Тагрий няма да ни връхлети и да мъсти, тишината беше разцепена от нечовешки вик. Някой крещеше, виеше с пълно гърло, пищеше така, все едно е загубил най-скъпото си, сякаш животът за него свършва и той гледа в очите на смъртта. Вирна беше мъртва, въпреки опитите на боила да я спаси. Тогава се стекохме в центъра на селото, събрахме малкото останало ни злато и сребро, всичко ценно, което имахме, дадохме го на старейшините да го отнесат в кулата и да откупят с него живота ни. Аз вече бях отраснал и заедно с още четирима бяхме определени да пазим просителите и със свити сърца тръгнахме към убежището на боила. Тогава нещо привлече вниманието на всички. Нещо ставаше на покрива на кулата. Тъмни сенки се мятаха и гърчеха като змии, понесоха се нови писъци и вопли, дрънчене на метал и команди. А след това, сякаш птици, макар и без крила, нечии силуети полетяха в нощта, стремително и безвъзвратно, удариха се в каменните стени и увиснаха като черни гроздове под покрива. Тагрий бесеше свещениците. В същия миг от кулата излетя отряд войници, предвождан лично от боила. Те дори не чуха какво казват старейшините, посякоха ги, оставиха златото да падне в калта, стъпкаха го и без да обръщат внимание на нищо поеха към селото. Аз получих тежък удар с боздуган, който ме захвърли в храстите с кървава глава и в безсъзнание. А когато дойдох на себе си, всичко беше свършило. Селото беше опожарено и разрушено, жителите му избити, мъртви бяха дори животните. В безумната си ярост Тагрий не беше пощадил никого. Останах да се крия в храстите. Боилът си тръгна след три дни. - Безмер пресуши чашата си и я удари в масата. - Така свърши всичко. След това се оказа, че има още няколко оцелели - деца, избягали от пещерата, преди Вирна да ги нападне, и неколцина, които не бяха в селото по това време. Разпръснахме се като листа на вятъра. Аз скитах дълго, хващах се на работа тук и там, станах наемник. Оказа се, че ме бива да въртя меч и започнах да продавам уменията си. Участвах в много битки, виждал съм какво ли не, но казвам ти, писарю, такъв ужас, какъвто изживях тук, не срещнах никога повече!

- Но си се върнал! Защо?

- Не знам - въздъхна вратарят. - В това място има нещо, което привлича. Нещо, което те кара да мислиш за него, да си го представяш и мечтаеш, без да знаеш защо. Все пак тук беше домът ми.

- Какво мислиш, че се случва в манастира? - попита писарят.

- Не знам! Не знам! - побърза да отговори Безмер. - Но ме е страх. Дори повече от останалите. Не мога да забравя как се смееше Вирна и крещеше, че не е подвластна на смъртта. Как дори да умре, ще се върне и ще изпие кръвта на мъчителите си. А сега се случва точно това. Страх ме е, княжески пратенико! Страх ме е, че Вирна, че Гилу, се е върнала и отново убива в този манастир!

14

Небето беше надвиснало ниско, плътни сиви облаци притискаха земята и скриваха слънцето с тежката си пелена. Тънка кора лед покриваше снега, студен и режещ като кинжал, земята стърчеше тук-там черна и корава, по-твърда от желязо.

Климент вдигна качулката на плаща си и забърза към общите стаи и трапезарията. Чувстваше се неспокоен от това, което беше чул от вратаря. Нима в думите му имаше истина и злата сила се беше завърнала отново? Сега повече от всякога искаше да намери Филимон и да вземе от него ключа от стаята в кулата. Трябваше да огледа мястото, където беше живял боилът Тагрий.

Зави покрай черквата и налетя на Йосиф. Слабоумният беше коленичил в снега, ровеше в него, а голите му ръце бяха посинели.

- Какво правиш, братко? - Климент спря до монаха, подхвана го под мишницата и го дръпна да стане. - Съвсем ще измръзнеш.

- Стори ми се, че долу има нещо - отговори Йосиф и се олюля, а от устата му се стече слюнка, - нещо като че ли блестеше, но не мога да го намеря.

Климент разрови с крак около себе си, колкото да се убеди, че монахът се заблуждава, хвана го под ръка и го поведе със себе си.

В трапезарията завариха Корсис и Невестулката. Двамата дремеха на столове до огнището, вдигнали крака на решетката пред тях. Като чуха, че влиза някой, те мързеливо обърнаха глави, но като видяха писаря скочиха на крака и го засипаха с оплаквания. Било им студено, нямало какво да правят на това забравено от Бога място, мърмореха те, искали да се връщат във Филипополис, вместо да стоят тук да мръзнат и да чакат демонът, обладал манастира, да ги разпори от чатала до брадичката и да изпие кръвта им. Дори от ентусиазма на Корсис не бе останало нищо и той също настояваше да се прибират колкото се може по-бързо.

Писарят избута помощниците си и настани премръзналия Йосиф по-близо до огъня. Слабоумният започна да се клати, обгърнал рамената си с ръце, припявайки си един от църковните псалми.

Климент разказа на помощниците си какво беше научил от Безмер. Невестулката пребледня, а лицето на Корсис се изопна.

- Възможно ли е думите на вратаря да са истина и злата Гилу да се е върнала? - попита бившият джебчия и се огледа, страхливо. - Не говореха ли за същото и монасите?

- Не знам! - отговори Климент, опитвайки се да прикрие собствените си страхове. - Но искам да се размърдате. Щом ви е скучно, сигурно ще се зарадвате да свършите малко работа. Идете в разрушеното село и огледайте останките.

- Но какво да търсим там? - недоволен, че го пращат в снега, попита Корсис.

- Нещо необичайно. Нещо, което не изглежда на мястото си или липсва. Като го видите, ще разберете какво е. Търсете следи в снега около селото и манастира. И бъдете внимателни. Не знаем какво и къде се спотайва. Видях Безмер на върха на кулата, струва ми се, че даваше знаци на някого. Затова си отваряйте очите на четири!

Сърдити и мърморещи, двамата му помощници закопчаха бойните си колани, покриха се с дебелите си наметала и намусени излязоха да изпълнят поставената им задача.

- Какво си мислят тези двамата! И аз искам да се прибирам, вместо да се свирам в това обладано от студ и злоба място. Искам да говоря с Ирина вместо с Пацик и Безмер, а вечер тя да топли леглото ми, вместо да мръзна в килията - измърмори писарят, след като вратата се затвори зад гърба на Корсис и Невестулката. - Но трябва да стоя тук и да изпълня поставената ми задача.

- Има ли наистина демон? - неочаквано попита Йосиф. - Някой рогат звяр с тяло на лъв и глава на дракон, който обикаля наоколо и избива животни и хора?

- Ще ми се да знаех - уморено отговори Климент. - Ще ми се да знаех какво всъщност преследвам - човек или нещо друго.

- Демоните не са толкова страшни - каза монахът и разтърка слепоочията си. - Нали са паднали ангели? Значи в тях има нещо ангелско, което ги доближава до Бога - Йосиф замълча, след което неочаквано попита: - Вярно ли е, че Борис има специално пръстенче, с което може да призовава царя на джуджетата?

- Откъде си чул това? - засмя се писарят. - Разбира се, че няма. И джуджета, доколкото знам, също не съществуват.

- Чувал съм да се говори за това - сериозно каза Йосиф. - Всеки знае, че князът има невидими слуги, които му помагат да се задържи на трона. Учуден съм, че човек като теб не го знае. Как може да вярваш в демони и ангели, а да не вярваш в джуджета? - монахът беше разочарован от невежеството на събеседника си. - Всеки знае, че джуджетата съществуват заедно с гигантите, русалките, малките феи на късмета и много други магически същества. Кажете ми, господарю, защо вие и останалите сте съгласни да повярвате в сукуби, инкуби, вампири и демони, но не вярвате в добрите? Нима човек възприема по-лесно лошото, отколкото доброто?

- Така е, Йосифе, прав си. Ние приемаме по-лесно лошото, отколкото доброто. Такива са хората - съгласи се Климент, стана и потупа монаха по рамото. - Но все пак да не забравяме ангелите, светците, мъчениците, апостолите и другите свети мъже, които ни дават упование и надежда. Ела, нека заедно потърсим брат Филимон, трябва да поговоря с него.

Но колкото и да търсеха иконома, не го намериха никъде. Накрая Климент, следван от Йосиф, се прибра в килията си. Писарят искаше да събере мислите си, да подреди задачите си и най-вече да успокои душата си, че това, което става в манастира, няма нищо общо с дявола или каквито и да са други зли сили.

Завари килията си приятно топла. В ъглите имаше вече два мангала, влажните стени най-после изглеждаха сухи.

Йосиф с интерес се втурна да разглежда вещите на писаря, припряно и без никакво притеснение бъркаше в дисагите му, вадеше от тях различни неща и искаше да знае за какво служат. Накрая се изпъна на леглото, заиграл се с един от печатите, и заспа, без да се притеснява от факта, че е в чужда стая.

Климент остави монаха да спи, зави го с одеялото си, извади ново перо, подостри го, приглади пергамента и седна под прозореца. Така умът му работеше най-добре - говореше сам на себе си и записваше това, което сметнеше за необходимо. Наложи му се да запали свещ, защото, макар и да беше едва около обед, килията беше потънала в сумрак точно както денят навън.

Първо. Убийствата. Нещо или някой убиваше жестоко животни и хора и както изглежда изпиваше кръвта им. Човек ли беше това или демон? Откакто пристигна, бяха убити магаре, кокошка и кон, както и преписвачът Агапий.

Второ. Кой и защо е убил Докс? Братът на княза е открит заключен в килията си, с лице втренчено в нещо ужасно. Какво е видял, преди да умре? На врата му има следи от ухапване, но тялото не е поругано. Вече е ясно как убиецът е влязъл в килията, но остава въпросът кой го е направил. Бил е човек, защото е откачил вратата от пантите й и после я е закачил, но това не значи, че в него няма вселен демон.

Трето. Боилът Севар, когото князът изпраща да разследва смъртта на брат му, е намерен мъртъв близо до старата кула. В снега има само негови следи. Възможно ли е Севар да е паднал от върха на кулата? Ако е паднал, защо има негови следи в снега? Какво е убило Севар, без да оставя стъпки? Защо боилът е трябвало да умре? Разкрил ли е нещо след пристигането си в манастира, или е станал жертва на демона?

Четвърто. Светената вода по време на литийното шествие се превръща в кръв, което хвърля монасите в ужас. Някой е

пуснал вътре част от боята, открадната от миниатюриста Тихон. Тази мистерия поне е разрешена, но остава въпросът кой о боядисал водата и защо?

Пето. Защо е убит Агапий? Има ли връзка смъртта му с появата на Климент в манастира? Казал ли е нещо преписвачът, което да поведе писаря по вярната следа, заради което е бил убит?

Шесто. Кой драска по вратата на Климент през първата му нощ в манастира и го подмами на върха на кулата, където се опита да го убие?

Седмо. Кокошки, кучета, котки, а след това магаре и кон са намерени разчленени и убити по жесток начин. На вратовете им има следи от зъби. Какъв е смисълът в това? Станали ли са жертва на демон, който пие кръв?

Осмо. Най-важният въпрос е възможно ли е някой от братята да е обсебен от зъл дух, който да го кара да извършва зловещите убийства? Монасите говорят за злата сила Гилу, за същото разказва и вратарят Безмер. Може ли тя да е обладала някой от братята, или обсебва само жени? Ако има обладан монах, защо молитвите не могат да изгонят демона?

Девето. Влизат ли жени в манастира? Какво означават твърденията на малоумния Йосиф и йеромонаха, че са виждали жени в манастира? Прав ли е Йосиф, като твърди, че след тях остават пера? Откъде се бяха взели перата на гробището, които намери Климент? Можеше ли зад това да стои жената, за която вече неколцина му бяха казали, че са виждали в манастира? И ако е била тя, вселила ли се е в нея злата сила Гилу?

Десето. Кой беше отшелникът Авакум, заселил се в пещерата, където навремето са били избити децата на селото от жената на боила Тагрий? Имаше ли той някаква връзка със ставащото в манастира? Защо бе отказал на Пацик да дойде в светата обител, а бе предпочел да остане в гората?

Единайсето. Защо конят е убит в барака до оградата на манастира, а не на двора както останалите? Защо по земята там имаше следи от засъхнала кръв?

Развълнуван, Климент скочи на крака и като продължаваше да си мърмори под нос, закрачи из килията.

Имаше нещо, което беше видял, нещо в бараката, което обясняваше защо конят е убит там, нещо, което можеше да даде отговор на някои от останалите въпроси. Но умът му, услужлив и пъргав, сега отказваше да му помогне, въртеше се като пеперуда около пламъка на свещ, но така и не намираше това, което търси. Климент разтърси глава и отвори прозореца. Може би леденият въздух щеше да изясни мислите му.

Остави студа да нахлуе в стаята и да обгърне лицето му.

Постоя така около минута, след това разтърка замръзналите си бузи, затвори прозореца и седна на леглото до спящия Йосиф. Опита да се съсредоточи. Спомни си как влязоха в тъмната барака, как внимателно пристъпиха към задната й част, как завариха черната сянка, надвесена над пресния труп, как се опитаха да я спрат и неуспешно я преследваха. Не! Не! Не беше тогава! Когато се върнаха по-късно, забеляза нещо, което още тогава му направи впечатление, но преди да осъзнае какво е, Пацик го беше прекъснал, настоявайки за отговори.

Писарят се опита отново да си представи мрачната сцена на убийството, натрупаната по ъглите мръсна слама, старите колела, подпрени на стените, разчистеното пространство в задната част на помещението, напоената с кръв земя и трупа на коня, до който имаше стара изкривена кофа с дръжка.

Точно така!

Той скочи на крака и мислите му, доскоро оплетени и неясни, сега започнаха да текат по-бързо от пълноводна река, намествайки всички парченца от тази част на загадката по местата им.

Беше съвсем просто. Този, който извършваше престъпленията, искаше да ги нагласи да изглеждат колкото се може по-страшни и зловещи, да уплаши до смърт тези, които ще се натъкнат на труповете, да поругае колкото може повече телата на нещастните си жертви. Той искаше те да са разчленени, да плуват в кръв, вътрешностите и главите им да всяват ужас, но не можеше да направи това насред двора. Колкото и да бързаше, за ужасния му ритуал му беше необходимо време, докато обезобрази труповете. Време, с което той не разполагаше. Макар и голям, дворът беше пълен с постройки с множество прозорци, които гледаха като очи към него, без да е ясно кой стои зад тях. Затова и убийствата бяха извършени на такива места, на които имаше съвсем малка видимост - зад църквата, в един от ъглите на стената. Но въпреки това убиецът не е искал да рискува. Страх го е било, че някой може да го види и тогава на тъмната му игра ще бъде сложен край. Затова той беше извършвал убийствата в бараката до стената, там и беше източвал кръвта на жертвите си. И след тази предварителна подготовка беше подреждал кървавото си представление като зловеща изложба от обезобразени трупове, отрязани глави и виещи се черва. А тях и кръвта беше пренасял със същата кофа, която се търкаляше на пода на тази импровизирана кланица.

Неочаквано и за самия себе си писарят се засмя, усети как от плещите му се свлича огромен товар, как на сърцето и душата му става леко.

- Това значи само едно - радостно каза писарят, а гласът му отекна между каменните стени. - Това значи, че убиецът не е демон, а човек!

Отговори му силното хъркане на Йосиф.

Внезапно Климент се почувства изморен. Не искаше да буди заспалия монах, затова примирен се настани върху сламата в нишата в стената. Макар мястото да му беше късо, а сламките да го гъделичкаха, писарят заспа веднага щом затвори очи.

* * *

Все още в лошо настроение, Корсис и Невестулката бавно се влачеха през двора на манастира. Разминаха се с няколко забързани монаси, група послушници с посърнали лица бавно вървяха след възпитателя си като на заколение и въртяха очи на всички страни, сякаш очакваха всеки момент отнякъде да изскочи тълпа демони, които да изпият кръвта им.

Корсис махна с ръка на задрямалия до вратата Безмер и с Невестулката напуснаха очертанията на манастира. Около стените беше навял сняг, дълги висулки лед се спускаха от стрехата над входната врата.

Наложи им се да газят в дълбокия сняг, защото единствената пътека водеше през гората към града, а не надолу към отрупаните развалини. Въпреки това в снега се виждаха следи от стъпки. Някой беше слизал до селото, след това се беше върнал обратно.

- Виж това! - Корсис приклекна в снега, където следите бяха най на гъсто. - Оттук са минали двама души. Един с големи крака, друг с по-малки.

- Което значи?

- Което значи, че трябва да бъдем внимателни! - тросна се Корсис. - Отваряй си очите на четири и бъди нащрек.

Невестулката измърмори недоволно, но извади меча и последва другаря си, оглеждайки се.

Започнаха бавно да се спускат надолу по хълма, като се хлъзгаха и ругаеха.

Накрая стигнаха до селото. Развалините бяха затрупани, на места снегът се издигаше над главите им, толкова големи бяха наветите преспи. Между къщите беше съвсем тихо, но в ледения въздух се усещаше напрежение, сякаш някъде се крие хищно животно, което преследват и което ги наблюдава от леговището си.

Усетил скритата заплаха, Корсис също извади меча си и двамата с Невестулката тръгнаха, плътно притиснати един към друг, готови да се защитят, ако ги атакуват. Водеха ги стъпките, които вървяха в една и съща посока, на места големите покриваха по-малките, на други вървяха успоредно едни на други.

- Не ми харесва това място! - каза Невестулката и облиза устни. - Мирише ми на смърт!

- Не е като да крадеш от немощни старици, а? - заяде го Корсис, но не откъсваше поглед от затрупаните стени около тях.

- Имам чувството, че отвсякъде ме наблюдават хиляди очи - без да се засяга отговори приятелят му. - Зли очи!

- Тогава да си свършваме по-бързо работата и да се махаме!

Двамата продължиха напред в снега. Следите се виеха между развалините, обикаляха покрай затрупаните със сняг дървета и накрая ги изведоха до една от къщите - по-голяма и по запазена от останалите.

Корсис коленичи на земята и внимателно огледа снега около вратата и следите в него.

- Някои са съвсем пресни. Виж! - Посочи с меча си той.

- Повечето са замръзнали, но тези не са. Погледни тези малките, които съвсем скоро са напуснали дома. Да ги проследим, да видим докъде ще ни отведат.

- Не е ли по-добре първо да надзърнем вътре? - предложи Невестулката. - Просто за да сме сигурни, че някой няма да ни се изплъзне под носа.

- Съгласен! - Корсис побутна изгнилата врата. - Но бъди внимателен!

* * *

Климент се събуди от блъскане по вратата. Сънен, търкайки очите си, на леглото седеше Йосиф и се оглеждаше, чудейки се къде се намира. Монахът изглеждаше зачервен след съня, на едната му буза се беше отбелязала гънка от възглавницата.

Климент стана рязко, удари главата си в камъка над нея, ядно изруга и затърси ботушите си.

- Господарю! - извика Корсис зад вратата. - Господарю, добре ли си?

- Добре съм - ядно отговори Климент, докато се обуваше. - Но ако спрете да блъскате, ще се почувствам още по-добре.

Той стана и отвори, а двамата му помощници нахлуха в стаята.

- Какво прави този тук? - попита Невестулката, сочейки все още сънения Йосиф.

Бузите и носовете и на двамата бяха червени от студа, по дрехите им имаше скреж, ботушите им бяха мокри.

- Придружи ме до стаята, след което заспа. Не можех да го изгоня, нали? - тросна се писарят.

-Господарю, господарю! - поклати глава Корсис. - Спал си, докато непознат човек е при теб, а вратата е заключена? Може ли да си толкова лекомислен?

- Хайде стига! Звучиш като Ирина, когато започне да ми опява. Това е Йосиф, какво може да ми направи? - защити се писарят.

Корсис не изглеждаше убеден.

- Звуча като Ирина, защото и двамата те обичаме и ни е грижа за теб! Господарката също не би одобрила постъпката ти! Да се заключиш с непознат, и то на място, където се разхожда убиец!

Климент махна с ръка, а сърцето му се изпълни едновременно с радост и болка. Загрижеността на помощниците му го трогна, но мисълта за жена му го изпълни с печал.

Писарят махна на помощниците си да седнат по-близо до мангалите, даде им по чаша вино, да ги ободри.

Получи се нелепа картинка - съненият монах с помощниците на писаря от двете му страни, стиснали нелепо чашите си.

- Хайде, нека не се караме! - засмя се писарят. - По-добре ми кажете намерихте ли нещо в снега.

Сбито и кратко Корсис му разказа за следите, които бяха намерили, и за къщата, към която водят.

- Вътре не намерихме никой, но личеше, че къщата доскоро е била обитавана. В единия ъгъл имаше сламеник, върху него скъсано одеяло. В огнището скоро е бил пален огън, открихме и очукана тенджера. По стените личаха следи, коминът също беше почернял - Корсис изпи виното си на един дъх и остави чашата на земята до себе си. - Проверихме следите, които излизаха от къщата, но те се губеха в гората, където не посмяхме да ги последваме.

- Чудовището ли се крие там? - попита Йосиф и гласът му потрепери.

- Честно казано се съмнявам — отговори писарят, а монахът го погледна с благодарност и се усмихна. - Чудовищата не оставят човешки следи.

- Е, аз тогава ще си ходя. Благодаря за гостоприемството - Йосиф скочи от леглото и пъргаво излезе.

- Понякога се държи като малко дете, а в следващия момент говори като възрастен - поклати глава Климент, след като монахът излезе. - Това, което сте открили, може да се окаже много важно! - продължи той. - И ни подсказва няколко неща. Първо, че в къщата се крие някой, второ, че той получава помощ от манастира, и трето, че криещият се е жена, ако съдим по стъпките, които е оставил.

- Нищо чудно малоумният да се окаже прав! - Корсис кимна към вратата, през която беше излязъл Йосиф. - Може би това е домът на демона. Злата Гилу, за която всички говорят, не се ли вселява в жени? И ето че намираме една съвсем близо до манастира.

- Ще трябва да проверим това - отговори Климент и потупа помощника си по рамото. - Добра работа сте свършили! Сега си починете и поспете, защото тази нощ пак ще ни се наложи да будуваме. Който и да се крие в тази къща, по някакъв начин е свързан с манастира. Но преди това ми се иска да огледаме още веднъж старата кула. Там също се крие загадка!

- Значи пак ще мръзнем - проплака Невестулката.

- Пригответе се. Вземете най-дебелите си дрехи и намерете мех с вино, което да ни сгрява - отговори му писарят.

- Това е друга работа! - ухили се помощникът му. - Ще намеря най-доброто! Ще си изкараме страхотно!

Климент поклати глава и излезе от килията.

Вятърът беше станал още по-студен. Режещ като нож, той се завираше през всяка пролука, минаваше през дрехите, вледенявайки всичко по пътя си. По двора като сиви сенки притичваха послушници и монаси, приведени на две, за да се предпазят от пронизващите повеи. Дори кучетата, които обикновено се мотаеха около сградите, бяха изчезнали кой знае къде.

Няколко мига след като излезе пред общите помещения, писарят усети как лицето му замръзва. Нахлупи качулката си, приведе глава срещу вятъра и забърза към църквата, като внимаваше къде стъпва по покритата с корав лед земя. Може би там щеше да намери иконома и най-накрая да получи ключа от катинара в кулата. Сигурен беше, че там се крие някаква загадка.

Филимон го нямаше нито в черквата, нито в складовете, нито из останалите постройки на двора. Климент се чудеше къде да търси иконома, когато камбаната извести за обяд и той свърна към централната сграда. Монахът със сигурност щеше да се появи там.

След студа навън в трапезарията му се стори неочаквано горещо и Климент усети как за момент му прималява. Голямото огнище бумтеше, разпръсквайки топлина, покрай стената бяха наредени нажежени до червено мангали. Под високия таван се стелеше тънък слой дим, към който монасите поглеждаха от време на време с боязън, точно както гледаха и към мрака, обвил доскоро мирната им обител. Челата на братята бяха потни и зачервени, по бузите им бяха избили петна от жегата, но те спокойно продължаваха да обядват в мълчание, докато Захарий четеше от Светото Евангелие от Йоан.

- И тъй, когато народът видя, че там няма Иисуса, нито учениците Му, влезе в кораби и преплува в Капернаум да дири Иисуса.

И като Го намери отвъд морето, рече Му: Рави, кога дойде тук?

Иисус им отговори и рече: истина, истина ви казвам: дирите Ме не за това, че видяхте чудеса, но за това, че ядохте от хлябовете и се наситихте.

Трудете се не за храна тленна, а за храна, която пребъдва до живот вечен и която ще ви даде Син Човеческий; защото върху Него е положил Своя печат Отец Бог..[140]

Климент тихо доближи масата и седна до лечителя Еремия, който му кимна и се поотдръпна да му направи място. Пацик вдигна за миг поглед, видя писаря и се намръщи, след което отново сведе очи, без да го покани при себе си или да му даде какъвто и да било знак. Един от послушниците донесе на Климент паница с топла зелева каша с печено в масло брашно и поръсена с пръжки, чаша гъсто вино и парче хляб, кораво като камък.

Писарят се прекръсти, изтри лъжицата си и бавно започна да се храни. Докато ядеше, той огледа нестройните редици на братята, търсейки с поглед Филимон, но не го видя на никоя от масите. Икономът трябваше да има наистина важна работа.

Монасите един след: друг привършваха с обеда, мълчаливи послушници обикаляха около масите и събираха празните чинии, в помещението цареше напрегнато мълчание, нарушавано само от тракането на приборите и монотонния глас на Захарий:

- Симон Петър Му отговори: Господи, при кого да отидем? Ти имаш думи за вечен живот,

и ние повярвахме и познахме, че Ти си Христос, Синът на Бога Живий.

Иисус им отговори: не Аз ли избрах вас дванайсетте? Но един от вас е дявол.

Говореше за Иуда Симонов Искариот, защото той, бидейки един от дванайсетте, щеше да Го предаде.[141]

Накрая четенето свърши. Монасите се надигнаха с „Амин“, прекръстиха се, избутвайки дървените пейки и столове, прекръстиха се и почнаха да се разотиват.

- Чакайте! - Климент скочи на крака и вдигна дясната си ръка, за да привлече вниманието на останалите. - Чакайте! - повтори той. - От сутринта търся брат Филимон. Някой виждал ли го е?

Всички енергично заклатиха глави в знак на отрицание, някои се обърнаха към Пацик, който гневно стисна юмруци.

- Търсих го в килията му, търсих го по двора, търсих го в черквата, но не го открих никъде. Тук също го няма. Трябва да говоря възможно най-скоро с него. Затова, ако някой го е виждал, нека ми помогне да го намеря.

- Да се молим за него и душата му да не му се е случило нещо - провикна се миниатюристът Тихон, а останалите започнаха да мърморят уплашено и да се кръстят.

- Какво може да му се случи? - разгневено попита Пацик. - Брат Филимон е внимателен и предпазлив човек!

Останалите поклатиха глави в знак на съгласие, но в очите им се четеше страх.

- Потърси ли го зад складовете? - попита магерникът Беримир. - Там има стаичка, в която той обича да работи и да си почива.

- Точно така! Филимон е там! - отсече Пацик, прочел по лицето на Климент, че не знае нищо за навиците на иконома.

- Сигурно е заспал, уморен от работа и тревоги. Няма нужда да се вдига толкова шум за нещо съвсем обикновено!

- Да отидем да го потърсим - предложи писарят и сподирен от останалите излезе.

Калта около складовете беше замръзнала изровена в твърди, криви буци. Стари следи на каруци и стъпки се сливаха в необяснима плетеница, хваната и запечатана от зимата в неочаквана картина. Въпреки студа миришеше на развалени зеленчуци, носеше се мирис на гнило.

Насочван от Тихон, Климент зави покрай дървените постройки, мина по тясната пъртина в снега и се озова срещу малка, залепена за задната част на складовете барака. Той натисна дръжката на вратата, но тя се оказа заключена.

- И тук го няма! - обяви писарят, докато останалите се бутаха около него.

- Вижте! - извика библиотекарят Велизар. - От комина излиза пушек.

И наистина, от малкия комин на барачката като сив конец към небето се точеше тънка струйка дим, почти неразличима на фона на схлупените облаци.

- Филимоне! Вътре ли си?! Отвори! - Пацик разтърси бравата, след което започна да удря с юмруци по вратата.

- Нищо не се вижда! - докладва преписвачът Неофит, който се опитваше да надникне през малкия прозорец. - Капаците са затворени отвътре.

- Разбийте вратата! - нареди Пацик, но под яростта в гласа му прозираше страх.

Монасите се огледаха, без да знаят какво да правят. Единствен брат Герасим доближи вратата и я удари с рамо. Кожените панти се разтресоха, дървото изскърца, но издържа.

Без да чака подкана, Климент му се притече на помощ. На третия удар вратата не издържа, едната от пантите се изметна настрани, отвътре лъхна на спарено и билки.

- Хайде още веднъж! - процеди през зъби Герасим и двамата с писаря дружно блъснаха вратата, която изскърца жалостиво и падна на земята.

Стаята беше малка, претъпкана с всякакви мебели и вехтории, пред затворените дървени капаци се спускаше мазно перде. По пода се търкаляха огризки и боклуци, точно пред падналата врата камъните бяха почернели, по ъглите имаше паяжини и прах. Огънят в огнището догаряше, около него имаше струпани дърва и въглени.

В ъгъла, полулегнал на леглото, беше Филимон. Лицето му беше бледо и сгърчено, очите излезли от орбитите, устата разкривена, като че ли монахът беше искал да извика, след като е видял нещо ужасно, но не е можал, а езикът му стърчеше грозно настрани.

Икономът беше мъртъв!

15

Монасите се бутаха в тясната стаичка, залитаха и се удряха в стените. Някои искаха да погледнат какво е станало, другите, които бяха видели мъртвеца, се клатеха като пияни, с пребледнели лица и ужас в очите, някои падаха още там, на място, върху мръсния дървен под, започваха да се кръстят и отправят молитви към Бог.

Със стиснати зъби, застинал като статуя, без да обръща внимание на ставащото около него, Пацик не откъсваше очи от тялото на мъртвия иконом. Игуменът стискаше с всичка сила жезъла си, кокалчетата му бяха побелели от напрежение, като че ли черпеше сила от обкованото със злато и сребро полирано дърво.

Климент бързо обходи малката стая. Провери прозореца, затворен с желязно резе, повдигна вратата и под нея намери ключ в ключалката й и строшена дъска, съвпадаща по големина с избитите метални шини на касата.

Върна се до леглото, наведе се над мъртвеца и внимателно завъртя главата му на една страна. Вратът на Филимон беше чист, без следи от ухапване. Трупът не беше почнал да се вкочанява, което сочеше, че престъплението е било извършено съвсем наскоро. Писарят вдигна чашата от дървената масичка с разкривени крака до леглото и внимателно я помириса. Повтори процедурата и с каната до нея, все още пълна до половината с вино, но не усети нищо нередно. Наведе се и започна да повдига расото на монаха, за да огледа трупа му, когато Пацик се обади.

- He осквернявай повече трупа на този, когото е грабнала смъртта, писарю! - с дрезгав глас нареди той. - Вдигнете брат  Филимон и го подгответе за погребение! След това нека всички да се молят до вечерня! Послушниците също! Без изключение!

Игуменът се завъртя, разбута монасите около себе си и като насън тръгна през замръзналия двор. Някои от останалите се втурнаха подире му.

- Не ни оставяй, отче игумене! - провикна се с жалостив глас библиотекарят Велизар и се опита да хвана Пацик за расото, но той рязко се дръпна и продължи да върви, без да обръща внимание на никого.

- И ти ли мислиш за същото? - попита Еремия и се наведе до Климент над трупа. - Отрова?

- Но как? - кимна писарят. - Виж! Вратата беше не само заключена, но и залостена с греда. Прозорците са затворени отвътре с кука. Отровата наистина изглежда най-логичната причина, но как е попаднала в тялото на Филимон? Във виното няма нищо, а икономът не се е хранил тук.

- Може да е ял или пил нещо преди това. Дошъл е в бараката, заключил се е, легнал е и е умрял!

- Възможно е. Но защо го е направил? Защо не е потърсил помощ, ако е усетил, че не се чувства добре? - почеса се по главата Климент и въздъхна. - Търся го от сутринта. Жалко, че не го намерих по-рано!

Тялото на иконома бе отнесено в стаята до лечебницата, където беше и трупът на Агапий. Той лежеше на една от каменните маси, милостиво покрит с черна ленена кърпа, която да прикрие ужасните следи от раните му. Тялото на преписвача беше готово за погребение, което трябваше да се извърши най-късно до вечерта на другия ден.

Климент получи разрешение да се присъедини към лечителя при огледа на тялото на Филимон. Задача тежка за душата и неприятна за тялото, но която можеше да донесе факти, които да се превърнат в знание и да му помогнат да разбере защо икономът е умрял по този ужасен начин.

Макар по-рано през деня да бе стигнал до извода, че зад престъпленията стои човек, сега, когато гледаше изкривеното от ужас лице на Филимон, писарят се питаше кой би могъл да предизвика такъв страх у иконома, да изкриви чертите на лицето му в такава гротескна маска, кой би могъл да го уплаши до смърт.

Какво беше видял монахът, преди да умре? И що за човек би трябвало да е той, за да причини смъртта му само с вида си?

Климент си припомни кончината на Докс - намерен по подобен начин в килията си - зад затворената врата с изкривено от ужас лице, мъртъв. Нима наистина имаше някакво същество, ужасен и страшен демон, зла сила, изпълзяла от Ада, чийто вид само бе достатъчен, за да причини смъртта на човек?

Той потръпна, опита се да прогони страха и се наведе над студения камък на масата.

Заедно с Еремия съблякоха трупа и внимателно го огледаха от всички страни. По тялото на Филимон нямаше следи от насилие.

Монахът беше едър, с дебели кости, масивни ръце и крака и голямо, стегнато шкембе. Приживе Филимон бе имал достолепен вид, но сега, когато душата му беше отлетяла и на земята бе останала само тленната му плът, бледа и изпъстрена с бенки, петна и косми, тялото му будеше по-скоро съжаление, отколкото възхита, и говореше за слабостите му и страстта му да си хапва и пийва.

- Надявам се сега да е на по-добро място - каза Еремия, докато оглеждаше дясната мишница на мъртвеца, преди да го обърне на една страна. - Колко безпомощна и скверна изглежда плътта, когато Божият дух я напусне. Но такъв е животът - това, което сме били вчера и днес, утре няма да бъдем вече.

- Не знаех, че си чел Овидий, братко - отговори Климент, докато двамата внимателно оглеждаха гърба на Филимон. - От какво мислиш, че е умрял?

Еремия въздъхна и с помощта на писаря върна трупа обратно по гръб. Отвори с мъка разкривената му уста, надникна в нея, обърна езика, повдигна клепачите, разтърка очните ябълки на изцъклените очи.

- Няма следи от удар или друго нараняване. Каквото и да е причинило смъртта, я е причинило отвътре, а не отвън. Червените петна и бързото изтръпване на крайниците сочат, че най-вероятно сърцето му се е пръснало.

- Възможно ли е да е станало вследствие на уплаха?

- Човешките същества са така устроени, че чувствата влияят на вътрешните им процеси - отговори лечителят. - Не ти ли се е случвало, когато си силно развълнуван, независимо дали от страх или радост, сърцето ти да започне да бие по-често?

Климент кимна замислено. Само мисълта за Ирина караше пулсът му да се ускорява. Но дали това беше достатъчно, за да предизвика смърт? Сладка смърт би било това, помисли си той и се усмихна. Нежелана, но сладка.

- Чел съм, че е възможно - продължи монахът - при силно вълнение сърцето да започне да бие толкова силно, че да не издържи на количеството кръв, което самото то изхвърля, и се пръсва! Бях чувал за подобни случаи, но никога не съм виждал такова нещо. До смъртта на Докс.

- Мислиш, че Филимон е бил уплашен до смърт?

- Съдейки по лицето му, едва ли се е радвал. - Лечителят поклати глава. - Икономът е видял нещо, което е накарало сърцето му да започне да бие силно и в добавка с излишните му килограми не е издържало на напрежението.

- Какво би могло да го уплаши толкова? Филимон нямаше вид на страхливец.

Лечителят повдигна безпомощно рамена.

- Кой би могъл да каже?

- Ами отрова? Сам спомена, че е възможно Филимон да е бил отровен.

- Така е - съгласи се Еремия. - Но, както ти казах и преди малко, как? Как е бил отровен икономът? Сам провери виното му - в него нямаше нищо. Не открихме и остатъци от храна. По тялото няма следи от убождане или нещо друго, което да прилича на отрова.

- Трябва да проверим какво е ял и пил, преди да отиде в стаята си - не се предаваше Климент. - Там може да открием отговора.

- Има и друго, което е важно - каза лечителят. - Няма следи по гърлото!

Климент кимна и отново се наведе над трупа. Вратът на иконома беше съвсем чист.

- Чудя се... - Климент замислено потърка брадичката си. - Чудя се дали нямаме работа с двама убийци. Един, който е така нареченият демон, и друг, който се възползва от ситуацията, за да си разчисти сметките с тези, които не харесва?

Еремия не отговори, а само вдигна рамена и започна да облича мъртвеца.

На двора цареше хаос. Селяни дърпаха натоварени коне и магарета, които цвилеха и се запъваха с крака в леда, други се караха с монасите, трети изнасяха от работилниците инструменти и сечива. Един послушник на муле, завързал зад себе си торба с багаж, препусна през двора, сподирян от викове, няколко други, нарамили денкове и вързопи и с лица, на които се четеше едновременно страх и решителност, крачеха след него.

Между сградите тичаха хора, носеха се викове и ругатни, съвсем непристойни за свято място като манастира, чуваше се тропот на копита, отнякъде се носеше пушек и дим. Пред вратата на централната сграда Пацик стоеше занемял, с вдигнати ръце, сякаш нямаше сила да понесе гледката пред очите си.

- Какво става? - Климент дръпна минаващия покрай него Игнатий. - Каква е тази бъркотия?

- Всички научиха за смъртта на Филимон! - задъхано отговори водачът на хора. - Настана паника. Всички напускат! Страх ги е да не станат следващата жертва на демона! Някои се опитват да задигнат каквото могат в суматохата. Братята също са много уплашени.

Монахът изтри очите си и понечи да се изскубне от ръката на Климент, но той не го пусна.

- Ами ти?! - попита го писарят и доближи лицето си до неговото. - Ти накъде си тръгнал, братко?

Игнатий се огледа страхливо, след което се дръпна отново, а лицето му се сгърчи.

- Какво те интересува!? - грубо отговори той. - Пусни ме! Причиняваш ми болка! Мога да ходя, където си искам!

Климент рязко пусна монаха, който загуби равновесие и падна на земята.

- Чуй ме внимателно, Игнатий! Князът иска това място отново да започне да работи и то ще започне да работи! Никой няма да бяга и да се крие, поне докато аз не наредя! Който пристъпи заповедите ми, ще бъде изправен на съд като предател! Знаеш каква съдба чака предателите, нали? - Монахът кимна. - Приберете послушниците в стаите им! Заключете вратите! Събери останалите братя в трапезарията! Викни и Пацик. Трябва да решим какво да правим!

Уплашен, Игнатий започна бързо да кима, след което се изправи и хукна да изпълнява поставените му задачи.

„Кой ще надделее? Страхът от княза или страхът от демона?“ - запита се Климент, докато гледаше хаоса пред себе си.

Дворът се празнеше бързо.

Докато затворят вратите на портата, повечето работници и послушници избягаха и сега се щураха по пътя, без да знаят накъде да поемат, пометени от собствения си страх и желание да бъдат по-далеч от злото, внезапно осъзнали, че извън стените са съвсем сами и няма кой да ги поведе и защити.

Виковете им, пълни със страх и горест, дълго огласяха хълмовете наоколо, преди, научени от собствената си неволя, да се върнат обратно в манастира. Някои все пак останаха извън зидовете и поеха към града, заявявайки, че предпочитат да рискуват да прекарат нощта в гората, отколкото да се върнат в това забравено от Бога място. Останалите, събрани в групичка, сгушени и привити един в друг, с размазани по лицата следи от сълзи, се прибраха, търсейки зад стените на манастира онова убежище, което не бяха намерили по-рано.

Няколко монаси, предвидливо изпратени от Пацик, отвориха вратите и приветстваха завръщащите се като отдавна чакани синове, успокояваха ги и се опитваха да вдъхнат в душите им кураж, какъвто самите те нямаха.

Климент намери Корсис и Невестулката седнали на пейка в магерницата близо до печките. Двамата му помощници изглеждаха умислени и унили, дори бившият джебчия бе посърнал и не посрещна писаря с обичайните си закачки. Около тях като бледи призраци, очакващи присъдата си, се въртяха няколко от помощниците на Беримир, които вадеха пресен хляб с дълги дървени лопати, а самият магерник с посивяло лице и ядна физиономия се опитваше да ги накара да вършат по-чевръсто работата си.

- Почти всички си тръгнаха - кисело отбеляза монахът. - Страх ги е! Повечето от тези, които останаха, сигурно ще избягат през нощта. И не мога да ги виня след това, което се случи. Но не знам как ще се справя сам.

- Погледни го от добрата му страна, братко. По-малко хора в манастира, значи по-малко гърла за изхранване! - каза му Климент и преди Беримир да успее да отговори, излезе заедно с помощниците си.

- Наистина ли положението е толкова лошо? - попита той, докато прекосяваха двора.

- Даже още по-лошо - отговори му Невестулката и се загърна по-плътно. - Помощниците избягаха, готвачите също, подобно е положението навсякъде в манастира. Слухът за демон, разкъсващ жертвите си, за вампир, който пие кръвта им, за злата сила Гилу, която се е завърнала, се носи с пълна сила. А нищо не може да спре един слух, когато тези, които го разпространяват, вярват в него. Честно да си призная това, което говорят, не ми изглежда лишено от смисъл. Този манастир наистина е прокълнат! И това, което убива в него, няма намерение да спре. Щом монасите са уплашени, какво да кажем за простите хорица? Не мога да им се сърдя, че искат да избягат от ноктите на дявола, вместо да останат и кръвта им да бъде изпита, а телата им разчленени по най-ужасен начин!

- Вече се разказват какви ли не истории - добави Корсис. - Как видели прилеп да влиза в бараката на Филимон, а след това да излита през комина с кървави крила. Как в сенките на стената се спотайвала огромна черна котка с нокти по-остри и от най-острите мечове. Как около гробището обикаля жена без дрехи, покрита единствено с дългата си черна коса, с птича човка на лицето и пера по тялото.[142]

- Но това са глупости! - сопна се писарят, но двамата му помощници изглеждаха смутени.

- Докато обикалях по пазарите, съм чувал какво ли не - каза Невестулката, докато влизаха в общата сграда и тупаха снега от наметките и ботушите си. - Истории за джуджета, които продават вълшебни кесии с жълтици срещу кръв, за бродници, които обикалят бесилките и ядат от труповете, за дяволи, които се превръщат в сенки и могат да минават под вратите. Виждал съм вещици, които срещу няколко медни монети могат да забъркат отвара за смърт, отдалеч да накарат крайник да изсъхне или да отнемат силата от нечия десница. Срещал съм чародеи, които твърдяха, че могат да се превръщат в животни. Знам още за...

- Стига! Спести ни познанията си! - Климент с широка крачка се отправи към трапезарията. - Аз пък знам, че ако Йоан Кръстител е бил с толкова черепи и зъби, колкото са се опитали да ми продадат, значи е имал поне седем глави. А ако пироните от честния кръст, които съм виждал, наистина са истински, значи Христос е бил прикован поне на сто места. Така че спести ни историите, с които майките плашат децата преди заспиване, а пияните разбойници се развличат по кръчмите!

Невестулката не каза нищо, но недоверчиво поклати глава и погали кръста на врата си, който носеше за защита.

Насядали около масите в трапезарията, монасите се опитваха да изглеждат спокойни, но по лицата им се четеше напрежение и страх. Нахлупили качулките си, те приличаха на тесни, слаби сенки, които не знаят дали трябва да останат на земята, или да се възвисят над нея. Повечето потропваха с пръсти, други с крака, но никой не говореше. Братята спазваха правилата на манастира, сякаш зад тях можеха да се скрият като зад стена по-яка от тази на оградата. Застанал пред камината, с гръб към останалите, Пацик криеше чувствата си, но рамената му бяха смъкнати надолу сякаш огромна мъка тегнеше на плещите му и той нямаше сили да се бори с нея. Игуменът се обърна при влизането на Климент, а лицето му остана строго и сериозно.

Пацик изчака писарят и помощниците му да заемат местата си, след което бавно пристъпи напред и се облегна на масата, на която обикновено се хранеше. Стойката, ръцете му, тъмнината в очите му издаваха вълнението и тъгата, които бяха изпълнили сърцето на игумена.

- Братя! - започна той. - В дома ни се е настанил демон! Изчадие, което не иска да ни пусне от ноктите си! Сатана, изпреварил Съдния ден, който ловува между нас и лови сърцата ни с нажежена мрежа. Но точно сега, братя, ние трябва да проявим твърдост! Да си зададем въпроса колко силна е вярата ни и дали можем да устоим на мрака, който се опитва да ни обгърне отвсякъде.

Сред редиците на монасите се понесе шепот, няколко от фигурите се заклатиха на местата си, но никой не каза нищо.

- Братя! - продължи Пацик. - Господ обича да изпитва най-милите си, за да се увери, че те не престават да го обичат и в най-страшните беди и да въздигат още по-високо името му. Това, което се случва тук, е ужасно и ние всички скърбим за скъпите ни мъртъвци, откъснати от живота без време по този толкова жесток начин. Но трябва да устоим! Манастирът ни носи името на светия Архангел Михаил и трябва да се покажем достойни за него, като превърнем това място в твърдина на волята, в крепост на вярата, да се изправим с кръст и молитва срещу вечния ни враг - Сатаната, изкушил още нашите прародители в Райската градина, и да не оставим действията му да ни объркват и отслабват волята ни!

- Отче! - Един от монасите скочи на крака, качулката му се свлече и се видя, че това е преписвачът Неофит. Лицето му беше бледо, очите му горяха с трескав огън, гласът му трепереше. - Отче! Виж какво става покрай нас! Дяволът е превзел този манастир и въпреки усилията ни разкъсва телата на братята ни и грабва душите ни! Страх ни е, отче игумене! Как можем да се противопоставим на този, на когото дори Адам не е устоял?

Сред останалите се разнесе шепот, монасите един по един започнаха да свалят качулките си, за да погледнат игумена си в очите, лицата на всички бяха сковани от страх.

- Трябва да бягаме! - По лицето на Захарий личаха следи от сълзи. - Да се спасим, колкото се може по-бързо от това място, където е входът на Ада и където няма избавление за нас! Да бягаме, докато още можем!

Останалите закимаха, някой извика в знак на потвърждение, неколцина от братята станаха, като че ли се канеха вече да побягнат.

- Да бягаме, казваш? - Пацик седна тежко на стола си и изгледа монасите изпод гъстите си вежди. - И къде ще отидем? Къде ще се скрием от злото? Щом тук не можем да му дадем отпор, нима ще можем на друго място? То ще ни преследва, където и да се скрием! Не! - игуменът удари по масата, а гласът му изплющя като камшик над монасите, които се превиха пред гнева на водача си.- Не е ли казал Симонид[143]:

Но взе смъртта и този,

който от битката побягна?

Къде искате да отидете? Къде мислите, че можете да се скриете? Нашето място е тук и само тук и всеки, който мисли обратното, ще попадне по-скоро в лапите на Сатаната, отколкото си мисли!

Монасите сведоха глави, недоволни, но не смеещи да противоречат на игумена си.

- Огледай се, отче! - все пак се обади миниатюристът Тихон. - Огледай се и виж какво се случва с манастира ни! Ратаите и работниците избягаха. Повечето от послушниците също! Няма кой да приготвя храната, да дои животните, да разпалва огнищата в ковачницата и дори да донесе вода от кладенеца! Приеми това, което се случва, и ни освободи да си вървим! Ще отидем в други манастири, ще намерим места далеч оттук, където да приютим душите си!

- И да пренесем заразата из цялата държава?! Никога! - игуменът тропна с юмрук по масата. - Вчера мислех да пиша на Борис. Да призная отчаянието си и да поискам да ни прати някой, който да реши проблема със сила. Мислех дори да предадем това място на огъня, а след това да го изградим отново. - Монасите ахнаха - Но тази нощ получих откровение! Трябва да останем тук и да се борим с Нечестивия. Това е нашият подвиг! Това е делото на нашия живот!

- Игуменът е прав - неочаквано се обади лечителят Еремия. - Нека си припомним думите на Авицена, който е казал, че когато страхът властва над разума, разумът мълчи. Струва ми се, братя, че всички сме в плен на страха, точно какъвто е планът на врага ни, и точно затова не мислим добре с главите си, а още по-малко със сърцата си. Иначе ще осъзнаем, че независимо от бедите, които са ни се струпали, няма нищо по-добро от това да останем тук и защитим вярата си. Какво е най-лошото, което може да ни се случи? Да умрем! Но това ще бъде сладка смърт, смърт в името на Исус, който сам умря за нас на кръста! Не сме ли дошли всички затова в този манастир? Не сме ли се клели да се борим точно за това, за което трябва да се борим сега?

- Но, братко - смутен попита Тихон, - какво можем да направим?

- Да се молим! - Пацик застана прав зад масата като непоклатимо дърво, като скала, която нищо не може да помести. - Да се молим, да хвалим Господа и да вярваме, че той ще ни чуе и ще ни отговори. Наоколо може да шестват ужас и убийства, но никой не може да спре молитвите ни! Те ще се издигнат към Бога и той сам ще реши дали да ги послуша и да ни избави, или да ни остави в ръцете на Сатаната! Ще се молим и ще започнем веднага!

Пацик се обърна и падна на колене пред разпятието, събра ръце, склони глава и заговори:

Благославяй, душо моя, Господа!

Господи, Боже мой, Ти си дивно велик;

със слава и величие си облечен.[144]

Гласът на игумена проехтя с неочаквана сила под дървения свод, върна се обратно към стъписаните монаси и изпълни помещението като невидима светлина, като обещание за сила и любов, за надежда и вяра, за подкрепа в труден момент. Един по един останалите братя започнаха да коленичат, свели глави и събрали ръце, и също започнаха да се молят.

Ти се обличаш със светлина като с дреха,

простираш небесата като шатра;

ти градиш над водите Твоите горни чертози,

правиш облаците Своя колесница,

шестваш върху ветрени криле.

Колкото повече напредваше псалмът, толкова повече гласовете на монасите укрепваха, в думите им се чувстваше плам и радост, неочаквана смелост и твърдост, че всички са там заедно и защитават вярата си така, както са го правили великите мъченици, уплашени, но решени да продължат докрай. Климент и помощниците му също паднаха на колене и макар да не знаеха точните думи, повтаряха след братята, по лицата на някои от които течаха сълзи на радост и облекчение, и всички заедно като ангелски хор завършиха псалма с високо вдигнати глави и укрепени сърца.

Ще пея Господу през всичкия си живот.

Ще пея на моя Бог, докле съществувам.

Нека Му бъде благоприятна моята песен;

ще се веселя в Господа.

Да изчезнат грешниците от земята

и да няма вече беззаконници.

Благославяй, душо моя, Господа!

Алилуя!

И когато последната дума изригна от устата на всички като лава от огнен вулкан, монасите скочиха на крака, плачеха и се смееха едновременно, започнаха да се прегръщат и целуват по бузите, доволни, че са намерили мястото си и не са се поддали на страха, който само до преди няколко минути изпълваше сърцата им.

- Ще се молим, владико! - провикна се Тихон, изразявайки мнението и на останалите. - Ще се молим и ще се надяваме Господ да чуе молбите ни!

- Аз също ще се моля! - отговори Пацик. - Но нека не забравяме и задълженията си. Брат Тихон е прав! Ще трябва да вършим работата на тези, които до вчера ни помагаха. Но така ще станем само още по-мили Богу! Нека всички се върнем към задълженията си. Но бъдете внимателни! Не оставайте сами и се пазете от измамите на лукавия!

Ободрени и преродени, монасите един по един започнаха да напускат помещението, докато в него не останаха само Климент и помощниците му.

- Ами ние? - попита Корсис. - Ние какво ще правим? Ще се молим ли?

- Когато е нужно, ще се молим! - отговори писарят. - Но през останалото време ще търсим това, което обикаля манастира. Пацик е прав! В тежки времена са нужни тежки мерки. Затова с ключ или без ще влезем в стаята на старата кула!

16

Климент поведе решително помощниците си към старата кула. Навън бързо започваше да мръква, слънцето залязваше някъде зад облаците, обгръщайки всичко в сива светлина. Земята отново беше замръзнала, ледът стърчеше на тъмни парчета като остри протегнати зъби, вятърът носеше малки снежинки, които прехвърчаха между сградите и трупаха купчини по ъглите.

Няколко премръзнали врабчета отчаяно подскачаха по двора, търсейки храна, а над тях летяха сиви гарги, които огласяха въздуха с граченето си.

Корсис предвидливо бе взел маслен фенер и тримата спряха в подножието на кулата, за да го запалят. Разкривените им сенки, треперещи в зловещи извивки, се очертаваха върху каменните стени, докато тримата бавно се изкачваха по стълбата. Стигнаха до заключената врага и Невестулката приклекна, за да разгледа катинара на светлината на фенера.

- Мога да го отключа! - реши бившият джебчия, но Климент поклати глава.

- Разбийте го! - нареди той и се отдръпна, докато Корсис вадеше меча си от ножницата. Достатъчно се беше съобразявал с Пацик и чувствата на монасите.

Корсис вдигна меча и стовари желязната му дръжка върху катинара. Изскочиха искри, чу се дрънчене и катинарът изтрополи надолу по стълбата.

Климент взе фенера от ръцете на Невестулката, вдигна го високо и побутна вратата с крак.

Лъхна ги миризма на прах и мръсотия. Тримата бавно влязоха в потъналата в мрак стая, скупчени един до друг, сякаш очакваха всеки миг от някой от ъглите да се надигне демон, да връхлети върху тях и да ги разкъса.

Не видяха нищо особено.

Климент запали поставените на стените факли и се огледа.

Стаята беше малка, около три на четири метра, с един-единствен прозорец, закован с дъски, зидана печка, легло, покрито с кожи, окован с железни ленти сандък и маса, върху която лежаха разхвърляни свитъци, празен свещник и висока калаена чаша. От тавана висяха паяжини, по ъглите имаше натрупани безформени купчини с боклуци, всичко беше покрито с дебел слой прах.

Писарят закачи фенера на куката на стената и посочи масата.

- Аз ще видя какво има там. Невестулке, виж можеш ли да отключиш сандъка. Корсис, огледай всичко останало.

Без много суетене се заловиха за работа. Климент се приближи до масата и внимателно избърса свитъците. Ръкавицата му се покри с прах, който той леко изтупа в огнището. Въпреки усилията им във въздуха на малката стая бързо се понесоха облаци прах, които влизаха в очите и носовете им и ги караха да кихат и кашлят.

- Противно място! - отбеляза Невестулката, докато човъркаше ключалката на сандъка с ножа си. - Можеше да пратим някой предварително да почисти - добави той, но никой не се засмя на шегата му.

- Сметки, сметки, недовършен доклад до боритаркана... - Климент вдигаше един по един документите, оглеждаше ги и разочаровано ги хвърляше обратно на масата. - Вие намерихте ли нещо?

- Сандъкът е празен - докладва Невестулката. - Освен ако не броим няколкото паяка по ъглите и старо парче пергамент. Има и някакъв изгнил плат - той вдигна разкъсан парцал, от който се понесоха нови валма.

- Стига! - извика Корсис. - Искаш да ни издушиш ли?!

Невестулката сви рамена и пусна находката си обратно в сандъка.

- Това може и да е интересно - писарят доближи един от пергаментите по-близо до светлината. - Имената на свещениците, заловени от боила Тагрий в старата църква. - Климент проследи редовете един по един с пръст. - Василий, Лазар, Михаил, Никита, Самуил... Нищо не ми говорят - въздъхна той. - Които и да са били, вече са мъртви. Как върви при теб, Корсис?

- Нищо, което да заслужава внимание - отговори помощникът му. - Изгнили дрехи, скъсан колан и нещо, което предполагам, че са остатъци от храна.

- Значи дойдохме напразно? - разочаровано се изправи Невестулката. - Само дето разбихме катинара.

- Все пак ще взема този списък - Климент прибра пергамента в кесията си. - Ще разпитам Пацик, вратаря Безмер и по-старите монаси дали имената им говорят нещо. Да си тръгваме.

Тримата изтупаха праха от дрехите си и тръгнаха към вратата. Бяха стигнали прага, когато писарят неочаквано спря.

- Чакайте! каза той. - Не разгледахме сгънатия пергамент, който Невестулката намери в сандъка.

Корсис се върна, вдигна капака на сандъка, извади пергамента и го подаде на писаря. Парчето беше кафяво по краищата, миришеше на мухъл, мастилото беше избеляло.

Оказа се груб чертеж на кулата, в която се намираха.

- Защо му е трябвало на Тагрий да рисува това и да го крие в сандъка си? - мърмореше си писарят, докато разстилаше пергамента на масата.

На него ясно личеше помещението, в което се намираха, имаше разрез на кулата, гледана отвън, както и още няколко други изгледа с драсканици около тях. Мислеше да навие пергамента, когато нещо в рисунката привлече вниманието му.

- Какво е това? - попита той и посочи скицата.

- Картинка на кулата, в която се намираме. Вероятно боилът я е надраскал, докато се е чудел с какво да се занимава. Сигурно случайно е попаднала в сандъка, а ние й придадохме по-голямо значение, отколкото заслужава - отговори Корсис.

- Вижте! - посочи отново писарят. - Има и още нещо!

Помощниците му се втренчиха в скицата, след което неразбиращи вдигнаха очи към господаря си.

- И на мен за малко да ми се изплъзне - отговори на незададения им въпрос Климент. - Тук кулата е нарисувана в разрез. Това - посочи той - е камбанарията, това е стълбището, тук е стаята, в която се намираме.

- А това - развълнувано се наведе над чертежа Корсис, разбрал за какво говори господарят му, - това е подземието на кулата.

- Да! - възбудено каза Климент. - Това е подземието на кулата. Но сега подземие няма, а само сляпа стена вдясно от стълбите!

- Какво значи това? - неуверено попита Невестулката.

- Това значи, че подземието е зазидано или входът му по някакъв начин е скрит!

- Да отидем да проверим! - предложи Корсис и тримата заедно се затичаха надолу по стълбата.

Нощта беше паднала и запалените факли, които Невестулката взе, се оказаха от полза. На фона на светлината, хвърляна от тях и фенера, сляпата каменна стена, замръзнала и здрава, ясно се очерта пред очите им. И да е имало подземие, сега входът за него беше запечатан.

Писарят приклекна, извади кинжала си и внимателно започна да човърка около камъните. Отначало не се случи нищо, но когато стигна до десния ъгъл, острието влезе в една от фугите, без да срещне съпротива. Климент внимателно го изтегли, след което дръпна камъка, който излезе с лекота. Зад него се отвори малка тъмна дупка, достатъчна, за да се провре в нея човешка ръка.

Тримата приклекнаха пред стената и осветиха дупката, опитвайки се да разберат какво има в нея.

Не видяха нищо.

- Мисля, че се сещам какво е това - тихо каза Климент, сякаш се боеше някой от другата страна да не чуе гласа му. - Чувал съм за подобни скривалища, но никога не съм виждал с очите си. Християните са ги правили, за да има къде да се крият от гонителите си. Тук някъде трябва да има врата, която да води към подземието.

- Къде е? - нетърпеливо попита Невестулката и огледа камъните на стената. - И как се отваря?

- Мисля, че така - отговори писарят и мушна ръката си в дупката.

Климент се наведе, за да може да стигне по-далеч, пръстите му напипаха груб дървен лост. Той го завъртя в едната посоки, после в другата. Лостът поддаде, чу се скърцане и сякаш магия отмести част от камъните.

- Врата! - извика Корсис и надникна над рамото на Климент.

Пред тях се отвори мрачен проход, достатъчно висок, да мине приведен човек, каменни стъпала, покрити с мъх, водеха надолу към подземието.

Вратата беше едновременно елементарно и гениално замислена и маскирана. Върху дървената й повърхност бяха закрепени няколко тънко отрязани парчета камък така, че погледнати отвън да създават впечатлението за монолитна стена. Лостът се свързваше със система от колела и въжета, които отваряха и затваряха вратата. Просто, но ефикасно.

Без да се двоуми, Климент грабна фенера от земята, където го беше оставил, и тръгна напред. Помощниците му го последваха.

Стъпалата бяха широки и удобни, от мек варовик, който заглушаваше стъпките и даваше сигурност на слизащия. Съвсем скоро се намериха в края им, където се простираше широка, макар и ниска кръгла стая.

Климент спря и се озърна.

Нещо ставаше със светлината. Факлите пращяха, пламъкът на фенера беше съвсем изтънял. Лъхна ги дъх на разложено, желязо и кръв, сърцата им се изпълниха с непонятен страх. Леденият въздух не помръдваше, по-студен, отколкото в падналия навън мрак. Не се чуваше нито звук от външния свят, като че ли неочаквано някой беше натъпкал ушите им с памук или бяха попаднали в корема на голяма риба, гмурнала се в дълбока вода.

Тримата едновременно извадиха мечовете си и се скупчиха един до друг.

- Това място не ми харесва! Ама хич не ми харесва! - загубил обичайния си оптимизъм обяви Невестулката и долепи гърба си до този на Климент.

- Какво е това? - попита Корсис и посочи с оръжието си в тъмнината.

Нещо чернееше в средата на помещението.

- Да отидем да проверим - предложи Климент и все така един до друг и с извадени мечове тримата тръгнаха напред.

В средата на схлупеното помещение, издигнат върху малък пиедестал, беше поставен тежък каменен саркофаг. Покрит с плочи от черен гранит, върху страните му се виждаха изписани думи и отделни букви. На тежкия капак, красиво гравирана, личеше латинската буква V.

Климент и помощниците му, смълчани, застанаха пред саркофага, пламъците на факлите им заиграха по острите ръбове на тъмния камък.

- Какво е това? - плахо попита Корсис и понечи да удари ковчега с меча си, но Невестулката го спря.

- Чакай! - напрегнато прошепна той. - Кой знае какво има под каменната плоча. Не искам да го будиш!

Корсис поклати глава, приклекна и започна да чете.

- Това са някакви имена - обяви той. - Написани са на гръцки с разкривени букви, сякаш някой е чегъртал по камъка с нокът. Аморфу, Авизу, Кархус, Вриани, Варделус, Харханистреа, Варна, Адикия... Има и още няколко, но не ми говорят нищо.

- Харханистреа - Смеещата се - тихо повтори Климент и усети как краката му се подкосяват. - Това са част от имената на злата сила Гилу, за която ми разказа библиотекарят Велизар.

Тримата смълчано загледаха саркофага. Никой не смееше да помръдне, сякаш го беше страх, че и най-малкото движение може да предизвика демона.

- Нима това нещо е погребано тук? - ужасен прошепна Невестулката. - Нима то избива монасите и животните?

- Съмнявам се! - на Климент му се искаше да е по-уверен в това, което казва. - Вероятно е съвпадение. Безмер ми разказа, че навремето тук е имало старо светилище. Може би саркофагът е останал оттогава, а монасите по-късно не са искали да го разрушават.

- Ами V-то на капака? - попита Корсис, който се опитваше да си придаде смелост, но гласът му беше изпълнен със страх.

- То какво значи?

- Не знам - уморено каза писарят. - Но каквото и да значи, едва ли е нещо, от което трябва да се притесняваме.

- Това е демон! Вампир! - трескаво прошепна Невестулката. - Не усещате ли колко зловещо е това място? От него лъха на страх и омраза. Тук пише „Варна“! Не беше ли това едно от имената на Гилу?

- Да - съгласи се писарят. - Но защо ще изписват върху капака само него? Според Велизар Гилу е известна като Смеещата се и Летящата, защо ще пишат друга буква на капака?

- Не знам! - отговори Невестулката, който вече дори не си правеше труда да крие страха си. - Но искам да се махна оттук!

Той се обърна и бързо тръгна към стълбата, но се препъна и падна на земята. Факлата му отлетя, удари се в стената и изгасна. Той се опита да стане, но падна отново, започна да лази към изхода и внезапно замря.

- Какво е това? Помогнете ми! - извика бившият джебчия, след което от устата му се изтръгна дълъг, накъсан вопъл

Климент хукна към помощника си, фенерът се клатеше силно в треперещата му ръка.

Невестулката се беше препънал в малка купчинка пръст. Кракът му беше затънал дълбоко, издълбавайки дупка и изравяйки на повърхността странен дребен череп. Бившият джебчия го гледаше като в транс, тялото му трепереше.

- Какво е това? Какво е това? - не спираше да повтаря той като малко дете, сънуващо кошмар, от който не може да се събуди.

Опитвайки се да запази самообладание, Климент се наведе и вдигна черепа, за да го огледа на светлината на фенера. Не приличаше на нищо, което беше виждал дотогава.

Черепът беше по-малък от детски, сплеснат странично, продълговат, очните кухини бяха разположени от двете страни, по-големи от обичайното, на темето му имаше дупка. Най-необичайни бяха зъбите. Малки и заплашителни, те блестяха на мътната светлина, а отпред стърчаха четири остри дълги зъба, каквито нямаше никой човек.

- Вампир! - изхленчи Невестулката. - Или детето на вампир!

- Стига! - извика писарят, опитвайки се да озапти бумкащото си сърце, хвърли черепа на земята и отскочи назад. - Няма нужда да се плашим един друг. Каквото и да е това, то е мъртво!

- Вижте! - посочи Корсис, който беше минал от другата страна на саркофага. - Има още!

Климент помогна на Невестулката да се изправи и двамата бавно заобиколиха каменния ковчег. На равно разстояние на земята се виждаха малки могили пръст, спечени от времето и студа - гробчета, които, въпреки скромните си размери, изглеждаха зловещо. Точно в такъв плитък гроб беше попаднал кракът на Невестулката, за да извади на повърхността страховитото му съдържание.

- Ясно е като бял ден! - прошепна помощникът на писаря. Гласът му хриптеше, зъбите му тракаха, а лицето му беше издължено и сгърчено. - Това - той посочи саркофага - е главният вампир! Другите, малките, около него го пазят!

- Това са глупости! Никога не съм чувал подобно нещо! - Климент се опитваше да запази самообладание, но ужасът на помощника му започваше да се предава и на него. - Вероятно става дума за нещо друго!

- И аз мога да ви кажа за какво! - Корсис беше вдигнал малкия череп и го разглеждаше. - Това е череп на куче!

- Куче ли?! - невярващ попита Невестулката. - Сигурен ли си, че не е вампир?

- Напълно съм сигурен! - помощникът на писаря сухо се изсмя. - Виждал съм достатъчно кучешки черепи през живота си, за да мога да преценя!

- Значи предните зъби не са вампирски! - възкликна Невестулката и по лицето му се изписа облекчение. - Но защо на някого ще му трябва да погребва кучета на място като това?

- Чакайте! Чакайте! - извика Климент. - Миля, че се сещам за какво става дума. Това - той посочи саркофага - е гробът на жената на великия боил Тагрий Вирна. Това обяснява и буквата V, изсечена на капака. Според разказа на Безмер тя винаги е била заобиколена от шест черни кучета, които явно са били убити заедно с нея. Тагрий очевидно е погребал съпругата си тук, а около нея е оставил на стража верните й кучета!

- Да проверим какво има в саркофага - енергично предложи Корсис и се доближи до каменния ковчег.

- Нали Вирна е била зла като демон?! Нали Безмер е казал, че Гилу се е вселила в нея? Ако е вампирясала и избива монасите? Предпочитам да стоим далеч от това нещо и да не го пипаме! - страхът отново се беше появил в очите на Невестулката.

- Трябва да разберем какво има в ковчега! - настоя Климент. - Ако демонът, който опустошава този манастир, е вътре, трябва да знаем!

Въпреки протестите на бившия крадец, тримата се опитаха да отместят гранитната плоча. Колкото и да се напрягаха, не можаха да я помръднат дори на сантиметър.

- Така няма да стане! - Корсис изтри с длан потното си чело.

- Ще ни трябва лост или кирка, за да повдигнем това чудо.

- Така е - съгласи се писарят. - Но мисля, че е по-добре да се върнем през деня. За днес научихме достатъчно. А да не забравяме, че ни чака и разходка до селото. Много по-вероятно е нашият убиец да се спотайва там, отколкото да се крие в този саркофаг.

Привеждайки глави, тримата се измъкнаха от злокобното помещение. Преди да излезе, Климент се обърна и хвърли последен поглед на ниската стая. Имаше усещането, че пропуска нещо. Че е много близо до важно откритие, но то му се изплъзва, крие се между каменните стени, кучешките гробове, страха и собствените му предразсъдъци, които замъгляват разума му и му пречат да го види ясно.

Той сърдито поклати глава, излезе през тайната врата и я затвори внимателно.

Тримата излязоха от кулата, огледаха притихналия двор и бързо го прекосиха. За техен късмет Безмер не се виждаше никакъв и Климент и помощниците му се промъкнаха през вратата на манастира, без никой да ги забележи.

Подобно на черни сенки те се спуснаха по склона, газейки в замръзналия сняг, като час по час се оглеждаха. Накрая стигнаха развалините на селото, пусти и безмълвни, затрупани със сняг и сковани от лед, между които вятърът препускаше с фучене.

- Там! - Корсис посочи една от по-запазените къщи. Зад прозореца, закован с дъски, като че ли за миг се мярна светлина, но след това изчезна.

Пристъпяйки внимателно, тримата бавно приближиха. Невестулката се промъкна до напуканата стена, погледна между дъските, обърна се и слагайки пръст на устните си, направи знак на Климент и Корсис да доближат.

Свита върху купчина мръсни дрипи, загърната в монашеско расо, до задната стена се беше сгушила жена. Не можеше да се каже дали е млада или стара, защото лицето й беше покрито от слоеве мръсотия, а косите й - дълги и черни, падаха пред очите й на мръсни оплетени фитили. Тялото й беше слабо, краката й бяха увити в парцали вместо обувки.

Най-удивителни бяха ръцете на непознатата. С тънки бели пръсти, завършващи със дълги, извити като на животно, нокти, те лежаха в скута й, ясно различими на фона на черното расо.

Въпреки студа жената не помръдваше. Скована като статуя, тя не издаваше и звук, но внезапно вдигна глава, отметна коса и се вторачи в прозореца, през който надничаха Климент и помощниците му.

Те веднага снишиха глави, но за краткия миг, в който видя лицето на непознатата, то потресе писаря. Жената беше малко над трийсетгодишна, с правилни черти и сочни устни, а очите й горяха като въглени. Климент имаше чувството, че пронизващият й поглед минава през стената, зад която се криеха, и продължава да ги изучава. Той кимна на помощниците си и тримата бързо се отдалечиха в снега.

- Коя е тази? Какво прави тук? - прошепна Невестулката. - Това ли е демонът, който са видели на гробището?

- Видяхте ли я как ни погледна? Сякаш знаеше, че сме там? - добави Корсис. - Още ме побиват тръпки!

- Ако е демон, то е много странен демон. Има нужда от тенджера и стомна, за да се храни и пие - поклати глава Климент. - Не, не! Тук има нещо друго и ние трябва да разберем какво. Едва ли сама жена би останала да живее в тези развалини. Откъде намира храна?

- Сигурно някой й носи? - предположи Корсис.

- И аз така мисля - съгласи се Климент. - Но по-добре да изчакаме и да се убедим с очите си.

Тримата се скриха зад близката пряспа и зачакаха. Ако някой дойдеше откъм манастира, трябваше да мине покрай тях и нямаше да го пропуснат. Но дори и да дойдеше от друга посока, щяха да чуят стъпките му в тишината.

- Студено ми е! - оплака се Невестулката и разтри почервенелия си нос, но Климент му направи знак да мълчи.

Колкото повече стояха, толкова повече студът ги обгръщаше, проникваше под дрехите им и вледеняваше месата и костите им, като леден пашкул, който иска да ги запечата в утробата си. Луната се издигаше все по-високо и високо, нощта напредваше, а нищо не подсказваше, че някой ще посети непознатата в къщата.

Най-накрая, някъде около полунощ, когато писарят вече се чудеше дали да не прекрати безсмисленото бдение, преди да измръзнат съвсем, чуха нечии стъпки. От манастира идваше някой, но който и да беше той, вървеше бавно и внимателно, стараейки се да вдига колкото се може по-малко шум.

Климент и помощниците му се дръпнаха още по-назад, притаили дъха си, и не след дълго покрай тях пролази дълга сянка. Непознатият беше облечен в черно монашеско расо, но качулката му беше спусната ниско, така че изцяло да прикрива лицето му. В едната си ръка стискаше кожена торба, другата държеше мушната под расото, за да я топли или за да извади от там нож в случай на опасност.

Корсис вдигна вежди в ням въпрос, но писарят поклати глава. Който и да беше непознатият, вече нямаше как да им се изплъзне. По-добре беше да видят какво ще направи.

Монахът спря за миг пред вратата на къщата, огледа се, след което тихо почука. Отвътре му отговори тих глас и, без да чака покана, непознатият влезе.

- Какво ще правим сега? - прошепна Невестулката.

Тримата пристъпиха напред и се залепиха на пролуката на прозореца.

В стаята гореше слаб огън. Закачуленият приклекна, торбата беше пред краката му. Той я отвори и извади отвътре няколко глави лук, парче сланина и половин хляб. Жената грабна хляба и започна да го ръфа, без да обръща внимание на посетителя си. Мъжът се отдръпна назад в сенките, придърпа разкривен стол и седна, без да каже нищо.

- Кой е този? - попита Корсис.

- Сега ще разберем! - отговори му писарят. - Бъдете готови.

Климент стана и без да го е грижа за шума, който вдига, доближи до къщата, бутна вратата и влезе.

Жената уплашено извика и отскочи назад, все още стискайки хляба, монахът изруга, скочи на крака и изрита стола зад себе си.

- Добър вечер, братко! - поздрави писарят. - Добър вечер и на вас, сестро! Не се притеснявайте от присъствието ми. Ако не сте сторили нещо лошо, няма от какво да се страхувате. Макар честно казано да съм учуден, че намирам един монах извън манастира му в компанията на жена - Климент замълча. - Но съм сигурен, че за всичко има съвсем разумно обяснение. Което ти ще ми дадеш сега, братко. Но преди това ще те помоля да свалиш качулката си, за да знам с кого имам честта да разговарям.

Монахът пристъпи, хвана качулката си, сякаш се готви да я свали, но след това се хвърли неочаквано напред, блъсна писаря и побягна навън.

- Дръжте го! - извика Климент, скочи на крака и хукна след него.

Черното расо на беглеца се развяваше по склона, след него тичаше Корсис, Невестулката лежеше на земята, държейки носа си, и ругаеше.

- Разби ми носа мръсникът! - извика той. - Проклетият монах ми разби носа!

Без да му обръща внимание, Климент го подмина и се втурна по склона между къщите. В този миг Корсис застигна беглеца, хвана края на расото му и силно го дръпна. Мъжът загуби равновесие и падна на земята, размахвайки ръце, помощникът на писаря се хвърли върху него.

Монахът не се даваше. Той се извърна настрана, опитвайки се да удари преследвача си с лакът в лицето, но Корсис парира ръката му, хвана противника си за рамото и го натисна в снега. Вместо да се съпротивлява, монахът се отпусна назад, повличайки нападателя си, след което рязко вдигна глава и го удари в лицето.

Помощникът на писаря извика от болка, но не изпусна беглеца и, държейки го, почти легна върху него. Монахът сви колена, след което рязко изпъна гръб, изхвърляйки Корсис настрани. После се изправи и хукна отново, но Климент вече го беше настигнал, хвърли се напред и хвана едната му ръка. Беглецът се опита да се отскубне, завъртайки се настрани, но в този момент допълзя и Корсис, който, ругаейки, го хвана за крака и го дръпна отново на земята.

Двамата с писаря се хвърлиха върху него, защото, макар и паднал, като обладан от зъл дух, беглецът не спираше да сипе удари с ръце и крака на всички страни, все така успявайки да задържи качулката на главата си.

Появата на Невестулката се оказа решаваща. Бившият джебчия носеше кой знае откъде намерен кол и преди Климент да успее да го спре, го стовари върху главата на непознатия. Чу се тъп удар и съпротивата стихна.

Климент и Корсис се изправиха, дишайки тежко, от устата им излизаха валма пара, опитвайки се да успокоят дишането си след дивата гонитба.

- Така му се пада! Разби ми носа! - гневено извика Невестулката. - Кой е този? - той се наведе, дръпна качулката на мъжа и го обърна по гръб.

И тримата извикаха от изненада, когато на бледата светлина на луната разпознаха лицето на магерника Беримир.

17

- Значи си бил ти!? Ти! - Пацик сочеше свилият се на стола Беримир.

Монасите се бяха събрали отново в трапезарията, по стената горяха факли, на масите светеха безредно струпани фенери.

Всички искаха да видят заловения злосторник.

Наобиколили разтреперания магерник, от носа и устата, на който се стичаха тънки струйки кръв, те изглеждаха така, сякаш са готови всеки момент да се разправят сами с него.

Лицата на монасите вместо благост и прошка, както би се очаквало от такива мъже, излъчваха ярост и омраза, ръцете им бяха свити в юмруци, очите на повечето се бяха превърнали в тесни процепи, втренчени в нещастния им събрат.

След като заловиха Беримир, писарят и Невестулката бяха довлекли магерника в манастира, след което събудиха Пацик и останалите монаси и им разказаха какво се е случило.

Корсис се беше върнал в изоставената къща, за да не остави жената да се изплъзне в суматохата. Тя беше побягнала надолу по хълма през полето, но при ясната лунна светлина и стъпките, които оставяше в снега, за помощника на писаря не беше проблем да я открие.

Сега тя седеше свита в един от ъглите на стаята като смачкан парцал, захвърлен и ненужен, посърнала и бледа под пластовете мръсотия, опитваше се да овладее треперенето си и гледаше със страх разлютения игумен.

- Не съм направил нищо! Кълна се! - Беримир се опита да предаде твърдост на гласа си, но той му изневери в тънък фалцет. - Не съм виновен за нищо!

- Така ли?! - вдигна ръка да го зашлеви Пацик, но се овладя и спря навреме. - И смееш да отричаш! След като са те заловили на местопрестъплението?! Признай си как си убил Докс и другите? Признай, че в теб се е вселил демон, който те е тласнал по пътя на греха. Признай! - игуменът сграбчи предницата на расото на магерника и силно го раздруса.

- Не съм убивал никого! - проплака Беримир и сведе глава. - Нямам нищо общо с това.

Монасите зашумяха и наобиколиха още по-заплашително нещастния си събрат.

- Не си ти, така ли? - извика библиотекарят Велизар. - Аз пък мисля, че си ти! Не съм ли те виждал да миеш ножовете и сатърите, опръскани с кръв?

- Тя е от месото, което готвя - опита да се оправдае Беримир, но никой не му обърна внимание.

- Непрекъснато сновеш из двора! Магерницата е на такова място, че можеш да виждаш всичко, което става. Излизал си, убивал си, след което си се връщал! - извика Герасим, а гласът му преливаше от гняв. - Кажи защо изби животните, нещастнико! Какво ти бяха направили горките безсловесни твари?!

- Писарят те видя вчера да носиш трупа на последната си жертва - добави и миниатюристът Тихон. - Мисля, че всичко е ясно! Няма какво повече да го обсъждаме!

- Не съм убивал никого! Кълна се! Кълна се, владико! - Беримир се разплака, падна на колена и хвана края на расото на Пацик, който се дръпна погнусен. - Невинен съм! Не съм убивал никого! - не спираше да повтаря монахът и се влачеше по пода след отстъпващия славянин.

- Ами тя! - кресна игуменът и посочи свитата в ъгъла жена. - И за нея ли ще отричаш!

- За нея не! За нея не отричам! - Беримир се строполи на пода като безформена купчина, рамената му се тресяха от плач, останалите монаси го наобиколиха.

- Убиец! - извика Неофит и изрита падналия. - Ти си убил Агапий! Беше ми като брат!

- Убиец! - закрещяха останалите и започнаха да налагат нещастния си събрат.

Беримир не опита да се защити, а само се сви под ударите на доскорошните си другари и заскимтя.

- Спрете! - гласът на писаря отекна под каменния свод и накара монасите за миг да вдигнат глави. - Спрете веднага! Защо биете падналия? Какви духовници сте вие?! Единствен Бог има право да раздава правосъдие по собствено усмотрение! Хората трябва да спазват закона! Ако Беримир е виновен, ще си понесе наказанието, кълна се! Но това трябва да се докаже категорично! Който го докосне преди това, е не по-малко престъпник от него! Или искате да станете като някои от съдниците в Плиска, които предпочитат да изтезават жертвите си, вместо да търсят вината им? Вие сте духовници! Потърсете светлината в душите си и прегърнете нея вместо мрака, който ви тласка по този път. Разбирам, че сте уплашени - Климент разпери ръце - и искате виновникът за ужасните убийства да бъде разкрит и заловен. Но като удряте Беримир, няма да постигнете това!

Монасите се спряха потни, задъхани и зачервени. Магерникът се провря между тях и този път падна в краката на писаря!

- Милост! Милост! Не съм убивал никого! Никого! - продължаваше да повтаря той.

Писарят се наведе, помогна на монаха да стане и го върна обратно на стола. Напълни чаша с вино и я подаде на магерника, който я изпи на един дъх.

- Всички да седнат! - грубо нареди Климент. - И никой да не е посмял да докосне Беримир дори с пръст! Сега той е княжески пленник.

- Аз отговарям за това, което става в пределите на манастира, той е мой затворник - опълчи се Пацик.

- Тогава не е зле да се погрижиш за безопасността му и да озаптиш монасите си - не му остана длъжен Климент. - Искам да чуя какво ще кажат Беримир и жената. След това ще реша какво да правя!

С недоволно мърморене монасите насядаха около масите, хвърляйки гневни погледи към Климент. Когато всички се настаниха, писарят придърпа един стол, настани се срещу магерника и попита:

- Кажи ми, братко, какво търси тази жена в разрушеното село? Коя е тя? И защо ти й носиш храна?

Монахът вдигна глава, очите му се стрелнаха към седящата в ъгъла жена, но не каза нищо.

- Хайде, не се страхувай! - продължи Климент. - Обещавам ти, че ако не си извършил престъпление, няма да навредиш нито на нея, нито на себе си.

Беримир се огледа, преглътна, но отново не каза нищо.

- Говори, нещастнико! - извика Пацик и скочи от мястото си. - Забъркал си в голяма каша и себе си, и манастира! Говори и кажи истината или с дадените ми духовни права ще те отлъча!

Магерникът жално изскимтя, но продължи да мълчи.

- Ах ти, нищожество! - разпени се Пацик. - Ах ти, подлецо! Как смееш да не ми отговаряш! Не помисли ли, че с това, което правиш, предаваш и своята, и нашите души! Кажи нещо! - игуменът се хвърли към Беримир и, преди Климент да успее да го спре, го хвана за рамената и го разтърси.

- Аз ще говоря! - жената, която само до преди миг се бе свивала в ъгъла, сега стоеше на крака и гледаше мъжете пред себе си. - Питайте! Какво искате да знаете?!

- Замълчи, Косена! - обади се Беримир. - Не казвай нищо! Ще стане по-лошо!

Жената тръсна глава и направи още една крачка напред.

- Няма смисъл да се крием повече. Всичко свърши! Не мога да позволя да страдаш заради мен. Достатъчно се намъчи през последните седмици!

- Коя си ти? - меко повтори въпроса си писарят. - И какво правиш в разрушеното село?

- Казвам се Косена - отговори жената. - И съм сестра на Беримир.

Монасите зашумяха, смутени от неочакваното развитие на нещата, и заговориха един през друг в желанието си да научат повече.

- Истина ли е това? - смутен, но все още ядосан попита Пацик, а магерникът кимна с глава в потвърждение.

- Но защо се крие в развалините? Там не е за жени. Особено през зимата - попита Климент. - Много по-добре ще се чувства в някое от близките села или в града.

Преди да отговори, Беримир погледна сестра си, която му кимна.

- Косена е билкарка - бързо заговори монахът. - Преди около месец беше арестувана заедно с още неколцина, които бяха заловени в гората да практикуват старите ритуали и обвинени, че не искат да приемат новата вяра и да се покръстят. Събраха ги в града и накрая ги изпратиха с ескорт в Плиска, където да ги съдят. Боритарканът Баян не искаше да си цапа ръцете. По пътя групата беше нападната от разбойници. Войниците бяха избити и ограбени, а затворниците избягаха. Баян се уплаши от това, което ще последва, и изпрати преследвачи. Всички избягали бяха заловени. С изключение на Косена. Тя познава пътеките в гората и се скри там. Дойде да ме помоли за помощ. Трябваше да се подслони някъде, докато мине зимата и хайките свършат. След това щеше да замине на юг, където никой не я познава. Тогава се сетих за развалините. Беше близо, никой нямаше да я търси там и по-непридирчив човек можеше да преживее зимата. Когато можех, я посещавах. Носех й храна, която вземах от магерницата.

- Значи си и крадец! - викна гневно Пацик.

- Не ни ли учи Христос на милосърдие и любов към ближния? - Беримир говореше, без да вдига очи. - Не е ли това първият урок, който получава всеки при приемането му в църквата? Какво са няколко стари хляба и парче изсъхнало месо, пред възможността да спася сестра си? Нима можех да я оставя да умре от глад или войниците на Баян да я заловят? Заклевам се, че с нищо не съм ощетил трапезата ти, владико, или вашата, братя! Носех й от остатъците, които хвърляме на прасетата. Веднъж не можах да сляза няколко дни, защото имах много работа, и тя дойде да ме потърси през нощта. Предполагам, че тогава някой я е видял до гробищата.

- Значи на нея си давал знаци от върха на кулата - замислено отбеляза Климент, а магерникът кимна.

- И всичко това е истина? - попита Пацик. - Как да ти повярвам?!

- Истина е! - обади се жената. - Нима мислите, че ще живея като куче в порутена къща без топлина и храна, далеч от хората, ако не ми се налага?

Монасите зашумяха отново, по лицето на Пацик се изписа смущение.

- Ами убийствата?! Какво ще кажеш за тях? - провикна сс Велизар.

- Казах и пак повтарям - нямам нищо общо с това! Единственото ми прегрешение е, че крадях от остатъците. Ако искате, съдете ме!

- Не вярвам! - извика Велизар. - Вижте тази жена! Какво въобще прави тук?! Вижте я как стои и ни се надсмива! Не разбирате ли?! Тя е злата сила, която ни носи нещастия! Тя е Гилу! Била е арестувана за магьосничество. Сестра на Беримир или не, тя е виновна за убийствата!

- Какво ще правим? - Пацик се обърна към писаря. - Нима ще оставиш нещата така?

Климент поклати глава

- Докато се изясни каква е ролята на тези двамата в убийствата - той посочи Беримир и сестра му, - ще ги затворим в някои от празните килии. Утре заедно с помощниците ми ще се върна в селото и ще огледам мястото, където е живяла Косена. Може би ще намеря нещо, което да ни помогне да разберем дали с Беримир казват истината.

- Тя е преследвана от закона! - обяви игуменът. - Трябва да я предадем на боритаркана Баян!

Климент сведе глава и въздъхна. Пацик беше прав. Но той добре знаеше какво ще се случи с жената, ако попадне в ръцете на Еспор. Нима трябваше да жертва живота й само за това, че почиташе други богове?

- Нека решим това сутринта - каза помирително той. - Утрото е по-мъдро от вечерта. Късно е и на всички ни се спи. Лесно можем да сгрешим. Нека отложим решението за по-подходящ момент.

Пацик кимна и се разпореди Беримир и сестра му да бъдат затворени в две от празните килии.

Обсъждайки случилото се помежду си, монасите се разотидоха. Без да им обръща внимание, Климент тръгна към килията си. Трябваше добре да премисли това, което се беше случило. Дали магерникът наистина нямаше нищо общо с убийствата? Беримир много бързо се бе отървал от подозренията! Само благодарение на думата си и тази на жената. Нямаше да е нито първият, нито последният, който оплита с думи слушателите, за да може като паяк да изпълзи по изтъканите нишки и да се скрие. Имаше много неща, които сочеха, че може да е забъркан в убийствата. Беше видял някой като него във виелицата, понесъл трупа на Агапий. Йосиф се беше натъкнал на лъжица от магерницата в снега, а около тялото на Севар бяха открили пепел, каквато със сигурност имаше по расото на работещия до фурните Беримир.

Ами жената? Наистина ли му беше сестра, или тук се криеше нещо друго? Дали двамата не бяха заговорничели срещу Пацик и манастира?

Косена, с дългата си разпусната коса, особено нощем на място като гробищата, спокойно би могла да смути всеки, който я види, и да бъде взета за демон. Това, че се криеше близо до манастира, също беше подозрително. Каква роля играеше жената в цялата история? Дали Беримир не я беше използвал, за да плаши събратята си и за да му помага за убийствата?

Но имаше нещо, което нямаше обяснение. Ако Беримир беше убиецът, какъв беше мотивът му? Защо му беше на монаха да извършва зловещите престъпления, сеейки смърт и ужас?

И ако бяха виновни, как бяха извършили престъпленията? Как са били убити Докс и Севар? Единият в стаята си, другият до старата кула без следи около него. Как беше загинал Филимон, също намерен зад заключена врата. Кой беше убил преписвача Агапий и животните, намерени из манастира, без да го види Герасим?

Климент дълго се въртя в леглото, опитвайки се да намери отговор на тези и други въпроси, а сънят все не идваше и не идваше. Дълго се взира в стените и отблясъците, които хвърляха двата мангала, и да се опитва да сглоби всичко, което знаеше, в някаква правдоподобна картина. Градеше една след друга различни хипотези, но колкото и да се опитваше, не можеше да вмести в никоя от тях известните му факти.

Накрая, разочарован от себе си и неумелите си опити, той все пак заспа.

Струваше му се, че току-що е затворил очи, когато звънът на камбаната, отекващ като гръмотевица в мрачната тишина, го изтръгна от съня му. Беше време за сутрешната молитва.

Климент стана, изми се, подсуши лицето си и бързо се облече. Завъртя врата, рамената и ръцете си, в опит да се стопли и раздвижи, след което бързо излезе от стаята. Искаше да присъства на сутрешната молитва. От една страна, след вчерашните събития на нея можеше да се случи нещо, което да му помогне, а от друга, не искаше да оставя време на Пацик да действа самостоятелно.

За негова изненада игумена го нямаше и службата се водеше от проигумен Лазар. Преди утринната да започне, Еремия каза пред смълчаните братя, че след вчерашните вълнения Пацик се е почувствал зле.

- Няколко пъти ходих в покоите му. Беше нервен и притеснен, свиваше го стомахът. Накрая се наложи да му дам малко отвара от маково семе, за да се успокои и заспи. Помоли да го извиним, че няма да присъства на сутрешната служба.

Въпреки това напрежението остана. Монасите час по час поглеждаха към мястото, където трябваше да седи игуменът, но не смееха да кажат нищо. Седнали на дървените си столове, с вдигнати качулки на черните раса, върху които падаха отблясъците на свещите, те приличаха повече на демони, отколкото на свети хора.

„Един от тях наистина е такъв - помисли си писарят. - Под една от качулките не се крие човек, а дявол! Но как да разбера под коя точно?“

Унесен от монотонния глас на четеца и приятния мирис на восък и тамян, писарят неусетно задряма.

Присъни му се странен сън. В него той отново беше в потъналата в мрак черква, монасите все така седяха на столовете си с вдигнати качулки, а той беше пред тях. В ръката си носеше закачен на пръчка фенер, който се полюшваше напред-назад, вървеше между приведените фигури, а светлината хвърляше дълги сенки по стените.

В черквата беше студено и съвсем тихо. Чуваше се само шумът от обувките на Климент, дори четецът беше замлъкнал. През главата му мина мисълта, че монасите сигурно са умрели, от което по гърба му пробяга ледена тръпка. Смутен, той пристъпи към един от братята и повдигна фенера към лицето му, за да го освети, но под качулката нямаше нищо. С бумтящо сърце писарят приближи още и надзърна по-внимателно под качулката на монаха. Под нея нямаше нищо. Само тъмнина, черна и зловеща, която се завихряше към центъра си и две червени точки, които бавно нарастваха. Ужасен, Климент извика, но вместо да побегне или отстъпи назад, дръпна качулката. Тя бавно падна назад и пред очите на писаря се открои черна глава с пламтящи червени очи - мрачна и заплашителна, с паст, от която като пламъци стърчаха остри зъби, и с два криви, завити рога. Под расото имаше не човек, а демон, дявол, който се изправи, стигайки почти до тавана.

Този път писарят изпищя, изпусна пръчката с фенера, който с дрънчене се търкулна по пода, и отстъпи назад, вдигайки ръце пред лицето си, за да се предпази от чудовището, викайки за помощ.

Един по един останалите монаси започнаха да свалят расата си, но под тях вместо хора се показваха нови демони с пламтящи очи, дълги червени езици, някои с крака като насекоми, други въобще без крака или с копита, които се скупчиха в кръг около падналия на земята Климент и започнаха да му се надсмиват. Писарят се опита да се измъкне от адския кръг, но нещо го удари по ръката и силно го стисна.

Невестулката беше застанал до него и го дърпаше за ръкава.

- Господарю - каза той, - службата свърши.

Климент разтърси глава и се огледа. Бавно, като в съня му, монасите ставаха от столовете и сваляха качулките си, но под тях имаше човешки, а не дяволски глави.

Все още задъхан от кошмара, той скочи на крака и забърза след излизащия брат Еремия.

Билкарят го видя, спря близо до вратата и се усмихна.

- Притеснен съм за Пацик. - Климент хвана монаха за ръка и го поведе покрай църквата. - Надявам се да не е нещо сериозно.

Еремия повдигна рамена.

- Нервите на всички ни са опънати до скъсване. Никой не знае какво и откъде да очаква. А освен за живота си игуменът има за какво още да се бои. Все пак той отговаря за манастира. - Лечителят замълча и заобиколи буца сняг. - Но не мисля, че е нещо сериозно. Негово преподобие е силен. Виждал съм го да превъзмогва различни беди. Макар че това, което ни се струпа напоследък... - монахът разпери ръце.

- Не ме е страх, че Пацик няма да издържи на напрежението - отговори Климент. - По-скоро ме притеснява коремното му неразположение. Познавам го от години и никога не съм го чувал да се оплаква от червата си.

Еремия спря и примижа.

- Да не мислиш за отрова? - попита монахът, а по лицето му се изписа смущение.

Климент кимна мрачно.

- Не ни трябва нова смърт. Още повече тази на Пацик.

- Предположих, че е свързано с нервите му - отговори бавно лечителят. Личеше, че не е обмислял други възможности за неразположението на игумена. - Не ми приличаше на отровен.

- Той замълча отново. - Макар някои симптоми да проличават значително по-късно.

- Ти ме плашиш! - Климент взе решение. - Да отидем и да проверим как се чувства!

Еремия поклати глава и двамата забързаха към централната сграда, където бяха покоите на Пацик.

На изток небето започваше да просветлява, но мракът не искаше да се разпръсне, сякаш не беше обикновена тъмнина, подвластна на природните закони, а зло, изпълзяло от самата преизподня. Облаците захлупваха двора, вятърът вдигаше шепи остър като игли скреж и го запокитваше в лицата и пролуките на дрехите.

Премръзнали, с ледена кожа и зачервени бузи и носове след кратката си разходка Климент и Еремия влязоха в сградата, тупайки с ръце и крака, за да се стоплят. Коридорите бяха странно притихнали, обичайните шумове ги нямаше. Не се чуваше глъчката, вдигана от послушниците, нямаше забързани ратаи или търговци, липсваше дори миризмата на пресен хляб и печено.

Изоставен от повечето си обитатели, манастирът приличаше на грамаден пуст кораб, който се носи по вълните без път и посока.

Наближавайки покоите на Пацик, за тяхна изненада чуха гласове, които ожесточено се препираха. Пред вратата, готови почти да се сбият, яростно спореха Велизар, Тихон, Игнатий и Герасим. До тях, свит на пода в ъгъла, с очи, уголемени от страх, клечеше Йосиф.

- Какво става тук? - строго попита писарят, а монасите стреснато спряха препирнята.

- Искаме да знаем как е Пацик! - войнствено отговори Герасим и пристъпи към Климент и Еремия. - Защо игумена го нямаше на утренята и защо не отваря вратата си?

- Не отваря ли? - Климент усети как гласът му изневерява.

- Всъщност спорим за това - веднага се обади Велизар. - Според тях - той посочи Герасим и Тихон - трябва да тропаме на вратата, докато Пацик не ни отвори. Според мен и брат Игнатий, не трябва да безпокоим игумена, а да го оставим да се възстанови след нещастията, които му се струпаха на главата.

- Може да му се е случило нещо! Трябва веднага да влезем! - Тихон стисна юмруци. - Не виждам с какво право ни спирате!

- Най-добре княжеският пратеник да реши как да постъпим - примирено предложи Игнатий, но преди останалите да успеят да кажат нещо, Климент доближи вратата и започна да блъска по нея.

- Пацик! Вътре ли си?! - извика той, без да храни особена надежда, че някой ще му отвори. Игуменът отдавна би трябвало да е излязъл да провери каква е тази суматоха пред покоите му.

Въпреки настоятелното чукане на писаря отговор от стаята не последва. Шумът, който вдигаха, само привлече останалите монаси. Архидякон Лазар дотича да види какво става, след него се появи и Захарий, дори старият Атанас изникна кой знае откъде.

- Какво става? Случило ли се е нещо с игумена? - питаха се всички те, а по лицата им беше изписана тревога и страх.

Климент спря да тропа и започна да оглежда вратата. Нещо се беше случило. Беше невъзможно игуменът да спи толкова дълбоко, че да не чува ударите му. Приближи се и внимателно огледа вратата. Не откри нищо необичайно, освен няколко пресни драскотини в долната й част, най-вероятно оставени от мишка или плъх.

След като приключи с огледа, Климент се изправи, извика Корсис и му нареди да донесе нещо, с което да разбият вратата. Помощникът му се върна след минута, понесъл с Невестулката една от дебелите дървени пейки от столовата.

С помощта на Герасим тримата заблъскаха вратата. Наоколо се разхвърчаха трески и прах, но якият дъб издържа. Наложи се няколко пъти да стоварват пейката върху дървото, преди едната от пантите да се откъсне. Вратата полегна на една страна, оставяйки малък процеп, през който можеше да се провре човек.

Климент бързо се промуши в стаята, след което нареди на Корсис да застане пред вратата и да не пуска никого да влиза.

В стаята беше сумрачно, капаците на прозорците бяха затворени, на масата в средата се виждаха угарките на няколко свещи. Миризмата на восък още се носеше из спарения въздух. В ъглите имаше няколко загаснали мангала, пепелта в камината беше студена.

Макар да знаеше какво да очаква, писарят усети как настръхва, когато доближи леглото на Пацик. Игуменът лежеше, облегнат на висока възглавница, завивката му беше отметната наполовина, сякаш се бе опитал да стане, но не му бяха достигнали силите. Лицето на славянина беше сгърчено, устата отворена, устните дръпнати назад, зъбите стърчаха в злобна гримаса. Очите на Пацик бяха затворени, но изглеждаха по-скоро здраво стиснати, сякаш игуменът не е искал да види нещо ужасно и страшно, изправило се пред тях. На врата му, точно под дясното ухо се виждаха две дълбоки рани, от които надолу по кожата се плъзгаха две следи засъхнала, тъмна кръв.

Климент огледа стаята, но не видя нищо нередно. Дрехите на Пацик, грижливо сгънати, бяха поставени на стол, под него се търкаляха ботушите му. Масата беше затрупана с пергаменти и свитъци, иконите бяха по местата си. Като се изключи мъртвецът, всичко беше както трябва.

Писарят доближи леглото и подуши чашата, поставена на малка масичка. Не усети нищо нередно. Вероятно това беше отварата, която му бе дал брат Еремия. Пацик я бе изпил вече в леглото.

Без да обръща внимание на недоволните викове на монасите, които искаха да знаят какво става, отиде до прозорците и внимателно ги огледа. И двата бяха затворени с дебели дъбови капаци, зарезени от вътрешната страна. Климент ги дръпна с ръка, но якото дърво само леко трепна. Върна се при вратата и отново я огледа. Празната ключалка не изглеждаше да е била насилвана, ясно личеше къде беше поддала на ударите с пейката.

Най-накрая Климент реши, че е видял всичко, от което има нужда, и се върна при разбитата врата, пред която пазеха Корсис и Невестулката.

- Нямаш право да се отнасяш така с нас! - Библиотекарят Велизар беше почервенял от гняв. - Да ни държиш на прага като престъпници! Какво става с игумена?!

Останалите се присъединиха към виковете му, опитвайки да нахлуят в стаята, но Корсис ги спря.

- Пацик е мъртъв! - сухо им съобщи Климент. - Лицето му е изкривено, вратът му е разкъсан на две места, точно като останалите - той махна с ръка на Корсис. - Пусни ги! Нека видят игумена си.

С вопли и плач монасите нахлуха в стаята, заобиколиха леглото на Пацик, някои паднаха на колена и започнаха да се молят, други гледаха мъртвеца, който доскоро ги бе ръководил, със сгърчени от ужас и страх лица.

Пребледнял, Йосиф се свлече до стената, очите му се подбелиха.

- Анатема! Анатема! - извика монахът, а гласът му звучеше силно и дълбоко. - Анатема за всички грешници! За тези, които не искат царството небесно! Нова кръв ще се пролее и нови сърца ще бъдат изтръгнати и предадени на господаря на мрака, защото не вярват истински и са пълни с омраза! Сатана шества из това място и търси новата си жертва! Смърт! Смърт! Смърт! - Йосиф падна на земята, на устата му изби пяна.

- Какво значи това? - Захарий приклекна до припадналия монах и го разтърси силно, а лицето му се гърчеше от страх.

- Кой още ще умре! Кажи!

- Остави го! - библиотекарят Велизар блъсна Захарий и той също падна на пода. - Не виждаш ли, че е припаднал! Престани да го дърпаш!

- Всички ще умрем! - проплака Неофит и вдигна ръка към устата си, сякаш да запуши писъка, който се надига да излезе през нея. - Да се махаме, докато още можем!

- Да побегнем, без да се обръщаме назад от това обладано от Сатаната място! - изписка Игнатий и се хвърли към изхода. Останалите го последваха, блъскайки се един в друг.

- Спрете! Спрете веднага! - извика писарят, а гласът му беше изпълнен с ярост и гняв. - Да не сте посмели да оставите така Пацик! Що за християни сте вие?! Що за монаси сте! Игуменът ви е мъртъв, а вие искате да бягате като пилци, да се разпилеете като листа при най-малкия полъх на вятъра.

- Но, Клименте - обади се Велизар, - какво можем да направим? Как можем да останем на това място, щом то е прокълнато и всички ни чака смърт? Не искаме да проявяваме неуважение към Пацик и останалите непогребани събратя, но трябва да мислим и за нашите души.

- Точно затова трябва да останете! Нима мислите, че ще спасите душите си, ако избягате и оставите братята си неопети и непогребани? Нима мислите, че ще получите за това Божията похвала?

- Няма да ги оставим! - отговори му проигумен Лазар, който се опитваше да изглежда спокоен. - Но след това може би е по-добре наистина да напуснем този манастир.

- Няма да стоя тук и да чакам някой да ми изпие кръвта! - провикна се и Захарий. - Нека погребем скъпите си братя, след което да се махаме от това място.

- Има и други манастири - подкрепи го Захарий - все ще намерим къде да продължим делото си!

- Зад тези стени броди демон! Гилу се е върнала и ще ни унищожи, ако не се махнем! Чухте Йосиф - Игнатий посочи припадналия. - Нека не се правим на по-смели, отколкото сме.

Всички зашумяха и замахаха с ръце, категорични, че искат да се махнат от манастира. Приличаха повече на уплашени деца, отколкото на духовници, които искат да спасят душите си и да посочат и на другите пътя, по който трябва да го направят.

Писарят можеше да ги разбере. Самият той искаше да си тръгне, да се махне от това зловещо място, да се прибере при жена си и сина си, да се скрие зад дебелите стени, под дебелите завивки и вечер да усеща до себе си топлото тяло на Ирина, а не студената стена на килията. Да се махне от това пълно с кръв и разкъсани тела място, да остави зад себе си студа, леда, пронизващия вятър и каменните стени, между които дебнеше кой знае какво.

И той беше завладян от ужас, от първичен страх, който дереше с нокти корема му и караше сърцето му диво да препуска. И той се страхуваше, че може да се превърне в следващата жертва, че и него може да намерят с изцъклени очи и разкъсан врат.

Но въпреки уплахата, въпреки страха и желанието панически да побегне, той щеше да остане. Нямаше да се предаде толкова лесно и да забрави дълга и заповедите си. Освен това искаше да разнищи тази мистерия докрай. Който и да избиваше монасите, беше реално съществуващ. Демон или човек, той се криеше в сенките и писарят трябваше да протегне ръка и да го извади оттам.

- Никой няма да си тръгва! Всички оставаме тук! - гласът на Климент беше тих, но категоричен. - Не искам повече да чувам и дума за това!

Монасите недоволно зашумяха.

- Че кой си ти да ни нареждаш какво да правим?! - извика Неофит, опитвайки се да си придаде смелост, а останалите го подкрепиха. - Ние сме монаси! Духовници! Имаме свободата да ходим, където искаме, и никой не може да ни спре!

- Не можеш да ни казваш дали да останем, или да си тръгнем! - добави и Велизар. - Не си дори духовно лице. Нямаш никаква власт над нас!

- Така е! Така е! - развикаха се и останалите.

- Имам! - писарят пристъпи напред, Корсис и Невестулката застанаха от двете му страни. - Тук съм по заповед на княза! Аз съм негов представител! Да се бунтувате срещу мен, значи да се бунтувате срещу него! Знаете как се отнася с бунтовниците Борис! В това ли искате да се превърнете? В предатели? - Климент тежко изгледа събралите се на групичка пред вратата недоволни монаси.

- По-добре да рискуваме князът да ни обяви за предатели, отколкото да свършим като него - Велизар посочи с глава трупа на леглото, но гласът му звучеше неуверено. Останалите монаси се сбутаха един друг, но никой не посмя да се противопостави повече.

- Ето какво ще направим и се надявам, всички да бъдат доволни - бавно каза Климент. - Проигумен Лазар временно ще оглави манастира. Ще му се подчинявате, сякаш е самият Пацик, и ще изпълнявате всичко, което ви каже. Аз и помощниците ми ще останем в манастира, докато не разкрием убиеца. Ако това не стане до утре вечер, ще потърсим външна помощ. През това време ще опеете и погребете Пацик и останалите убити така, както го изисква канонът. Съгласни ли сте?

Недоволно мърморейки, монасите закимаха с глави.

- А сега помогнете на Йосиф, погрижете се за Пацик и се връщайте към задачите си - доволен, че е успял да наложи волята си, Климент напусна стаята на игумена.

- Ще успеем ли да се справим до утре, господарю? - попита Корсис, докато тримата вървяха по коридора.

- Не знам, но Господ да ни е на помощ, ако не успеем - отговори му Климент.

18

Следван от помощниците си, писарят отиде в магерницата. Помещението беше тъмно, пещите бяха студени. Откак послушниците и ратаите се разбягаха, а Беримир лежеше затворен в една от килиите, нямаше кой да готви за монасите и да поддържа огъня.

Климент намери комат стар хляб, парче месо и бучка сирене, наля си вино, разреди го с вода и заедно с Корсис и Невестулката седна да се храни.

Мислите му литнаха към стаята, в която беше умрял Пацик. Как беше влязъл престъпникът? И тук, както и при убийствата на Докс и Филимон, вратата беше заключена, а прозорците със спуснати капаци и резета. Ами Севар? Той бил намерен мъртъв в снега, а до него имало следи само от един човек. Беше намерил обяснение как убиецът е влязъл в стаята на Докс, но при останалите?

Въздъхна и задъвка сухия хляб. Как трябваше да постъпи? Беше му студено. Магерницата, доскоро най-топлото място в манастира, се беше превърнала в ледено помещение точно както чувстваше сърцето си.

Потри ръце, за да се стопли, и пресуши чашата. Щеше да действа точно така, както беше казал на монасите. Да се опита да разреши загадката до следващата вечер и, ако не успее, да потърси помощ.

Но преди това трябваше да организира работата в манастира. Не можеха да стоят гладни, на студено и да чакат да се случи чудо, което да ги избави от бедите.

Невестулката можеше да се заеме с магерницата. Не беше кой знае какъв готвач, но все някак щеше да се справи. Особено ако Корсис му помагаше. В килерите и раклите имаше достатъчно продукти, с които да готви. А и монасите вече не бяха кой знае колко много.

„И може да продължат да намаляват“ - мрачно си помисли писарят, след което даде разпореждания на двамата си помощници.

Идеята да изхранва целия манастир свари Невестулката неподготвен, но бившият джебчия бързо се отърси от притесненията, започна да оглежда запасите и да изброява гозбите, които ще приготви.

- Направи нещо съвсем просто - заръча му Климент. - Супа и печено. Няма нужда да се престараваш. Опитай да опечеш и хляб.

Невестулката кимна разсеяно, но не личеше да си е взел кой знае каква бележка. Той препаса една от закачените на стената омазани престилки и започна да дава нареждания на Корсис, докато дрънчеше с широки тави и тежки тенджери, които вадеше от шкафовете.

Скоро огнищата бяха напалени, Корсис мъкнеше ведра с вода, а на масата в средата на помещението беше струпана купчина продукти.

- Ще доведа Беримир да ви помага - реши Климент. - Няма защо да стои заключен в килията. По-добре да свърши нещо тук, а и вие ще го наглеждате.

- Всъщност, господарю - изтри ръцете си в престилката Невестулката, - смъртта на Пацик не доказва ли, че магерникът е невинен? Няма как той или жената, която заловихме, да са убили игумена. Бяха заключени.

Климент кимна смутено. Въобще не беше помислил за това. Ако имаше някой, който можеше да извлече някаква полза от смъртта на Пацик, то това със сигурност бяха Беримир и сестра му.

- Трябва да ги пуснем! - обади се и Корсис. - Те са невинни.

- Дори да няма нищо общо с убийствата, монахът е нарушил правилника на манастира, а освен това е дал и убежище на бегълка. Не сме ние тези, които могат да решат дали е невинен, или виновен. Но вие сте прави! Смъртта на Пацик доказва, че Беримир и сестра му нямат нищо общо с убийствата.

- Трябва да пуснем и жената - сериозно каза Корсис, а Невестулката бързо закима в знак на съгласие. - Тя не е виновна за нищо. Ако я предадем на властите в града, ще я обесят или удушат!

- Прав си - съгласи се Климент. - Ела с мен. - Той махна на Корсис. - Като начало ще пуснем магерника, но ще отговаряте с главите си за него. И гледайте да привършите тук бързо. Имаме още много работа!

Намериха Беримир свит в ъгъла на килията, замръзващ. Никой не пазеше пред вратата, но и никой не се беше постарал той да се чувства поне малко по-добре.

Магерникът повдигна глава, като чу звука от превъртането на ключа, и се опита да се изправи. Тялото му трепереше.

- Умирам от глад и жажда- немощно прошепна той, а от устата му излезе облаче пара. - Носите ли ми нещо за ядене?

Климент се наведе и отключи желязната верига, която оковаваше двата крака на затворника. По краката на Беримир личаха широки червени следи, кожата се беше обелила там, където студеното желязо се беше допирало до нея. Монахът се надигна с усилие и се подпря на стената.

- Свободен ли съм? - попита той. - Може ли да изляза?

Климент кимна с глава и посочи Корсис.

- Върви с него. Ще те заведе в магерницата и ще ти даде да ядеш и пиеш - писарят се обърна към помощника си. - Вземи малко храна и вино и се върни. Донеси и едно одеяло.

Тръгна надолу по коридора и спря пред килията, в която беше заключена сестрата на магерника.

Тук също беше студено, стените също бяха заледени, а пръстта по пода беше замръзнала, но Косена не изглеждаше да е загубила духа си. Макар да нямаше вълнено одеяло като Беримир, тя беше седнала в средата на килията така, че да е далеч от лъхащия от стените студ, беше покрила краката си с мръсна слама и бавно и методично решеше косата си с костен гребен.

Тя също като Беримир вдигна глава при появата на писаря, но след това я извърна встрани, без да му обръща внимание.

- Добре ли си? - Климент приклекна до жената и сложи ръка на гърба й, но тя рязко се дръпна.

- Остави ме! - изсъска Косена. - За какво си дошъл? Да злорадстваш ли?

- Искам да ти помогна! - Климент стана и се облегна на дървената врата. - Мисля, че сгреших за теб.

- Да ми помогнеш?! - жената се изсмя горчиво. - Знам аз как ще ми помогнеш. Познавам тези като теб - безсъвестни и жалки, гледащи само как да се подмажат на големците! Кажи ми нещо. Какво очакваш да получиш като награда, когато ме предадеш на войниците на княза? Нов кат дрехи? Нова тока за колана или нов кон? Толкова струвам аз - колкото ботушите ти!

Климент въздъхна. Косена имаше право. Самият той познаваше мнозина, които биха я предали и за по-малко. Такива, които вече са я предавали в миналото и такива, които щяха да я предават в бъдеще. Стига да имаше такова.

- Кажи ми нещо - каза накрая той. - Криеш се в развалините поне от месец. Не си ли виждала нещо странно около манастира? Някой да влиза или излиза? Нещо необичайно? Кажи ми и аз ще ти помогна!

Косена го изгледа с недоверие.

- Не ми давай напразни надежди, ако не можеш да ги изпълниш! - каза тя. - Просто ме предай на войниците и да приключваме!

Преди Климент да успее да й отговори, вратата се отвори и Корсис застана на прага, понесъл старо расо, раздърпано одеяло, кана с вода, чиния с хляб, маслини и парче сушено месо.

- Помислих, че може да е гладна - обясни помощникът. -Трябваше да видиш как се нахвърли на храната Беримир.

- Той добре ли е? - попита Косена и за миг маската на лицето й падна. - Добре ли е?

- Добре е - потвърди Корсис. - Стига да не пукне от преяждане.

- Е? - Климент повтори въпроса си, след като помощникът му излезе. - Виждаш, че не ти желая злото. Разкажи ми какво знаеш и ще те пусна да си вървиш.

- Ами убийствата? - недоверчиво попита Косена, а погледът й не се откъсваше от чинията с храна. - Няма ли да ме обвиниш за тях? Лесно можеш да го направиш.

- Защо да го правя? Това няма да спре убиеца. А сега яж - Климент побутна чинията и каната към затворничката.

Жената не чака втора покана, а лакомо се нахвърли на храната. Дъвчеше бързо и преглъщаше често, като човек, който се страхува да не му вземат залъка от устата.

След като изяде всичко, Косена избърса устните си с ръкав, стана и погледна писаря в очите.

- Ти ми даде храна и вода. Може пък наистина да ми помогнеш. Питай, каквото искаш, и ако мога, ще ти отговоря.

- Първо облечи това - Климент й подаде старото расо. - Тук не е много топло.

Косена с благодарност намъкна дрехата, след което се зави и с одеялото.

- Искам да знам всичко за теб! Всичко, което знаеш за този манастир и за селото под него.

- Няма много за разказване - въздъхна Косена - Заедно с Беримир живеехме в едно от селата на юг, близо до реката. Имам чувството, че е било преди хиляди години - жената стисна юмруци и завъртя глава. - Баща ни беше мелничар, майка ни билкарка. Познаваше всяко цвете и трева в полето, знаеше кога да ги бере, кои най-добре да откъсне през лятото, кои, когато изгрее луната. Беше уважавана лечителка. Знаеше как да намести изкълчено, да стегне счупено, да изцери рана или кашлица. Мнозина я посещаваха. Когато баща ми умря, се преместихме в града. Майка ми сама трябваше да се грижи за двама ни с Беримир, бяхме малки, за да си изкарваме хляба сами. Живеехме в малка къща в края на града, но имахме чудесна градина. По-голямата част беше засадена с билки, имаше някои много редки, донесени отдалеч, за които се грижехме с майка ми. Помагах й постоянно и неусетно и аз се научих да различавам коя билка за какво помага, когато е нужно да ги кисна във вино, за да засиля лечебната им сила, да ги суша, чукам и смесвам с масла, за да правя мехлеми. Беше като игра, като мозайка, която трябва да наредя, та правилната билка да пасне на правилната болест, но мозайка, която, ако сбъркаш, може да завърши лошо. И трябва да ти кажа, княжески пратенико, че никога, нито веднъж, аз не допуснах грешка! Станах по-добра от майка си. Сякаш някой ме водеше и ми казваше кога какво да правя - Косена замълча, загледана в ръцете си. - После майка ми умря. Хей така - Косена щракна с пръсти. - Единия ден беше здрава, а на следващия вече я погребвахме. Брат ми стана войник. Тръгна с армията на стария хан, но битките не му понесоха. Беримир не е създаден да гледа кръв. Върна се уплашен, нощем имаше кошмари, твърдеше, че е изгубил душата си.

- И тогава се е покръстил?

Косена кимна.

- Христос му даде това, което търсеше - спокойствие и любов, светлина и тихо щастие. За него беше достатъчно да реди молитви и псалми. Казваше, че го успокояват.

- Ами ти? Ти покръсти ли се?

- Мен религията не ме интересува. Гледам да помагам на хората там, където мога. Това ми е достатъчно.

- И те обявиха за неверница?

- За магьосница и вещица, ако трябва да бъдем точни. - Косена се усмихна. - Бях излязла да търся билки в гората, когато се натъкнах на конен патрул. Решиха, че се крия, за да почитам старите богове и това беше достатъчно. Натовариха ме като животно в каруца заедно с други мъже и жени и ни пратиха в Плиска. Извадихме късмет по пътя да попаднем на разбойници. Останалото го знаеш.

Климент кимна.

- Ами манастирът?

- Беримир ми предложи да се скрия в развалините. Нямаше къде да отида. Носеше ми храна, когато можеше, но на няколко пъти не се появяваше по цяла седмица и се налагаше аз да го търся. Промъквах се нощем, минавах през страничната врата, за която той ми беше казал. Промъквах се в магерницата и вземах малко хляб. - Тя вдигна предизвикателно очи. - Крадях, за да не умра от глад!

- Някой видя ли те?

Косена вдигна рамена.

- Не съм сигурна. Бях много внимателна, криех се в сенките. Но няколко пъти имах чувството, че някой ме гледа. Лош, студен поглед!

- Видя ли кой е?

Косена поклати глава.

- И това е всичко?

- Веднъж ми се стори, че някой ме е проследил. Друг път, след като бях излизала, изглеждаше, че някой е ровил във вещите ми, но може и да съм се объркала.

- Не видя ли нещо съмнително? Някой, който да влиза или излиза от манастира?

- Не! Гледах повече да не забележат мен, постоянно се криех, не смеех да излизам никъде, огън палех само нощем, и то за малко. Това е всичко!

Климент въздъхна и се отмести от вратата. Нямаше смисъл да я разпитва повече.

- Имаш ли къде да отидеш? - попита той. - Ако искаш, остани тук. Има достатъчно място.

Билкарката поклати глава.

- Знам какво става в манастира. Беримир ми разказа. Знам и ти защо си тук. Без значение кой убива, не смятам да му давам причина да го направи пак. Ще рискувам да се прибера в града. Там все още има достатъчно хора, които помнят услугите ми.

Косена скри одеялото под расото и вдигна качулката му.

- Какво ще стане с брат ми сега? Може ли да го видя?

- Колкото по-бързо си тръгнеш от тук, толкова по-добре - уморено отговори писарят. - Не съм сигурен, че останалите ще са доволни, че те пускам. А за брат ти - той сви рамена - само времето ще покаже.

- Той е невинен! - настоя Косена.

- Знам - отговори Климент и я побутна към вратата. - Време е да тръгваш.

- Ще ти бъда благодарна, ако ме придружиш до вратата. За всеки случай.

Климент кимна разсеяно и тръгна след нея.

Дворът беше пуст. С каквото и да се занимаваха, братята се бяха прибрали на топло. Но дори и да ги видеше някой, едва ли би разпознал Косена под черното, стигащо до земята расо и плътно нахлупената качулка.

Климент и спътничката му бързо минаха по заледените камъни и се озоваха до страничната врата. Преди да тръгне, Косена спря за миг и докосна ръката на писаря.

- Не ти благодарих - каза тя, - макар да няма за какво да го правя. Не съм извършила нищо нито сега, нито преди, за което да трябва да отговарям. Но все пак искам да ти благодаря за това, че постъпи честно с мен. Днес малцина постъпват така.

* * *

В магерницата отново беше топло. Невестулката беше взел нещата в свои ръце и с помощта на Корсис и Беримир се справяше отлично. От напалената пещ се носеше мирис на прясно изпечен хляб, на огнището вреше казан с чорба.

Климент седна до една маса, облегна се на стената и замислено загледа помощника си, който с дълга дървена лопата вадеше изпечения хляб, след което мяташе нов. Това напомни нещо на писаря, в главата му се завъртя смътна мисъл, но в този момент вратата се отвори и тя бързо отлетя.

В стаята влетя проигумен Лазар, лицето му беше зачервено, а гърдите му се надигаха учестено. Расото му висеше раздърпано, личеше, че е бързал. Зад него запъхтени влязоха Герасим, Велизар и Захарий. Малоумният Йосиф се влачеше най-отзад.

- Случило ли се е нещо, братко? - попита писарят и се изправи на мястото си.

- Затворничката я няма! - уплашено съобщи Лазар. - Избягала е! Минала е през стената и се е изпарила!

- Казах ви, че тя е убийцата! - провикна се Герасим. - Демон, който не може да бъде спрян нито от ключ, нито от решетка! Сатана! Гилу!

Останалите шумно се съгласиха с него, започнаха да викат и отправят обвинения към писаря, че не се е отнесъл по-сериозно към предупрежденията им.

- Някой видял ли е как е избягала? Кой пазеше килиите?

Монасите объркано се спогледаха.

- Никой не я пазеше - призна накрая проигуменът. - Не знаехме, че има нужда.

- Значи сте мислили, че тя е виновна за убийствата, че е демон, че е Гилу, а не сте оставили поне един човек пред вратата да я пази? - уточни Климент.

Лазар неуверено потри ръце и погледна към останалите за подкрепа.

- Не знаехме, че трябва да го направим - каза той.

- Тогава как знаете, че е минала през стените? Че е демон? Някой видял ли е това?

Монасите отново зашумяха, говорейки един през друг. Най-високо се издигна гласът на библиотекаря Велизар.

- Няма нужда да виждаме каквото и да било! Ясно е какво е станало! Гилу е избягала през заключената врата! Това е!

Останалите го подкрепиха. Писарят поклати глава.

- Нищо такова не се е случило. Аз я пуснах. Тръгна си преди малко.

- Ти!... Ти!... - Лазар не можеше да повярва на ушите си. - Но как?... Защо?...

- Това е предателство! Измяна! - закрещяха един през друг останалите.

Климент се отпусна на стола и изчака монасите да се успокоят.

- Разпитах Косена преди малко - каза накрая той. - Сигурен съм, че няма нищо общо със ставащото в манастира! Смъртта на Пацик го доказва. Затова я оставих да си върви. Достатъчно е преживяла.

- Но тя е издирвана!... Търсят я за магьосничество... - Лазар не можеше да си поеме дъх от възмущение.

- Братко - тихо отговори писарят, - ти не си ли бил преследван? Не са ли те търсили заради вярата ти? Това ли искаш да направиш? От гонен да се превърнеш в гонител? - Лазар не отговори. - Тя излезе през източната врата преди не повече от четвърт час. Който от вас иска, може да я настигне и да я предаде на властите.

Монасите замълчаха.

- А сега, ако ме извините, нека всички се върнем към задълженията си. Предполагам, че имате достатъчно работа.

Без да кажат и дума повече, братята си тръгнаха.

- Ами аз? - обади се магерникът. - Освободил си сестра ми, за което ти благодаря. Но няма ли да пуснеш и мен?

- Засега остани тук - отговори му Климент. - Още не съм съвсем сигурен, че знам каква точно е твоята роля във всичко това.

- Значи си на път да разрешиш загадката, господарю? - лицето на Корсис се озари от усмивка. - Ще разрешиш загадката и ще се махнем от това студено и мрачно място. Ще се върнем във Филипополис при Ава и Ирина...

- Така ли? - скочи на крака Беримир. - Знаеш ли кой е убиецът?

- Не - поклати глава Климент. - Трябва да си изясня още някои неща. И да помисля.

Писарят се усамоти в килията си, напали мангалите, поръча да му донесат кана вино и нещо за ядене и извади принадлежностите си за писане. През остатъка от деня той изпълваше пергаментите един след друг с кръглия си, четлив почерк, сам си задаваше въпроси и се опитваше да намери отговорите им. Писането го успокои, даде му възможност да се отърси от напрежението и студа, сковали манастира, да види нещата в нова светлина, опитвайки се да подреди всичко, което знаеше, в обща картина.

Нощта вече беше паднала, когато Корсис и Невестулката се прибраха и надзърнаха през вратата, но Климент само им махна с ръка да го оставят на мира.

Писа до късно през нощта. Накрая, уморен, се облегна на стола, доволен от себе си. Нещата като че ли започваха да се изясняват. Но преди това трябваше да уточни още някои подробности.

Уморен, той се зави, просна се на леглото и моментално заспа.

Сутринта стана рано. Наплиска се с ледената вода, написа бележка на помощниците си какво възнамерява да прави, препаса меча и излезе. Задържа се при вратата, където поговори с Безмер, докато Герасим доведе коня му, след това препусна в посоката, която му беше указал вратарят.

Пътеката, по която яздеше, ставаше все по-тясна и по-тясна и накрая конят му не можеше повече да си пробива път в дебелия сняг. Климент скочи от седлото, завърза животното за едно дърво и продължи пеш. За негов късмет слънцето проби през облаците и той с наслада остави лицето си под сгряващите му лъчи.

Колкото по-нагоре се качваше, толкова по-трудно ставаше придвижването. Задъхан, Климент се спря и се огледа назад. Манастирът се белееше в подножието, върху кръглия си хълм, малък и далечен, слънцето се отразяваше в кубетата на църквата, старата кула стърчеше самотна в небето. Писарят поклати глава, избърса с ръкав потното си чело и продължи да се изкачва.

Беше вървял около час, когато започна да забелязва знаци, че доближава целта. На няколко места видя стари стъпки, тук-там клоните на дърветата бяха изсечени, усети миризма на пушек.

Накрая, запотен, пухтящ и задъхан, излезе на равна площадка пред висока скала, в чиято основа различи вход на пещера, затворен с дървена врата. Беше намерил убежището на отшелника Авакум.

Климент поспря да си поеме дъх, когато вратата се отвори и пред скалата излезе мъж с дълга брада и коса, а до него, ръмжейки заплашително, застана кафяво куче.

Писарят с интерес огледа отшелника. За разлика от очакванията му Авакум не беше стар и слаб, а на средна възраст, с мускулесто тяло, открито лице и светли ясни сини очи. Ръцете му бяха здрави и силни с големи, мазолести длани, в една от които стискаше дебела тояга. Избелялото му расо беше отворено и под него се виждаха проста риза и панталон.

- Кой си ти, страннико? - попита той и тръгна към Климент с усмивка. - Какво те е довело тук? Мен ли търсиш, или случайно минаваш по тези места.

- Теб търся - отговори писарят и усети как на свой ред се усмихва на шегата на монаха. - Аз съм княжеският писар Климент - представи се той. - Искам да поговорим.

- Тогава да влезем вътре на топло. Не се притеснявай от Чайка - той посочи кучето. - Няма да ти направи нищо, щом ти не му правиш нищо.

Пещерата беше голяма колкото обикновена стая. В единия ъгъл имаше малко каменно огнище със струпани до него дърва, в другия - сламеник, завит с черга, на стената висяха разпятие и икона. Върху импровизирана лавица, направена от парче дърво, стояха канче с халка за окачване, чаша, нож и няколко умело издялани фигурки на животни. Два пъна - един по-голям и един по-малък, служеха за маса и стол.

- Опасявам се, че не мога да ти предложа нещо кой знае какво - усмихна се Авакум. - Но щом си дошъл чак до тук, значи не придиряш много - той посочи единия пън на Климент.

- Настанявай се и се чувствай като у дома си.

Писарят седна на твърдото дърво, а домакинът му се настани срещу него. Кучето, все още ръмжейки, легна в краката му.

- При мен не идват често хора - поде Авакум. - Понякога ми се струва, че съм забравил да говоря. Тя - той потупа Чайка по главата - е единственият ми приятел. Двамата живеем, двамата ядем, двамата си говорим.

- Отдавна ли си тук?

- Има повече от двайсет години. Загубих им вече бройката. Тук съм по-далеч от хората и по-близо до Бог. Отвън имам градина - Авакум посочи с ръка, - която ми дава всичко, от което имам нужда. Просо за хляб, боб за чорба. Какво повече може да му трябва на човек? - отшелникът се усмихна. - Отначало ми липсваха някои неща, но с годините свикнах. Бях сам и ми беше добре. После Бог ми изпрати Чайка - той отново погали кучето. - Намерих я в едно дере съвсем малка, някой беше изхвърлил цялото котило. Какви хора има... - поклати глава Авакум. - Само тя беше оцеляла.

- Значи си тук от преди покръстването? - невярващо попита Климент.

- А, да! И аз чух, че ханът се е покръстил. Добре е направил! Приел е Христовата вяра в сърцето си, както е редно. Сега всички без страх ще могат да почитат Бога. Няма да има гонения, няма да има ненужна смърт, а църквата Му ще заеме достойното си място.

- Видял си манастира, нали?

- Да, видях го - усмихна се Авакум. - Дори и до мен понякога достигат новини. Бавно и със закъснение, но достигат.

- Защо тогава не си се върнал? Можеш да живееш много по-удобно и пак в служба на Бога в манастира.

Отшелникът въздъхна.

- Не ме влече общуването с хората, княжески писарю. Още като момче предпочитах усамотението, а след като видях на какво са способни хората, предпочитам компанията на безсловесните твари. Те поне няма да те наранят, ако се държиш добре с тях. Тук само Господ ми е пастир. Не се отчитам на никого и на никого не търся сметка. Самотата не ми тежи. Пък и това е родното ми място.

- Живял си в селото под манастира като момче, нали?

- Така е - кимна Авакум, - но това, което направиха тези, които преследваха християните, ме накара окончателно да се оттегля от света. Мислиш, че съм силен да живея сам тук, с това куче и с Бог. Истината е, че съм слаб! Слаб да се сблъсквам с жестокостта на този свят и с измамните илюзии, които ни предлага. Затова съм се скрил в тази пещера далеч от всичко, което може да нарани душата ми.

- Ти си бил сред децата, които навремето е избила Вирна! - внезапно проумя Климент - Как се спаси?

Отшелникът взе подпряната на стената пръчка и замислено разрови огъня.

- Знаеш ли, че тогава се криехме в същата тази пещера? - попита накрая той. - Стояхме тук и нямахме представа какво се случва. Всъщност беше прекрасно. Беше лято, никой не ни казваше какво да правим, не се налагаше да работим, носеха ни редовно храна. Гонехме се из гората, измисляхме всякакви игри, смеехме се и бяхме щастливи - отшелникът въздъхна.

- Докато не дойде Вирна. Помня го, като че ли беше днес. С едно от момчетата, сина на ковача, се бяхме качили на едно дърво по-нагоре. Криехме се от останалите - Авакум махна с ръка. - Детски работи. Седях на един клон и оттам видях какво се случи. Слънцето залязваше, духаше освежаващ ветрец. Внезапно те се появиха - въоръжени мъже с черни кожени дрехи, факли в ръце и извадени мечове. В средата на групата яздеше жена на кон. Косата й беше по-черна от нощта, а лицето - бяло като сняг. Очите й блестяха като огън, сякаш слънцето се отразяваше в тях. Около нея обикаляха няколко кучета. Но не като това тук - монахът посочи заспалата Чайка. - Ако демоните имат тела, биха изглеждали така - грозни, с окапала кожа и криви зъби, между които се стича слюнка.

- Вирна!

Авакум кимна с глава.

- Повечето деца бяха пред пещерата. На същата тераса, където се срещнахме. Никой не разбра какво става. Никой не очакваше това, което стана. По заповед на жената мъжете се нахвърлиха върху тях. Избиха ги за миг! - рамената на отшелника увиснаха. - Прерязваха им гърлата или ги посичаха, а тези, които се опитаха да избягат, простреляха с лъковете си. Кучетата също се включиха в убийствата. А жената стоеше сред всичко това, в центъра на това кърваво безумие и се смееше...

Авакум замълча и пак разрови огъня с пръчката. Писарят се наведе и съчувствено го докосна по ръката.

- Някои казват, че Вирна е била обладана. Че в нея се е вселила злата сила Гилу, която я е превърнала в демон, в чудовищен сукуб, във вампир, който пие кръвта на жертвите си.

Отшелникът само поклати глава и не отговори.

- Сега в манастира се повтаря същото. Някой или нещо избива монасите и животните, пие кръвта им и изтръгва вътрешностите им.

- Затова си дошъл, нали? - монахът вдигна глава, а очите му искряха. - Мислиш, че Вирна, че Гилу се е завърнала?

- Ти видя ли я как умира?

Монахът кимна.

- След като клането свърши, жената и войниците тръгнаха обратно. Натовариха телата на убитите деца в малка каруца и ги взеха с тях. Не знам защо го направиха. Не посмях да мръдна от дървото, дълго след като тях вече ги нямаше. Привиждаха ми се във всяка мърдаща сянка. Не помня как съм слязъл, но на другия ден целият бях в рани и драскотини. Не помня какво стана с другото момче, сигурно е избягало. Аз не знаех къде да отида и какво да направя, затова тръгнах към селото. Когато наближих клисурата преди него, боят беше в разгара си. Къщите горяха. Между тях тичаха хора и крещяха, войници бягаха напред-назад, преследвани от въоръжени с брадви, ножове и мотики селяни, които ги съсипаха без милост. Видях как убиха Вирна и кучетата й. Те не я изоставиха до края, не може да им се отрече, верни й бяха. Само тя не побягна, а продължаваше да седи на коня си и да се смее - отшелникът потрепери. - Никога няма да забравя този смях - като писък, излязъл от Ада. Накрая я намушкаха, разкъсаха кучетата й, избиха войниците й, а тя продължаваше да се смее и да се смее, като че ли се случва най-забавното нещо на света. После дойде Тагрий с хората си и изби всички. Избеси свещениците на кулата - отшелникът замлъкна отново. - Питаш ме дали Вирна е била обладана? Не мога да ти кажа. Но това, което видях онзи ден, не беше обикновена жена. Беше чудовище, излязло от преизподнята, същество без сърце, без душа, с кръв, по-студена и от лед, което се представя за човек.

- Тя може ли да се върне? - тихо попита писарят. - Може ли Вирна да се върне?

- Всичко е възможно с Божието позволение - сви рамена Авакум. - Но досега не съм чувал за нещо подобно. Макар пътищата, по които Сатаната води легионите си, да са безбройни.

Двамата замислено помълчаха.

- Какво стана след това?

- Избягах в града. Изхранвах се с просия. По пътищата попаднах на пътуващ проповедник, който ме взе със себе си. Даваше ми храна и подслон и ме учеше на Божието слово. Когато умря, реших, че съм се нагледал на достатъчно мъка и реших да се оттегля в пещерата, в която бях видял толкова много неща в детството си. Дойдох тук да се моля за душите на тези, които преди толкова години умряха за нещо, за което нямаха вина. Но и тук не можах да избягам от злобата на света. Преди десетина години в развалините на селото се разрази битка. Група конници настигна друга група и ги изби до крак. Спаси се само един млад ездач, който избяга преди битката. След като всичко свърши, слязох да видя дали някой няма нужда от помощта ми. Намерих го под един храст. Конят му го беше хвърлил, а той беше лошо наранен. Домъкнах го в пещерата и дълго го лекувах. За благодарност, като оздравя, той открадна единствения ми нож и избяга - отшелникът въздъхна. - Така че не ми се сърди, че не вярвам много на хората.

Климент стигна обратно при коня си едва по мръкнало. Слънцето отдавна беше залязло, когато влезе в манастира. Не се чувстваше изморен. Разказът на отшелника бе потвърдил теорията му. Сега оставаше да намери последното доказателство в тайното подземие на старата кула.

Намери Корсис и Невестулката в килията им да чакат изнервени завръщането му. И двамата го засипаха с въпроси какво е научил, но той махна с ръка и ги прикани да побързат.

Трябваше да се върнат в подземието и да сложат край на мрачния ужас, който се беше настанил в манастира, а виновният за него да понесе отговорността си.

Бързо минаха по притихналия двор, криейки се един зад друг от бръснещия вятър, понесли кирка и лост, които помощниците му бяха намерили по-рано през деня. Влязоха в кулата и Корсис внимателно затвори вратата зад тях, да не би някой любопитен монах да смути действията им.

Писарят пъхна ръката си в скритата дупка, тайната врата проскърца в камъка и се отвори. Без да губят време, тримата влязоха в помещението.

Нищо не се бе променило от предишното им идване. Масивният саркофаг все така се издигаше зловещо в средата, мъртвите кучета продължаваха да го пазят от гробовете си, по земята личеше къде се бе препънал Невестулката.

Климент закачи запалените факли в скобите на стената, взе фенера, който беше донесъл със себе си, и бавно обиколи помещението. Дори и осветено, от него все така лъхаха ужас и смърт, стъпките му кънтяха по каменния под, сянката му се гърчеше по голите стени.

Писарят бавно прокара ръка по замръзналите камъни, огледа тавана и разхвърляните по пода боклуци. Мушна пръстите си в един от отворите за проветряване, опита се да погледне през него, но не видя нищо. Снижи фенера в основата на саркофага, търсейки нещо, което да му помогне. Все така приклекнал, обиколи постамента няколко пъти, като местеше светлината нагоре-надолу, изучавайки символите и надрасканите на гръцки имена. Накрая се спря върху голямото, издължено V, издълбано върху капака, и пръстите му дълго опипваха изсечената буква.

- Чудя се - бавно каза накрая той - защо тук няма никакъв прах. - Той вдигна ръката си и я приближи до фенера. - По стените има лишеи и мъх, подът е затрупан с боклуци, скобите за факлите са ръждясали и потънали в паяжини, но саркофагът е съвсем чист.

- Това е сатанинско дело - отговори Невестулката и бързо се прекръсти. - Ясно е, че това, което живее в ковчега, го поддържа чист. Няма друго обяснение!

Климент поклати глава, но не отговори.

- Елате! - повика помощниците си писарят. - Донесете и инструментите. Да се опитаме да повдигнем капака.

Тримата се скупчиха до тежкия капак, Корсис пъхна лоста под него и тримата дружно го натиснаха. Чу се леко скърцане и камъкът леко се отмести.

В същия миг нещо силно го удари по врата.

- Какво беше това? - извика Корсис, пусна лоста и извади меча си.

- Това е демонът! Връща се! Не е доволен, че сме разкрили леговището му - уплашен прошепна Невестулката.

- Стига вече с тези демони! - сопна му се Климент, а сърцето му биеше в гърлото му. - Да проверим какво има отвън!

Тримата се скупчиха на вратата, но не видяха и не чуха нищо.

- Аз ще проверя какво става - каза Корсис и преди писарят да успее да го спре, изскочи навън.

Чу се бръмчене, последвано от глух удар и помощникът на писаря залитна назад, сякаш се беше блъснал в нещо.

Климент протегна ръце да го подхване и Корсис тежко се отпусна в прегръдката му.

От гърдите му стърчеше къса стрела със сиво гъше перо.

19

Десетина свещи осветяваха криптата на църквата.

Дългите им пламъци се виеха към тъмния камък на ниския таван. Димът се провираше през малките дупки на замръзналите отдушници, а фитилите припукваха в студената тишина. Обкованата с железни пирони врата беше плътно затворена, та никой да не може да смути уединението на двамата посетители. Единствено разпятие с Христос висеше на една от стените, по пода личаха следи от восък, парчета твърда кал и изсъхнали сълзи.

Върху дървено магаре в средата на помещението бе поставен отворен ковчег. При главата на мъртвеца гореше дебела восъчна свещ, в краката му имаше икона с малкия Исус и майка му Мария.

От двете страни на ковчега като прегърбени бледи сенки, стояха Климент и Невестулката. Долната устна на бившия крадец трепереше неудържимо, рамената му се тресяха, той стоеше хипнотизиран от мъртвеца пред себе си.

По мръсното лице на писаря личаха следи от сълзи, под очите му имаше тъмни кръгове, устата му се движеше безмълвно сякаш всеки момент от нея ще полети вик, крясък, който да разцепи света, но не може да намери път навън. Ръцете му в транс галеха косите на мъртвия.

Косите на Корсис.

След като помощникът му падна със стрела в гърдите, Климент уплашено се надвеси над него. Разкъса дрехите му, които бързо се напояваха с кръв и се опита да измъкне острието.

- Недей, господарю! - спря го помощникът му, с мъка изричайки думите. - Ще стане по-лошо.

- Кажи ми какво да направя? Какво? - обзет от паника извика Климент, а Невестулката стоеше надвесен над него с пребледняло лице.

Вместо отговор във вратата до тях се заби нова стрела.

- Пази се, господарю! Там има стрелец! Пази се! - прошепна Корсис, след което главата му се люшна, а погледът му потъмня.

Беше мъртъв.

За първи път в живота си, Климент не разбираше какво става. Преди по-малко от минута Корсис стоеше до него здрав и пълен с енергия, заедно се опитваха от отместят капака на саркофага, а сега лежеше бездиханен на пода.

Нима животът можеше да се промени толкова много за толкова кратко?

Нова стрела изчатка по камъните и им припомни, че и те не са в безопасност. Може би след още миг, след още едно вдишване, точно както Корсис и те щяха да бъдат мъртви.

- Какво ще правим, господарю? - попита Невестулката, а по лицето му се стичаха сълзи. - Как ще се измъкнем?

Климент поклати глава. Не знаеше какво да направи. Не знаеше как да се спаси. Не знаеше нищо. Не искаше да бяга от това място, докато трупът на Корсис изстива върху студения под. Никога нямаше да го остави! Никога!

Разбрал, че няма да получи помощ, Невестулката предпазливо показа глава през вратата. Нова стрела прелетя съвсем близо до лицето и разроши косата му. Бившият джебчия бързо се дръпна назад, изчака няколко секунди и се показа отново.

Избегна следващата стрела на косъм и се втурна навън.

- Стой! - изкрещя след него като обезумял Климент. - Къде си тръгнал?! Ще те убият!

Отговори му само звукът на бързо отдалечаващи се стъпки.

Писарят скочи, напълно объркан. Какво трябваше да направи? Да последва Невестулката? Или да остане при Корсис? Дали помощникът му беше заловил стрелеца?

В следващия миг неравен камбанен звън прекъсна мислите му. Стигнал до върха на кулата, Невестулката неистово удряше камбаната...

Зад вратата се чу песнопение.

Процесия, предвождана от проигумен Лазар, бавно влезе в криптата. Монасите пееха, свели глави, някои носеха кадилници, от които се издигаха сиви облаци с мирис на тамян. Всички бяха тук. И библиотекарят Велизар, и билкарят Еремия, и конярят Герасим, и преписвачът Неофит, и миниатюристът Тихон, и йеромонахът Атанас и водачът на хора Игнатий, и проповедникът Захарий. Тук бяха дори магерникът Беримир и малоумният Йосиф.

Те заобиколиха ковчега, сведоха глава в поклон и замълчаха.

- Всички съжаляваме за загубата ти, братко - тихо каза Лазар. - Да се надяваме, че сега божият раб Корсис е на по-добро място. Че се е изправил пред своя Бог с чисто лице и чиста душа и е намерил вечното спасение и радост - проигуменът замълча. - Ние също скърбим, Клименте! Ние също оплакваме своите мъртъвци. Ние също страдаме! Но и в най-голямата мъка, и в най-тъмната нощ Христос е пред нас като пътеводна светлина, като зорница, която да ни води и спаси. Нека се помолим за душата на Корсис, братко, нека се помолим за душите на скъпите ни мъртъвци, да ги погребем и да продължим с изпитанията на живота.

Климент вдигна изтерзаното си лице, мътните му очи се спряха върху проигумена.

- Няма да го погребваме тук! - неочаквано твърдо каза той.

- Ще го пренеса в имението си до Филипополис. Там има един хълм, на който често ходехме заедно. Там ще го погреба! Сигурен съм, че така е правилно.

- Но, братко - кротко каза Лазар и хвана ръката на писаря, - дори в това студено време няма да можеш да го направиш. Пътят е дълъг, а ти имаш още работа. Не сме открили това, което...

- Не! - извика Климент и рязко издърпа ръката си от тази на проигумена. - Заминаваме! Тръгвам си от това прокълнато място, забравено и от Бога! Махам се оттук веднага! - той се обърна към монасите. - Не мога да ви гледам! Не мога да ви слушам! Не искам да стъпвам по земята, по която вървите! Вие сте виновни за смъртта на Корсис! Кой знае какво сте направили, за да накарате Господ да ви накаже така! Вие сте прокълнати!

- Господарю... - Невестулката се приближи до писаря и се опита да го успокои. - Господарю... те не са виновни. Мнозина от техните също са мъртви.

- Виновни са! Виновни са за всичко! - викът се изтръгна от гърлото на Климент и отекна в каменните стени. - Защо? Защо? - той падна на колена и захлупи лицето си в ръце. - Защо трябваше да стане така?!... Трябваше да го спася!... Трябваше да предвидя!... Трябваше да се досетя... - рамената му се разтресоха от ридание.

- Няма какво да направите, господарю! - тихо промълви Невестулката. - Нито да промените.

Никой не каза нищо, никой не направи нищо.

Писарят остана все така свит на пода, плачещ, монасите със сведени глави, наредени в полукръг около ковчега, без да мърдат, като че ли неподвижността им можеше да запази този миг, да ги предпази от всичко ужасно, което се беше случило или можеше да се случи.

Единствено димът от кадилниците продължаваше да се издига към тавана, да търси пролуките между камъните на стените и оставил финия си аромат да се провира с нетърпение между тях, сякаш иска да избяга колкото се може по-далеч от това сковано от печал място.

Накрая Климент се съвзе, надигна се, все така подсмърчащ, изтри носа си с ръкав и погледна Лазар със зачервените си очи.

- Отвивам си! - тихо каза той. - Невестулке, събери багажа! Моля те, братко Лазаре, да ни помогнеш да пренесем тялото на Корсис до града. Ще съм благодарен и за обикновена каруца - след това разбута монасите и си тръгна.

- Ами заповедите на Борис!? Ами убийствата!? На кого ни оставяш? - извика зад него Лазар.

- Оставям ви на вас и на собствената ви съвест - отговори писарят, без да спира. - Нали искахте да напуснете това място? Нали искахте да си тръгнете? Сега е времето да го направите!

- Може би така е най-добре - обади се някой и писарят различи гласа на Герасим. - Да се махнем и да оставим всичко това зад нас.

- Но къде да отидем? Какво да направим? - почти проплака Лазар.

Климент вдигна ръка, че му е все едно, че могат да се махат, ако искат и да изчезнат завинаги от лицето на земята, но вместо да я свали, остана така - самотна прегърбена фигура в полумрака с вдигната високо десница и подгънати колена.

След това бавно се обърна към монасите, а в очите му гореше черен огън.

- Няма да ходите никъде! - нареди той. - Съберете се всички в трапезарията! Знам кой е виновен за убийствата!

20

Присвил очи и смръщил лице, Климент седеше на стол пред камината. Макар в нея да гореше огън, а по ъглите да имаше пълни с жарава мангали, монасите пристъпяха от крак на крак и потръпваха, сякаш ги сковава най-голям студ.

Едната ръка на писаря беше подпряна на коляното, другата стискаше дръжката на меча. Зад Климент, настръхнал като куче, готово за атака, Невестулката току опипваше колана си, на който висеше дълъг кинжал.

Нямаше никакво съмнение, че княжеският пратеник и помощникът му едва се сдържат да не скочат и развъртят оръжията си, въздавайки справедливост така, както сметнат за добре.

Уплашени от яростта, която се излъчваше от Климент и Невестулката, монасите постепенно утихнаха. Дори малоумният Йосиф, разбрал, че става нещо важно, вместо да се отдаде на постоянното си ломотене, седеше необичайно тих.

Един по един братята насядаха на столовете около масите и зачакаха с наведени глави да чуят присъдата си, страхувайки се, че в настроението, в което е изпаднал Климент, не ги очаква нищо друго освен смърт. Думите му, казани като че ли на шега преди време, че има право да се разпорежда с живота им по заповед на княза, сега висяха над тях като страшно проклятие.

Тишината заплашително се проточи.

Писарят стоеше все така намръщен и съсредоточен, челото му се бръчкаше, като че ли обмисля нещо от изключителна важност. Най-накрая той вдигна глава и заговори бавно, а гласът му прозвуча тежко и заплашително в изпълнената със страх стая.

- Тук беше извършено убийство! Убийства! Един след друг бяха безжалостно избити животни и хора. Братът на хана умря в килията си. Изпратеният да разследва смъртта му Севар загина в снега под кулата. Агапий, Филимон и игумен Пацик бяха убити. Лицата на някои бяха застинали в гримаси, сякаш са видели нещо ужасно, телата им бяха поругани и разкъсани, вътрешностите - извадени на показ, по гърлата им личаха следи от ухапване. Вчера вечерта - писарят стисна зъби, а лицето му се разкриви от болка - в старата кула беше убит помощникът ми Корсис. Застрелян със стрела като болно куче! - Климент замълча и се приведе, борейки се за глътка въздух, но очите му, пълни със злоба, останаха приковани в монасите. - Искам да знам - извика той и гласът му проехтя като Йерихонова тръба, - искам да знам кой е отговорен за това?! Кой уби помощника ми?! Кой уби чигата Севар?! Кой уби брата на княза Докс?! Това е държавна измяна! И вие всички сте отговорни за това! А наказанието за подобно нещо е само едно - смърт!

Братята уплашено зашумяха, но само водачът на хора Игнатий посмя да се обади. Лицето на монаха беше бледо, бузите му хлътнали, в очите му се четеше страх.

- Но ти знаеш - каза той. - Ние не сме виновни за това. В манастира има демон, чудовище, което избива братята и животните ни. Сукуб, Гилу...

- Демон, казваш?! - Климент се наведе напред, а ръката му стисна още по-силно дръжката на меча. - И откога демоните избиват противниците си със стрели? Откога ги причакват въоръжени с лъкове, ножове и отрова, за да ги поразят?! - той вдигна ръка, за да спре възгласите на монасите. - В този манастир наистина има чудовище! Тъмна сила, вампир, който пие кръв. Наречете го както искате! Сукуб! Гилу! Азазел! Но той не е дошъл от Ада! Не е изпратен от пълчищата на Сатаната, а е човек! Човек зъл, алчен и безмилостен, по-страшен от всякакъв дявол! Човек, който е готов да мине през реки от кръв, за да се домогне до това, което иска! И всички вие - той посочи настръхналата от страх групичка - всички вие сте виновни за това, че се е появил, за това, че не сте го разпознали навреме, за това, че сте го оставили да убива! - писарят стана и извади меча си. - И всички ще понесете наказанието за това!

Монасите пребледняха още повече и се отдръпнаха назад, малоумният Йосиф започна да хленчи, от устата му потече слюнка, но никой не понечи да стане, нито да избяга.

Уморени от кръв и страх, уморени от ужаса в душите си, в непрекъснатото очакване дали няма да са следващата жертва на убиеца, дали и техните вътрешности няма да се изсипят в снега, а лицата им да застинат в прекомерен ужас, монасите нямаха сили да се съпротивляват.

Стояха, готови на всичко това да се сложи край тук и сега, ужасът да свърши, кръвта да бъде отмита с кръв и тъмнината да ги обгърне.

Невестулката също издърпа кинжала си, а в очите на този весел и безгрижен човек, който мислеше повече за това как да се наяде и напие до насита, гореше черна решителност. Той пристъпи напред и застана до господаря си, твърдо решен да въздаде правосъдие над тези, които бяха убили единствения му приятел.

Вдигайки ръка в знак на помирение, библиотекарят Велизар се надигна с мъка, подпря се на масата пред себе си, за да намери опора или прикрие треперенето на ръцете си и каза:

- Съжаляваме за мъката ви! - дъхът му беше накъсан. - Всички съжаляваме и жалим за свидните мъртъвци, които очакват да ги положим в гробовете им. Но не каза ли сам ти неотдавна, Клименте, че единствен Бог има право да раздава правосъдие по собствено усмотрение? Не каза ли, че законът е за всички и всеки трябва да отговаря пред него? Не каза ли, че тези, които го пристъпват, не са по-добри от самите престъпници? Не ни ли разказа за съдиите в Плиска, които са продали душите си на дявола? Не ни ли припомни, че всички носим светлина в душата си и дори в най-тежките изпитания трябва да я търсим и да оставим да ни води? Нима толкова бързо си забравил всичко това? Нима ще се превърнеш в това, срещу което се бориш? Нима ще оставиш демона, за когото говорим, да превземе и твоята душа? Нима ще я обречеш на вечни мъки? Нима заради някого или нещо ще накажеш и тези, чиято единствена вина е в това, че се боят и не са били достатъчно смели и настойчиви в търсенето на истината като теб?

Климент не отговори, но сведе глава и косите се люшнаха пред очите му. Рамената му се прегърбиха, колената му се подгънаха, ръката му, която държеше меча, се отпусна. Само преди миг изглеждаше като ангел на смъртта, готов да отнеме с лекота живота на всеки, и само миг по-късно приличаше на съсипан от мъка човек.

- Добре! - каза отчаяно той и седна на стола си. - Добре! Ти си прав! Не знам какво ми стана. Това място зарази и мен! Но тук повече няма да се пролива кръв! Ще разоблича убиеца, след което ще го предам на княжеското правосъдие. Сигурен съм, че ще получи наказание достойно за делата, които е извършил. И ще гори в Ада!

Лицата на монасите се отпуснаха, някой въздъхна с облекчение.

Климент дълго седя умълчан, сякаш искаше добре да обмисли това, което ще каже. Зад него Невестулката припряно пристъпваше от крак на крак, местейки погледа си между господаря си и насядалите срещу него монаси.

- Обикновено започвам отдалеч, опитвайки се да хвана престъпника в клопка, да го накарам да се издаде, да каже нещо, което да потвърди изводите ми. Карам го бавно да се мъчи, гърчейки се в предположения дали съм го разкрил, или не - започна Климент, - но този път няма да действам така. Нямам сила да действам така. Затова направо ще кажа кой е виновен за убийствата и ужасите, които се стовариха върху този манастир. Той! - ръката на писаря разсече въздуха и посочи брат Герасим. - Той е извършителят! Той е убиецът! Той е поругателят!

С уплашени викове останалите наскачаха на крака и бързо се отдръпнаха от коняря, сякаш се страхуваха, че само близостта с него може да ги превърне в негови съучастници.

- Аз? - Герасим се изправи тромаво. Страх беше сковал крайниците му, лицето му се гърчеше в спазми. - Не съм аз! Нямам нищо общо!

Вместо отговор, Климент кимна на Невестулката, който вдигна кинжала си, размаха го заплашително и пристъпи към монаха. Преди Герасим да успее да направи каквото и да било, помощникът на писаря ловко завърза ръцете му зад гърба, бутна го на стола, на който беше седял до преди миг, и го овърза с въжета.

- Вържи го добре! - нареди Климент. - Вижте добре човека, по-черен и от най-черния демон! Човекът, който изби собствените си събратя, животните, за които трябваше да се грижи, проля реки от кръв, толкова потънал в мрака, че никога няма да намери път обратно назад!

Невестулката мрачно кимна и затегна възлите, докато монахът се извиваше на стола.

- Но как? - библиотекарят Велизар зададе въпроса, който се въртеше в умовете на всички. - Защо?

- Това е недоразумение! - Герасим се опита да се изправи и ядно изпъшка, когато въжетата се впиха в тялото му. - Това е огромна грешка! Ти грешиш, Клименте! - извика той, а очите му се завъртяха от ярост. - Бъркаш!

Писарят поклати глава.

- Не мисля така!

- Ха-ха! - изсмя се монахът и се отпусна на стола, макар лицето му да беше червено от напрежение. - Сега разбирам! Аз съм най-удобната мишена, нали? Презреният коняр, който може да бъде обвинен за всичко? Кой го е грижа? Кой ще го защити? Кой ще се застъпи за него? Никой! Той не е важен като останалите - библиотекари, преписвачи и миниатюристи. Нека обвиним говедаря, винаги ще намерим кой да го замести!

- Грешиш! - Климент си беше върнал предишното спокойствие. - Грешиш и аз ще го докажа!

- Но защо?! Защо ми е да извършвам подобни неща?! - извика Герасим.

- Точно така! Защо? - писарят щракна с пръсти и се наведе напред. - Трябваше доста да помисля, докато разбера това. Защо му е на човек да избива монаси и животни по толкова ужасен начин? Защо някой ще се преструва, че пие кръвта им, защо ще изважда вътрешностите им на показ, ще им реже главите и ще бележи вратовете им? Защо труповете са потънали в локви кръв, когато едно бързо замахване с меч или кинжал биха свършили работа? Защо беше нужно да се разиграва целият този ужас?

- Защото това е работа на демон, а не на човек! - извика Герасим. - Казвам ти, правиш огромна грешка! Не аз, а Сатаната е причина за убийствата в манастира!

- Не мисля! - поклати глава писарят. - Както вече казах, дяволите не убиват със стрели. Но няма да крия, съвсем доскоро и аз мислех, че е възможно да става дума за нечиста сила. Можеш да се гордееш, Герасиме! Ти успя да ме заблудиш. Но именно днес в криптата при трупа на Корсис, когато казах, че се махам от това място, Бог, който е милостив, ме осени с прозрение. Точно това е била целта ти! Точно затова престъпленията ти са били толкова жестоки и кървави. Та всички да си помислят, че става дума за демон, за вампир, за разбеснялата се Гилу! Да се уплашат толкова много, че да забравят всичко - обещанията, който са дали на Борис, обетите си пред Бога, всичко! Да не могат да спят, да се вслушват във всеки звук в нощта, да ги е страх, че демонът идва, за да ги убие! Да се уплашат толкова, че накрая да поискат да си тръгнат, да избягат, да напуснат това място! Точно както се случи! Това си искал! Всички да се разбягат, а манастирът да опустее! И трябва да призная, че почти успя!

- Това са пълни глупости! - изсмя се нервно Герасим. - И защо ще ми трябва това? Аз съм монах, имам нужда от братята си, от службите в черквата, от молитвите, от звъна на камбаните. Защо ще искам манастирът да се изпразни?

- Защото - Климент се приближи до монаха и заби показалец в гърдите му, - защото знаеш, че тук е скрито съкровище! Злато, сребро и диаманти - два сандъка пълни със скъпоценности, скрити тук преди години от великия боил Избул! Съкровището на тези, които се опълчиха срещу покръстването и срещу Борис! Последната надежда на бунтовниците, които не приеха новата вяра. Каква ирония, нали? Противниците на Христа да крият златото си в негов манастир - писарят се отдръпна от Герасим и му обърна гръб. - Кажи ми, братко, намери ли сандъците? Предполагам, че е така! Открил си златото и скъпоценностите, но за жалост е нямало как да ги изнесеш от тук, без всички да разберат. - Климент се обърна и обвинително посочи вързания монах. - Затова си започнал да сееш страх и ужас! Надявал си се, че всички ще избягат от страх, а теб ще оставят да се радваш на златото.

- Не разбирам за какво говориш! Измисляш си, за да ме обвиниш!

- Съкровище?! Злато?! Сандъци?! Къде са? - монасите наскачаха и наобиколиха Герасим. - Казвай къде са?! - викаха те, дърпайки го за дрехите.

Конярят започна да се извива безпомощно, отвори и затвори уста като риба на сухо, но не каза нищо.

- Успокойте се! - викна Климент. - Или и вие сте като него и ламтите за богатство? Съкровището ли ви интересува, или спасението на душите ви? Не учи ли Христос, когато имате две ризи да дарите едната на ближния си?

Засрамени, монасите се върнаха на местата си, но продължиха да се оглеждат на всички страни, като че ли очакваха сандъците със злато да са скрити в същата тази стая, в която стояха.

- Е, братко - доближи се Климент до пленника си, - виждаш, че замисълът ти е разкрит! Вече няма как да прибереш съкровището. По-добре ни разкажи всичко и да приключваме с този театър. Все още не съм забравил, че уби Корсис. Както и още пет човека преди него.

- Нищо не признавам! - мрачно тръсна глава монахът. - Не знам за никакво съкровище и за никакви убийства! Нямаш никакви доказателства за това, което твърдиш. Само голи думи.

- Всички така казват. В началото. След което се оказва, че те са грешали, а аз съм прав!

- Наистина ли има съкровище? И злато? - неочаквано извика Йосиф и стресна всички.

- Наистина! - отговори Климент. - Князът ми разказа за това, преди да ме изпрати тук. Комитът Еспор лично е преследвал и избил около старите развалини Избул и хората му. Гонили са ги от Плиска, след като са се опитали неуспешно да свалят Борис от трона. Бунтовниците са бягали със съкровищата си. Два сандъка пълни със злато и скъпоценности. След битката съкровището изчезнало. Скрили са го някъде. Еспор претърсил всичко наоколо, но не намерил нищо. Бях забравил за него.

- И какво общо имам аз с това? - сопна се Герасим. - Тогава бях далеч оттук!

- Нека започнем от по-далеч. От времето, когато си бил малко момче. Момче, което е живеело в селото, от което днес са останали само развалини.

- Не е вярно! Роден съм до Средец!

- Съмнявам се. Не знаеш къде е кръглата църква. Няма човек, който да е бил в Средец, и да не я е видял. Питаше ме с интерес за нея, когато пристигнах. Ти не си стъпвал в града!

- Не съм, защото живеех в едно от близките села!

- И никога не си чувал за църквата? Човек, който твърди, че от малък се е отдал на Бога? Съмнявам се! Отначало не ми направи впечатление, но след това се замислих. Защо някой, който твърди, че е роден около Средец и е станал духовник, не е виждал кръглата църква? Не е логично. Всъщност обяснението е, че никога не си ходил в града. Не си искал да се знае, че си тукашен, когато си пристигнал в манастира, и затова си измислил, че си роден до Средец.

- Но хората от селото са били избити до крак! Никой не се е спасил! Това го знаят всички!

- Спасил се е! Две деца са се измъкнали. След време едното се е върнало и се е заселило в пещерата, в която навремето е изживяло най-големия си кошмар. Отшелникът Авакум. Говорих с него. Той си спомня, че заедно с него се е спасил и синът на ковача. Ти! Сам каза, че баща ти е бил ковач, когато говорихме за умението ти да подковаваш коне. Искаше да се похвалиш, че си наследил занаята, без да знаеш, че това ще те издаде. След бягството ти от селото си се скитал, докато накрая си попаднал в Плиска. Участвал си в строежа на Голямата базилика. Там си научил за съкровището. След като си разбрал, че Избул е скрил сандъците в родното ти място, си нямал търпение да дойдеш да ги търсиш. Затова си напуснал градежа, а не защото си искал да се отдадеш още повече на Бог, както твърдиш. Освен това си знаел къде да търсиш съкровището.

- Откъде мога да знам подобно нещо?

- Бил си дете в селото, преди да дойде Тагрий. Знаел си, че старата кула има подземие. Знаел си къде боилът е погребал жена си Вирна. Той е зазидал подземието и е направил тайната врата. Намерих чертежите в стаята му в кулата. Знаел си също, че Тагрий и Избул са били приятели. Това всъщност беше известно на всички. Тагрий загина под стените на вътрешния град на Плиска, докато се опитваше да свали Борис от трона, а Избул избяга със съкровището на бунтовниците. Едва ли, преди да тръгне с толкова ценен товар, другарят му е пропуснал да му каже как и къде да го скрие. Върнал си се, но те е очаквала неприятна изненада. Старият манастир е бил възстановен там, където си мислел, че няма да намериш нито един човек, си заварил процъфтяваща обител. Било е неприятен шок, нали?

Герасим не отговори.

- Мислел си, че трябва само да дойдеш, да намериш сандъците и ще си по-богат дори от велик боил. Но си останал разочарован. Затова е трябвало да се престориш на монах. Така си влязъл в манастира. Имал си време да търсиш, колкото искаш. С уменията си да гледаш животни и да въртиш чука лесно си намерил място сред останалите. Пацик едва ли е предполагал какъв демон пуска в манастира си, когато те е взел.

- Ами убийствата? Заключените врати? Следите от ухапвания по вратовете на жертвите? - попита Велизар.

- Точно така! - веднага се обади и Герасим. - Може би мога да минавам през вратите и да ставам невидим? Или пия кръв? Как ще обясниш тези неща, умнико?

- Няма да е много трудно. След като знаех, че търся човек, а не дявол, всичко се изясни. Но да караме по ред. Не знам кога си намерил съкровището, но си го намерил. Предполагам, че се е случило няколко седмици преди смъртта на брата на княза Докс. Оказал си се в ужасно неприятна ситуация - имал си злато и сребро да купиш няколко манастира като този, но не си можел да ги използваш. Нямало е как да ги изнесеш, без всички да разберат. Нямало е и как да го правиш малко по малко, защото все пак става дума за два сандъка, не за кесия. Тогава си замислил ужасния си план, нали?

Герасим не отговори.

- Решил си да всееш страх, който да накара монасите и останалите да напуснат манастира. Не е изглеждало трудно. Няколко убити животни, умело пръснати слухове, повечко кръв. Вероятно в началото не си имал намерение да посягаш на хора, но тогава Докс неочаквано се е променил. Започнал е да се интересува от историята на манастира, да разглежда стари хроники и ръкописи, да търси карти. Това е станало след посещението на стария му приятел Курт. При визитата си боилът му е разказал за съкровището и Докс се е заел да го търси. Единствено ти си разбрал за това. Ужасил си се какво би станало, ако го открие. Представи си само - братът на княза, макар и в немилост, намира изчезналото злато на бунтовниците! Борис е щял да го приеме обратно с отворени обятия. Какъв шанс си имал срещу Докс? Затова си решил да го убиеш!

- И съм минал през заключената врата, което толкова го е уплашило, че е умрял от страх. След което съм му изпил кръвта - присмя му се Герасим. - Няма ли да престанеш с измислиците?!

- Дълго се чудех как са убити Докс, Филимон и Пацик. Техните убийства се различаваха от останалите. Първо, лицата им бяха застинали от ужас. Второ, кръвта на Докс беше изпита, но тази на Пацик - не. Въпреки че върху врата му имаше следи от ухапване. Филимон пък нямаше дори следи по врата. Защо? На какво се дължаха тези разлики? И как всъщност бяха намерили края си тримата? Какво бяха видели толкова ужасно, че да ги уплаши до смърт?

- Демон! - извика Герасим. - Вампир! Гилу!

Климент поклати глава.

- Само си искал да изглежда така. Но е станало друго. Отговорът ми дойде съвсем случайно, докато гледах как Невестулката вади хляба от пещта с една от дългите лопати в магерницата.- Климент замълча и стисна юмруци. - Преди да тръгна насам, четох книга за билките. В нея пишеше, че, вдишан, пушекът от кората на един вид ябълка е отровен. Наричат я „малка отровна ябълка“. Интересното е, че след като вдиша отровата, лицето на човек се изкривява и парализира в ужасна гримаса!

Монасите зашумяха, но Климент вдигна ръка, за да ги накара да замълчат.

- Отровата си откраднал от аптеката на Еремия. Там има стъкленица с кора от малка ябълка, сам я видях. Той ми каза за това! Нарича я манчинелово дърво, но това е другото й име. Ти си взел от нея. След това си посипвал, колкото е необходимо, върху парче желязо, запалвал си я и си я мушкал под вратите на жертвите си! Промъквал си се нощем, когато всички спят, като истински демон, какъвто си. Докс е спял, когато си мушнал отровата под вратата му. Димът го е отровил, а лицето му е застинало в гърч все едно вижда нещо ужасно. Влязъл си в килията му, носейки със себе си кофа и летва с два пирона. Видях и двете в старата барака, където си точил кръвта на жертвите си. Забил си пироните във врата на Докс, за да оставят следи като от зъби на чудовище. Затова те бяха толкова дълбоки и разкъсани по краищата. Затруднил си се с източването на кръвта. Не си съобразил, че след като сърцето му е спряло, няма какво да я накара да тече по вените. Но сцената вече е била грижливо режисирана, едва ли някой е забелязал, че от кръвта на жертвата не е пито наистина. Заключил си вратата отвътре, за да е пълна мистерията, откачил си я от пантите, излязъл си и си ги закачил отново. Преди това внимателно си изчистил камъните пред вратата, където е горяла отровата, за да няма по тях черни петна. При Филимон не си имал такава възможност. Трябвало е да действаш бързо. Затова на входа зад вратата имаше тъмно петно. Забелязах го, като влизах, но не можах да се сетя от какво е. Знаел си, че икономът подремва по това време. Пъхнал си отровата под вратата, Филимон е умрял, но не си влизал вътре. Затова на пода имаше петно, а на врата на жертвата ти нямаше следи от зъби. Направил си го, защото видя, че търся иконома и си се уплашил, че той може да ми каже нещо, което да ми подскаже какво е търсил Докс. Все пак той и Филимон са били стари познати, често са си говорили. Кой знае какво може да му е казал братът на княза. Не си искал да рискуваш. Пък и още една жертва, загинала по мистериозен начин, само би помогнала на плановете ти. Пацик също си убил лесно. Направи го, защото игуменът категорично заяви, че няма да напусне манастира, докато е жив. Бил си толкова близо до целта си, а той ти е пречел. Целият ти план е щял да се сгромоляса, защото той прояви мъжество! Едва ли си се замислил, преди да го убиеш, бил си стигнал вече твърде далеч. - Климент спря за миг да си поеме дъх. - Видял си брат Еремия, че отива при игумена и си го проследил. Подслушал си на вратата и си чул, че Пацик не е добре, а лечителят му дава да пие настойка от мак, която ще го накара да заспи дълбоко. Там допусна грешка. Пацик никога не заключваше вратата на килията си. Сам ми го каза. Но ти си искал всичко да изглежда колкото се може по-зловещо. Демон, който убива зад заключени врати. Пъхнал си отново отровата под вратата. Намерих в долния й край пресни следи и помислих, че са от плъх или мишка, но сбърках. Били са от теб! Бързал си и не си искал да рискуваш с кръвта. Белязал си врата на Пацик и си излязъл. Заключил си вратата отвън. Направил си си съвсем правилно сметката. В цялата суматоха и ужас, който си създал, едва ли някой ще обърне внимание на празната ключалка. Монасите ще разбият вратата, заключена отвътре и ще се дивят над новата мистерия. Аз обаче вдигнах строшените греди и огледах ключалката. Исках да видя дали някой не се опитвал да я насили. Няма да те лъжа. Дотолкова бях заслепен от мисълта за минаващия през стените демон, че не забелязах липсата на ключа. Сетих се, че го нямаше, чак преди малко. Чиста работа! Така си убил Докс, Филимон и Пацик!

- Ами останалите? - задъхано попита Герасим. - И тях ли съм убил?

- Да! И ще ти кажа как! Ще ти кажа и защо! - гласът на Климент прогърмя в притихналата стая. - След като си убил Докс, е пристигнал Севар. Познавах го добре. Беше методичен, умен, последователен и упорит. Както и много внимателен. Няколко пъти са се опитвали да го убият, но той все се измъкваше. Ти обаче, братко, ти успя да го надхитриш. Севар е прекарвал много време в килията на Докс. Чудел си се какво е правил там. Всъщност и аз си зададох същия въпрос. Какво толкова е задържало чигата в килията? Трябва да е видял нещо много важно. Така открих разхлабените панти. Севар също ги е видял. Затова е трябвало да умре. Планът ти наистина е бил гениален, не мога да го отрека. Докато си проучвал старата кула, търсейки съкровището, си открил, че в камбаната, която не е ползвана от години, живеят прилепи. През нощта, в която е умрял, си примамил Севар в кулата, така както примами мен. Чигатът се е качил по стълбите. Не знам дали камъните на върха са били замръзнали, или си ги залял с вода, за да се заледят допълнително. Предполагам, че си го направил, макар това да не е толкова важно. Важното е, че върхът е бил смъртоносен капан с хлъзгав под и почти нищо, за което да се задържиш. Перилата са изпочупени, друго, за което да се хванеш, няма. Изчакал си Севар да се качи на кулата, след което си изстрелял стрела със затъпен връх. Помощниците ми намериха такава в снега до кулата в нощта, в която се опита да убиеш мен. Прилепите имат много остър слух. И най-малкият шум е в състояние да ги стресне. Камбаната е издрънчала, достатъчно тихо, за да не се чуе надалеч, но достатъчно силно, за да подплаши скритите в нея прилепи. Те са излетели и са се ударили в чигата. Той е загубил равновесие и е паднал долу в снега. Отишъл си до него, за да разкъсаш врата му, и в снега са останали твоите стъпки. Бързал си, да не те види някой и си удрял припряно. - Климент замълча да си поеме дъх. - Затова вратът на Севар е бил в толкова ужасен вид.

- Но до трупа имаше стъпки само в едната посока! Как съм се върнал обратно? - извика Герасим, а бузите му се издуха. -Как?

- Просто! Вървял си назад, в предишните си стъпки. Просто и ефективно! Хвърлил си малко пепел, за да объркаш още повече тези, които ще намерят трупа и, ако нещо се обърка, да насочиш вниманието им към магерника Беримир. Него си бил набелязал за изкупителна жертва. През нощите, когато си издирвал съкровището, си го видял как тайно напуска манастира, за да носи храна на сестра си. Видял си и нея, след което си я проследил и си разбрал, че се крие в развалините на селото. Какъв по-добър случай да осъществиш плана си? И ако се наложи да обвиниш нея, че е злата Гилу, която убива в манастира? Пак ти си подхвърлил и лъжицата на двора, която Йосиф е видял. Всичко се е развивало прекрасно. Още след убийствата на животните и мълвата, която си пуснал, за демон, който пие кръв, паниката е започнала лека-полека да се надига. Отначало никой не е обръщал внимание на това, но постепенно нещата са се променили. Част от слугите са се уплашили не на шега и са започнали да напускат. Слухът за прокълнатия манастир, в който убива демон, е плъзнал по-бързо и от огън. Никой не е искал вече да дойде тук, монасите също са били объркани. Дори Пацик не е знаел какво точно се случва. Бил си съвсем близо до осъществяването на плана си. И тогава съм се появил аз. Веднага си разбрал, че, докато съм в манастира, няма как да изпълниш кроежите си. Затова се опита да ме убиеш още първата нощ след пристигането ми по същия начин, по който си убил Севар. За късмет се бях завързал за перилата на стълбата и така се спасих от падане от върха на кулата. След това станах предпазлив, помощниците ми бяха непрестанно с мен и нямаше как да ме нападнеш отново.

- Ами Агапий? - Герасим тръсна глава. - Него защо съм убил?

- Имал си две причини - писарят щракна с пръсти като фокусник. - Първата, за да всееш още паника. Но по-важна е била втората. Агапий е намерил трупа на падналия от кулата Севар. Рано сутринта, все още неразбуден напълно, със замотана от пиенето глава, той не е осъзнал какво точно се е случило. Видял е трупа е и хукнал да вика братята си. Когато всички са се върнали, са намерили само едни следи до тялото на чигата. Логично са решили, че това са неговите собствени, а тези на убиеца липсват по мистериозен начин. В суматохата не са ги огледали внимателно. А е трябвало! Колкото и да си внимавал, вървейки назад в нощта все пак ти е било трудно да стъпваш на точните места. Затова някои от следите са изглеждали двойни. За твой късмет, когато е намерил Севар, Агапий е бил достатъчно сънен и пиян, за да не обърне внимание на това. Но когато говорих с него в скриптория и го разпитвах как е намерил чигата, усетих, че нещо го тормози. Той започна да се пита какво всъщност е видял, когато е намерил трупа. Каза го пред всички. Помня, че точно тогава вдигнах поглед и видях именно теб, братко, до един от прозорците на библиотеката, който беше открехнат. Ти ровеше нещо в земята под него. Тогава не обърнах внимание на появата ти. Но ти си бил там през цялото време! Подслушал си разговора ни с Агапий и си разбрал, че ако монахът си спомни какво точно е видял, планът ти може и да се провали. Ти често се навърташ около библиотеката. Странно поведение за човек, който презира книгите! Ходел си там по друга причина - да разбереш какво прави Докс, дали не е казал нещо на останалите. При едно от посещенията си си откраднал боите на Тихон. По-късно си използвал цинобъра, за да оцветиш в червено водата в менчето по време на водосвета и да провалиш шествието. Когато те видях под прозореца, си чул как миниатюристът казва, че боята се чисти най-добре с оцет. Затова после по ръцете ти нямаше следи!

- Това са глупости! - извика Герасим. - Случайно минавах покрай библиотеката. Нищо не съм подслушвал! Това е просто съвпадение!

- Твърде много съвпадения, братко! - махна с ръка Климент. - Подмамил си Агапий в старата барака и там си го убил. Имал си достатъчно време да правиш каквото си искаш с трупа му. Осквернил си тялото му, напълнил си кофата с кръв, след което си ги занесъл до мястото, където беше намерен. Не си рискувал нищо. Криел си се зад оборите, където не е имало кой да те види. Трябвало е само да оставиш трупа и да разлееш кръвта около него. И всички да обвинят демона за това.

Климент уморен седна и си наля чаша вино. Гърлото го заболя от толкова много приказки.

- Има и още! В нощта, когато намерихме убития кон, те срещнах на двора. Водеше двама послушници, които искали да видят мястото, където е убит Агапий. Запитах се какво въобще си правил навън. Защо ти е трябвало да излизаш по това време на нощта? По-късно говорих с тях. Те казаха, че сте се срещнали случайно, ти си тичал между гробовете. След като те изненадахме в бараката, си се натъкнал на тях и си бил достатъчно съобразителен, за да ги използваш за прикритие. Но знаеш ли кое те издаде? Сламата! Йосиф си спомни, че е намерил в снега лъжица от магерницата, но спомена и за няколко сламки около нея. Аз самият видях сламки около старата кула. Сламки имаше и в коридора в нощта, когато се опита да ме убиеш. Откъде са дошли те, братко? Слама по това време? Но погледни се! Расото ти е цялото в сламки и клечки. Само твоето!

Герасим не каза нищо.

- За Филимон и Пацик вече казах как и какво си направил. Така стигаме до Корсис - писарят замълча и изтри очите си с ръка. - Видял си ни как отиваме в старата кула и си се уплашил, че тайната ти може да бъде разкрита. Проследил си ни и си видял, че съм открил тайната врата към подземието. Изпаднал си в паника. Не си имал време да подготвиш следващото си убийство, но е трябвало да ни спреш на всяка цена. Върнал си се до килията си, взел си лъка, който криеш там, и си се върнал. Нарочно вдигна шум, за да привлечеш вниманието ни. Знаел си, че през тайната врата може да мине само един човек. Надявал си се да ни избиеш един по един. След което си можел да правиш с телата ни, каквото си искаш. Но планът ти се провали. Никой не може да презарежда лъка си по-бързо, отколкото може да тича Невестулката. Смъртта на Корсис беше напразна!

Герасим стоеше, свел глава, с увиснали рамене, сякаш безсилен да се справи с толкова обвинения. Монасите зад него бяха занемели.

- Но защо подземието е толкова важно? - попита накрая Велизар. - Какво толкова има в него?

- Там е гробът на Вирна - отговори писарят. - Голям каменен саркофаг с тежък капак. А в него, освен жената на Тагрий, лежи и съкровището на великия боил Избул!

21

- Това не е вярно! Лъжеш! Лъжец! - Герасим се напрегна и опъна въжетата, столът под него започна да се тресе. - Няма никакво съкровище! В криптата няма нищо! Нищо! Само гробът на Вирна! Другото са измислици!

Монасите наскачаха и наобиколиха коняря. Ръцете на повечето бяха свити в юмруци, въпреки сана си, те едва се сдържаха да не го ударят.

- Убиец! - извика Неофит, от устата му се разхвърча слюнка. - Агапий ми беше приятел, нищожество! Беше ми като брат! А ти си го заклал като животно!

- С Филимон се знаем от петнайсет години! Как посмя да го убиеш! - крещеше Игнатий.

- Защо Пацик?! Ти посегна на игумена си, нещастнико! За това те чакат вечни мъки! Адът ще се отвори за теб! - побеснял викаше Захарий.

- Ще гориш в преизподнята!

- Князът знае как да се разправя с такива като теб!

- Погубил си душата си завинаги!

Виковете изпълниха помещението, лицето на Герасим се сгърчи от страх, по бузите му потекоха сълзи. Конярят не спираше да се оглежда, сякаш се надяваше някой да му се притече на помощ и да го измъкне от тези, които само до преди няколко минути трябваше да са най-близките му на света.

- Не съм убивал никого! Не съм убивал никого! - не спираше да повтаря той, докато останалите го засипваха с ругатни и заплахи.

Наложи се Невестулката да разбута разгневените монаси.

- Успокойте се! - извика Климент. - Още нищо не е доказано категорично. За да изчезне всякакво съмнение, трябва да претърсим килията на Герасим. Сигурен съм, че там ще намерим достатъчно доказателства!

Водени от Велизар, монасите, Климент, Невестулката и пленникът им тръгнаха към стаята на Герасим в конюшнята. Помещението беше тясно, с лавици по стените, разпятие над грижливо застланото легло, закачени на стената расо и наметка, стари ботуши, сандък, маса, стол, загаснал мангал и няколко тояги, подпрени в единия ъгъл.

Климент възпря останалите и кимна на Невестулката. Помощникът му застана в средата на стаята и бавно я огледа, след което започна да я претърсва. Под сламеника намери дълъг тънък нож, с какъвто готвачите режат месо. По острието ясно се виждаха засъхнали петна кръв. Едната от тоягите се оказа лък със свалена тетива, на дъното на сандъка имаше наръч стрели, някои от които с притъпени върхове. Зад една от яслите в конюшнята намериха дървена дъска с два стоманени пирона.

Отровата беше скрита най-добре. Единият крак на масата се оказа кух, а в него имаше малко бурканче. То беше пълно до половината с парчета изсъхнала кора. Еремия се доближи, помириса я и поклати глава.

- Кора от малка ябълка! Няма никакво съмнение - констатира той. - Това доказва всичко. Той е убиецът!

Герасим се опита отново да се изскубне, очите му се въртяха като на луд.

- Не е така! Не е така! Тези неща не са мои! Не знам как са попаднали в килията ми! - викаше той. - Не съм убивал човек през живота си! Всичко това не е вярно!

Климент застана пред дърпащия се коняр и го погледна в очите.

- Ти си убиец, Герасим! Убил си трима от събратята си! Убил си брата на княза и чигата, изпратен да разследва смъртта му! Убил си животни, за който е трябвало да се грижиш! Уби Корсис! Избил си ги само за да забогатееш. Да се докопаш да злато, което не ти принадлежи! Убивал си, осквернявал си труповете и си всявал ужас, без нищо в теб да трепне! Ти си безчувствен и не те интересува нищо друго освен парите! Ти не си човек! Ти си чудовище! В гърдите ти вместо душа има голяма празнина, пълна с мрак! Демон с камък вместо сърце! Дявол, в чиито вени тече студена кръв! Мислех, че в този манастир няма зла сила, но съм грешал! Има! Ти!

- Не съм аз! Не съм аз! - Герасим падна на колене и се опита да прегърне колената на писаря, въпреки че ръцете му бяха вързани зад гърба.

- Ти си! - Климент вдигна лицето му и се вгледа в него.

- Надявам се, че следващия път, когато те видя, ще бъде при палачите на Борис! Причини много мъки, но още повече те чакат!

- А душата ти ще бъде разкъсана в пъкъла! - извика някой от монасите.

- Не! Не! Не разбирате... Не съм аз! - не спираше да вика конярят.

- Отведете го! - нареди Климент. - Затворете го в килията, в която беше заключен Беримир. Запалете мангал, давайте му вода и храна, но не го развързвайте! И не пропускайте да поставите някой да го пази пред вратата! - Герасим се опита да каже нещо, но писарят махна с ръка. - Махнете го очите ми! Не искам повече да го гледам!

- И какво ще правим сега? - попита Захарий, след като конярят беше изведен. - Какво ще правим?

- Невестулката ще отиде до града. Ще извика боритаркана Борил и хората му. Те са тези, които трябва да изнесат и пазят съкровището. Както и да се погрижат за Герасим. Той е духовник. Ще трябва да го закараме в Плиска, където да го съди църквата. След това предполагам ще назначат нов игумен, избягалите ще се приберат обратно, щом разберат, че нищо не ги заплашва, и манастирът ще се завърне към старата си дейност.

- Ами ние? - почти проплака Игнатий. - Какво ще стане с нас?

Климент сви рамена.

- Вие ще решите! Свободни сте да останете или да си тръгнете. Всеки трябва да погледне в душата си, да се вслуша в сърцето си и да избере как да постъпи. Аз не мога да ви съдя - каза той, след което следван от Невестулката напусна килията на убиеца.

Имаше още много работа.

Службите в манастира трябваше да се подновят, макар и с малкото останали монаси, убитите им събратя трябваше да бъдат опети и погребани, някой трябваше да се грижи за животните, трябваше да се приготви храна. Невестулката и магерникът Беримир се заеха с последната задача, слабоумният Йосиф, който гледаше писаря с широко отворени очи, изпъкващи върху бледото му лице, тръгна с тях да им помага.

Климент провери къде е настанен затворникът. Герасим беше затворен в една от килиите в подземието на централната сграда. Монахът седеше в единия от ъглите със сведена глава, загледан в пода пред себе си. Под прозореца гореше разпален мангал, както беше поръчал Климент, Захарий, с дебела сопа в ръка, патрулираше пред вратата.

Доволен, че всичко е наред, Климент се прибра в килията си и започна да пише отчет до Борис. Беше сигурен, че князът ще иска да научи новините, колкото се може по-бързо.

Написа кратка бележка, в която сбито обясняваше какво е открил, кой е виновникът и какво смята да предприеме. След това се зае с подробния отчет.

Малко по-късно, облечен за път, при него дойде Невестулката. Зад гърба му плахо надничаше Йосиф.

- Тръгвам - каза помощникът му. - Ще трябва да яздя бързо, за да се върна, преди да падне мракът - той посочи слабоумния.

- Иска да дойде с мен. Страх го е да стои тук. Ще го взема. С компания пътят минава по-леко.

Климент махна с ръка и му подаде бележката.

- Предай това на Баян. Нека го изпрати веднага в Плиска. Кажи му, че съм добре и съм заловил убиеца. Бързай колкото се може повече.

Невестулката кимна, мушна пергамента в джоба си и следван от Йосиф излезе.

Климент писа през целия ден. Буквите бързо се нижеха една след друга, перото скърцаше по пергамента, а готовите свитъци в края на масата се множаха. Мисълта му течеше гладко и ясно, аргументите му бяха разбираеми и точни, доказателствата следваха едно след друго. Борис щеше да остане доволен.

Накрая, когато вечерният мрак започна да пада, той остави перото и се протегна. Беше се схванал. Погледна грижливо наредените на купчинка пергаменти, капките мастило и изтъпеното перо, но не се почувства удовлетворен. Не можеше да се отърве от чувството, че е пропуснал нещо, че нещо му убягва. То се беше забило като малък черен бодил в мозъка му и не спираше да го тревожи. Логическите му заключения бяха прости и ясни, отровата и останалите неща, намерени в килията на Герасим безспорно доказваха вината му. И въпреки това чувството на обреченост, на надвиснала беда, на ненаказано зло, което трябваше да го е напуснало с разрешаването на загадката, оставаше.

Вратата се отвори и Невестулката влезе в килията. Едва сега Климент си даде сметка колко състарено е лицето на помощника му. Дълбоки бръчки дълбаеха челото му, бузите му бяха хлътнали, около очите се чернееха тъмни кръгове. Нещо се беше променило и в поведението на Невестулката. Вечната му усмивка я нямаше, устата му беше стисната, ведрата му, подскачаща походка беше изчезнала..

- Всичко е свършено! - докладва той. - Разказах всичко на боритаркана, той ще пристигне утре сутринта. Искаше да тръгне веднага, но не можа да организира всичко толкова бързо. А и искаше и той да пише на Борис и да прати куриер.

Климент кимна.

- Добре си се справил - каза той. - Всички се справихме добре. Ще ми се Корсис да можеше да го види.

- Нямаше нищо кой знае колко сложно за правене - вдигна рамена Невестулката, седна на леглото и започна да събува ботушите си, навел глава, за да не се виждат сълзите в очите му. - В града има пазарен ден. Голяма блъсканица беше. - Той погледна гузно господаря си. - В тълпата изгубих Йосиф. Търсих го, но не можах да го намеря. Пък и нямах време. Казах на Баян да го издири и подслони.

- Не е трябвало да го губиш - намръщи се писарят. - Кой знае какво може да сполети клетия малоумник - той въздъхна.

- Но станалото, станало. Да се надяваме, че боритарканът ще се погрижи за него.

Невестулката понечи да отговори, но в този момент отнякъде се понесоха викове. Някой тичаше, стъпките му отекваха по каменните стълби.

Климент и помощникът му скочиха на крака, а след миг в килията нахлу брат Захарий. На лицето на монаха беше изписан ужас, той едва си поемаше дъх.

- Трябва да дойдете веднага... Затворникът... Герасим... той...

Без да чакат повече, писарят и помощникът му хукнаха към килията, където беше затворен конярят.

Вратата на помещението зееше отворена. Полегнал на една страна, Герасим беше все така в ъгъла. Очите му бяха изцъклени, а лицето сгърчено от ужас. Монахът беше мъртъв.

- Господи! - извика Невестулката. - Какво става? Нали той беше убиецът?

Без да отговори, Климент приклекна до мъртвеца и докосна ръката му. Тя беше леденостудена.

- Умрял е преди няколко часа - каза той и се обърна към пребледнелия Захарий. - Кажи ми какво стана! Всичко!

- Не знам - смутено отговори монахът. - Нищо не знам! - извика той. - Преди малко стана време за вечеря. Отворих вратата и му побутнах храната, когато забелязах, че другата паница с обяда стои недокосната. Това ми се видя странно и влязох. Герасим лежеше на една страна, помислих, че спи. Наведох се да го събудя, обърнах го и видях това...

- Идвал ли е някой да говори с коняря по-рано през деня?

Захарий поклати глава.

- Не съм мърдал от тук. Никой не е идвал. Герасим стоеше на сламата в ъгъла, ти също го видя там, писарю! - монахът започна силно да трепери. - Нямам нищо общо със смъртта му!

- Добре, добре, успокой се! - Климент сложи ръка на рамото му. - Никой не те обвинява в нищо. Но те моля да се опиташ да си спомниш всичко, което се случи, откак доведохме Герасим. Кой донесе храната, каза ли нещо, приближи ли до килията, случи ли се нещо странно?

Захарий премигна.

- Беримир донесе храната. Дори не влезе. Подаде ми я от входната врата. Каза, че достатъчно добре е опознал това място и няма желание да го вижда отново. Взех я и я оставих в килията. Герасим спеше.

- Вече е бил мъртъв - поправи го Климент. - Нещо друго?

Монахът сви рамена.

- Сам виждаш. На вратата няма прозорче, през което да наблюдавам затворника, затова се ослушвах. Но не чух нищо.

- А миризма? Не усети ли нещо по-рано сутринта?

Захарий се намръщи.

- Всъщност... след като питаш... наистина усетих. Малко след като бяхме дошли, замириса на нещо... - той замълча, търсейки точната дума. - На пушек, но някак сладникав. Реших, че идва от магерницата. Не обърнах внимание.

- Мислиш, че е отрова? - попита Невестулката. - Същата, която е убила Докс, Филимон и Пацик?

Климент мрачно кимна.

- Всичко говори за това. Най-вече изражението на лицето му. Отровата е хвърлена в мангала.

- Значи Герасим се е самоубил? Така е станало! - извика Невестулката. - Имал е в себе си кора от малка ябълка. Никой не се сети да го претърси, нали? Не е могъл да понесе това, че е разкрит и сам я е хвърлил в мангала. По-добре това, отколкото мъченията в подземията на Плиска.

- Не бъди глупав! - Климент посочи трупа на монаха. - Как ще я хвърли. Ръцете му са вързани на гърба!

Невестулката зяпна.

- Тогава как? Не е ли той убиецът?

- Той е! Но е имал помагач! Помагач, който се е уплашил да не го издаде и го е отровил като останалите! - Климент ядосано изрита стената. - Как може да съм толкова сляп!

- Но как? - недоумяващо попита Захарий. - Цял ден не съм мърдал от поста си!

- Елате! - извика Климент и хукна навън.

В главата му се зараждаше подозрение, мисъл, която се изви като коварна змия, спусна се в корема му и го изпълни с ужас. Дано да бъркаше.

- Било е лесно - обясняваше той, докато бързо заобикаляше покрай стената. - Всички знаеха къде е затворен Герасим. Знаеха и че е вързан. Трябвало е някой само да мине покрай прозореца на килията и да хвърли малко от отровата в мангала. За късмет на убиеца, той се оказа под прозореца.

- Но защо конярят не е викал? - задъхано попита Невестулката, докато се опитваше да настигне господаря си.

- Видя Герасим. Беше смазан! Смазан не толкова, че е разкрит, а че съкровището му се е изплъзнало. Едва ли е обърнал внимание на малко повече дим, излизащ от мангала. А след това е било късно.

- Но кой е бил? Кой е хвърлил отровата? - обади се Захарий.

- Мисля, че знам кой е бил - отговори писарят, - но първо трябва да се убедя!

Тримата завиха покрай сградата и бързо закрачиха в снега. Трябваше да вървят един зад друг и да внимават къде стъпват, за да не се подхлъзнат. Най-накрая, подпирайки се на стената, стигнаха решетъчното прозорче на килията, в която беше затворен Герасим. Вместо него, писарят внимателно огледа земята. В снега личаха отпечатъците от нечии ботуши. Ботуши със странни подметки с кръстове, които ясно се виждаха.

- Ботушите на Йосиф! - тихо промълви Невестулката.

- Значи той е другият убиец! Затова е искал да дойде с мен в града. Не се е изгубил, а е избягал. А аз глупакът се притеснявах да не му се случи нещо лошо.

- Къде ли може да е отишъл? - попита Захарий.

- Знам къде е отишъл - гласът на Климент беше дрезгав, сякаш не му достига въздух. - Знам къде е отишъл и ако съм прав, Господ да ми е на помощ!

22

Вятърът шибаше лицето на Климент като камшик.

Бузите му първо почервеняха, след това посиняха и станаха на твърди буци от студа. От напуканите му устни течеше кръв, която се спускаше по брадичката на тънка замръзнала струйка и се стичаше надолу по врата, но той дори не я усещаше. Очите му бяха червени, от заскрежената му коса и дрехи стърчаха клончета от дърветата и храстите, през които беше минал.

Тялото му беше вкочанено, краката му се превърнаха в парчета лед, ръцете му бяха станали тежки и не го слушаха, но той все така стискаше поводите и продължаваше да удря коня да препуска по-бързо и по-бързо.

Яздеше без прекъсване повече от дванайсет часа. Сменяше конете във всяка странноприемница или село, през които минеше. Държеше се грубо, мяташе се на коня, изкрещяваше на смаяния собственик или ханджия, че е княжески пратеник и забиваше с всичка сила шпорите в корема на нещастното животно.

Препускаше напред през снега, през леда, суграшицата, вятъра и студа, без да се страхува, че конят му ще се подхлъзне, без да мисли, че може да падне и да се пребие, да се простуди и разболее тежко, без дори да спре, за да вземе падналата си кожена шапка.

Препускаше, сякаш всички демони, доскоро скрити в подземията на „Свети Архангел Михаил“, сега бяха по петите му, но добре знаеше, че демоните не са зад, а пред него, че трябва да направи всичко възможно да ги настигне, да ги спре, да ги окове във вериги, да ги убие.

Сълзи се стичаха и замръзваха по лицето му заради собствената му глупост, заради собствената му несъобразителност, която сега можеше да му коства много.

Въпреки умората мислите му бяха кристално ясни. Това, което беше усещал, че пропуска, това което чувстваше, че му се изплъзва, сега се беше изправило пред него тъмно и заплашително, присмиващо му се, че не го е открил навреме.

Беше се заблудил ужасно!

Скръбта по Корсис бе замъглила разсъдъка му, бе му изиграла зла шега. Беше пропуснал някои очевидни неща. Първо - Герасим не бе можел да стреля по камбанарията. Изстрелът без съмнение бе дошъл от централната сграда, а конярят нощуваше в обора, който беше от другата стана на църквата и нямаше видимост към старата кула. Герасим не беше излизал на двора, защото Климент много добре помнеше как, застанал на върха на кулата, бе огледал всичко под себе си, осветено от ярката луна. Ако монахът беше в двора, дори скрит в някоя сянка, той щеше да го забележи. Щеше със сигурност да види движението му при пускането на стрелата. Не! Тя бе дошла от друго място, изстреляна от друг човек. Герасим не би могъл да стреля от оборите, но нищо не пречеше на Йосиф да направи това от килията си, чийто прозорец гледаше към вътрешността на двора.

Имаше и още.

Още по-очевидно.

Когато видя убиеца във виелицата, нарамил тялото на преписвача, и го обърка с Беримир, Климент излизаше от конюшнята след разговор с Герасим. Нямаше начин той да е човекът, понесъл трупа на Агапий.

Климент ядно шибна коня и заби шпори в корема му. Как можеше да е такъв глупак!? Пълен глупак!

Как можеше да допусне, че грубият Герасим може да измисли сам толкова сложен план? Самият коняр със сигурност беше участвал в убийствата, но беше помагачът. Този, който прислужва на господаря си, този, който помага на чудовището, докато то разкъсва жертвите си.

Ако Герасим знаеше къде е съкровището, той щеше да награби колкото може и да избяга. Нямаше да крои планове, нямаше да плете интриги. Той никога не би могъл да открие механизма за отварянето на тайната врата. Нещастният коняр нямаше представа, че златото е в саркофага на Вирна. Иначе отдавна щеше да е изчезнал заедно с част от него.

Беше преценил грешно!

Герасим беше избухлив и сприхав, а този, който беше замислил кървавия план, имаше хладен, последователен ум, безчувствено сърце, във вените му течеше кръв, по-студена и от най-студения лед. Безжалостно и жестоко той хладнокръвно бе планирал и избивал хора и животни. Беше ги клал, тровил, рязал на части, бол очите им, изтръгвал вътрешностите им, проливал кръвта им.

Климент пришпори отново изморения си кон.

Беше забравил какво му каза отшелникът Авакум. За младежа, намерил след избиването на отряда на Избул, когото спасил и който за благодарност му задигнал ножа. Йосиф беше неблагодарният младеж! Оттам знаеше за съкровището. Маската на малоумен пък му даваше възможност да ходи навсякъде, без да буди подозрения.

Писарят ядно изруга, като си спомни как беше споделял подозренията си с монаха, как му бе разкрил най-големите си страхове и притеснения.

Вече разбираше как точно е станало. След като е бил излекуван от Авакум, Йосиф се е върнал обратно в развалините. Търсил е съкровището, но не е намерил нищо. Решил е, че преследвачите все пак са открили златото и се е отказал. След това вероятно е скитал от град на град, докато накрая е стигнал до Плиска. Там се е включил в строежа на Голямата базилика. Научил е, че съкровището все пак не е било открито. Случило се е и още нещо. На строежа е попаднал на Герасим. Двамата са се сближили и конярят е разказал на новия си приятел за миналото си. Разказал за убийствата на християните и децата, за обесените свещеници, за Тагрий и жена му, за подземието, където е била погребана Вирна. Йосиф си е спомнил, че когато е претърсвал кулата, подземие не е имало.

Вече е знаел къде да търси. За негов лош късмет през времето, което е изгубил, князът е възстановил манастира. Вече не е можел да се върне и просто да прибере парите. Затова се е престорил на малоумен, на човек, който има видения и се е вмъкнал в манастира, както лисица се вмъква в кокошарник. Довел е със себе си Герасим, който да му помага. Вероятно му е казал, че двамата могат да забогатеят. Споменал му е за съкровището, но не му е казал нищо конкретно.

След това е било лесно. Намерил е тайната врата и съкровището. Но е нямало как да го изнесе. За разлика от Герасим, той не би се задоволил само с част от златото. Затова е замислил зловещия си план.

Останалото беше станало, както го беше описал, само че убиецът не беше Герасим, а Йосиф! Йосиф беше при тях в библиотеката, когато Агапий започна да се чуди какво точно е видял под кулата. Йосиф беше с него, когато говори с Филимон. Йосиф беше в стаята, когато правеше на глас изводите си, докато той се преструваше, че спи. Йосиф твърдеше, че е открил лъжицата в снега, че е виждал злата Гилу... Беше навсякъде, знаеше всичко за всички и чакаше своя момент. Кой би заподозрян слабоумния слабичък монах, който не може да се нахрани без чужда помощ? Какво му беше казал: че няма по-важно от това да постигнеш целите си, а ако случайно загубиш, да унищожиш враговете си. Да направиш така, че да страдат повече от теб.

„Всеки има слабо място - беше казал Йосиф. - Всеки има в душата си струна, която, ако дръпнеш по-силно, ще се скъса и ще го съсипе завинаги. Важното е да знаеш коя е и кога да я дръпнеш.“

Климент стисна зъби.

Той, като пълен глупак, беше казал на Йосиф какво е най-скъпо за него. Молеше се безумецът да е забравил. Да не го е слушал внимателно, да се е уплашил и да е избягал някъде далеч, да се е скрил и да не смее да излезе. Но дълбоко в душата си знаеше, че това не е така.

Затова стискаше поводите на коня, присвиваше очи срещу режещия вятър и препускаше с всичка сила към имението си до Филипополис.

Там, където беше най-скъпото на сърцето му.

Синът му.

И жена му.

Късно след обяд оградата на имението най-после се очерта пред него. Всичко изглеждаше нормално. Вратата беше затворена, по стената патрулираха стражи, точно както му бяха обещали Борис и Еспор.

Климент си позволи капка надежда. Може би все пак убиецът, чудовището от манастира, се бе отрекло от собствените си принципи и бурята го беше отминала.

Войниците при вратата с учудване го разпознаха и го пуснаха да влезе. Един се втурна в къщата, за да уведоми, че господарят на имота се е върнал.

Климент влетя в двора, скочи от коня и хукна към къщата. На входа се сблъска с един от слугите.

- Радвам се да ви видя отново, господарю! - каза той. - Мислехме, че сте в Плиска. Така ни каза пратеникът ви.

Климент замръзна.

- Какъв пратеник? - попита той, но още преди да чуе отговора, го знаеше.

- Как какъв? - недоумяващо завъртя глава слугата. - Този, когото сте изпратили да заведе сина ви при вас в столицата. Всички сме много щастливи от почестите, които князът е оказал на цялото ви семейство. Синът ви ще бъде обявен за боил, а вие за боритаркан на града. Господарката Ирина трябваше да изчака тук завръщането ви.

- И този пратеник отведе сина ми? - Климент стисна силно ръката на слугата. - Отведе ли Йоан?

- Още сутринта. Неговите хора го чакаха в града, откъдето да го заведат в Плиска. Върна се преди малко, за да увери господарката Ирина, че ви го е предал и момчето е живо и здраво. Сега двамата са в голямата стая. Наредиха ми да занеса вино.

Климент пусна слугата и се подпря на стената. Коридорът се завъртя пред очите му, не му достигаше въздух.

Въпреки това намери сили да се изправи и да извади меча си.

- В голямата стая ли каза? С камината?

Слугата кимна.

- Случило ли се е нещо, господарю?

Без да му отговори, Климент хукна по коридора. Блъскаше се в стените, уплашени прислужници с ужасени викове отскачаха, за да му направят път.

От стаята, към която тичаше, се чу писък.

Ирина викаше за помощ.

В следващия миг Климент изби вратата и влетя при съпругата си.

Стаята беше голяма, красиво боядисана в светлосиньо. В каменната камина весело пламтеше огън, пред нея имаше два тапицирани с кожа столове, на облегалката на единия от които беше метнат женски шал. По стените висяха икони и няколко гоблена, избродирани от Ирина. Подът беше застлан с дебел, красив вълнен килим. Пред прозорците в дъното, за да пазят от зимата навън, бяха спуснати дълги, плътни завеси.

Пред една от тях, опрял кинжал в гърлото на жена му, стоеше Йосиф и го гледаше с омраза. От предишното му поведение нямаше и помен. Очите на монаха гледаха ясно, тялото му беше изправено, от треперенето на ръцете не беше останала и следа.

Писарят застана на вратата, зад него започнаха да се събират слуги и прислужници, които уплашено се питаха какво става.

Климент бавно пристъпи напред, остави меча си на масата и вдигна ръце.

- Остави я, Йосифе! - каза той. - Ето, аз не съм въоръжен. Вземи мен и остави нея. Аз съм този, който ти трябва.

- Много подрани, княжески пратенико! - отговори Йосиф и отстъпи крачка назад, все така държащ Ирина пред себе си. -Очаквах те най-рано утре сутринта. Бързо си препускал, дума да няма. Но все пак, закъсня.

- Стига, Йосифе! - Писарят направи още една крачка напред. - Тя няма нищо общо! Аз съм този, който провали плановете ти! Аз съм този, на когото искаш да отмъстиш! Пусни я!

Вместо отговор, убиецът прокара кинжала по гърлото на пленничката си и от него потече тънка струйка кръв. Ирина ахна, но не изпищя. Очите й, черни и широко отворени, по-красиви от всякога, се взираха в Климент, изпълнени с ужас.

- Така е - потвърди Йосиф. - Ти ми трябваш. Ти ме накара да страдам и сега ще ти го върна!

- Добре! Добре! - пристъпи още малко напред Климент.

- Прави каквото искаш с мен, но я пусни! Не наранявай нея, а мен!

Йосиф се ухили и дръпна косата на жертвата си силно назад така, че вратът й да се оголи напълно.

- Но аз тъкмо това правя, приятелю! Сигурен съм, че в момента страдаш много повече, отколкото, ако те режа с ножа си - той се изхили злобно, от устата му пръсна слюнка. - Само да можеше да видиш изражението си! И сега ще започнеш да страдаш още повече. След като ти кажа, че рано сутринта отведох милото ти синче - Йосиф отново се изсмя, като видя изражението на Климент. - Не го заведох в Плиска, естествено. Най-малкото нямаше да ми стигне времето. Не, не! Пояздих малко, но все пак достатъчно и го оставих в гората под едно дърво. В снега! Как се казваше? Ах, да! Йоан. Ако вълците не са го разкъсали, досега трябва да е умрял от студ!

Този път Ирина изпищя, Климент тръгна напред, но Йосиф поклати глава и натисна ножа в шията на жертвата си.

- Остави я! - извика писарят. - Пусни я и ти обещавам, че всичко ще бъде забравено! Ще те оставя да отидеш където поискаш! Ще ти дам най-бързия си кон. Ще ти дам пари... Злато...

Йосиф завъртя глава.

- И двамата знаем, че няма да изляза жив от тази стая. Излишно е да се опитваш да ме подмамваш. Мислех, че си честен човек, Клименте! - той се изсмя на собствена си шега, след което очите му злобно проблеснаха. - Не! Няма да я пусна! Ти провали всичко, към което се стремях! Съсипа живота ми! Сега аз ще съсипя твоя! Защо ти трябваше да се месиш? Защо ти трябваше да се правиш на умник? Какво те интересуваха няколко заклани монаси? Предупредих те още в деня, в който пристигна. Но ти не ме послуша. А можеше сега да си седиш пред камината със сина на колената си и жена си до себе си.

- Ти си убиец! Чудовище! Носиш името на една от най-светлите библейски личности, а си изпълнен с мрак!

- Каква ирония, нали? - засмя се Йосиф. - Но това не ме интересува. Бях предвидил всичко много внимателно. Трябваше съвсем малко, за да подплаша онези суеверни дебелаци. Знаеш ли какво съм преживял? Знаеш ли?! - монахът размаха кинжала за миг, но след това отново го опря във врата на жертвата си. - Бях в отряда на великия Избул, когато Еспор и хората му ни настигнаха. Бях млад и лек и Избул ме прати да търся помощ. Затова не можах да видя къде скриха съкровището. Не че не се опитах. Върнах се и ги наблюдавах, но не разбрах нищо. Еспор връхлетя и изби всички. Мен също ме видяха. Обсипаха ме със стрели и ме раниха. Решиха, че съм мъртъв, но аз успях да избягам и да оздравея от раните.

- Не лъжи! - викна Климент. - Ако не е бил монахът Авакум, си щял да умреш като куче!

Йосиф махна с ръка.

- Глупости! Глупавият монах просто ми даде легло и храна! Не е направил нищо кой знае какво. Беше толкова изкуфял, че дори не беше обърнал внимание на битката, която се беше разиграла в краката му! А можеше да види къде е скрито златото! Върнах се и претърсих развалините, но не намерих нищо. А и ме беше страх, че Еспор е оставил съгледвачи. Дълго обикалях, без да смея да се върна в Плиска. Вярно, бях прост войник, но князът не прощаваше на никого, вдигнал ръка срещу него. - Йосиф плю на пода. - Най-накрая гоненията свършиха, беше обявено помилване и рискувах да се върна в столицата. Там ме очакваше жестоко разочарование. Всичките ми приятели и познати бяха избити или бяха избягали. Трябваше да се захващам с какво ли не, за да оцелея. Започнах да работя на строежа на Голямата базилика. Там срещнах Герасим. Горкият глупак! Сам не разбираше с колко важна информация разполага. Разказа ми за детството си, аз го излъгах, че съм от същия край. Нямаше търпение да ми разкаже живота си. Пълна скука. Но когато стигна до старата кула и подземието, в което Тагрий е погребал жена си, нещо ми прищрака. Когато претърсвах развалините, в кулата нямаше крипта. Това можеше да значи само едно - Тагрий не е искал никой да оскверни трупа на жена му и е зазидал входа към нея. Или, което беше много по-вероятно, е направил тайна врата, за да може да ходи на гроба, когато поиска. Всички знаеха, че Тагрий и Избул са приятели. Едва ли когато великият боил е тръгнал да бяга със съкровището, верният му другар не му е подсказал къде да го скрие, ако се наложи. Беше съвсем лесно да се сетя къде е скрито златото.

- Но планът ти се е объркал, нали? - Климент се опитваше да печели време по всякакъв начин. Може би щеше да се доближи достатъчно до Йосиф, за да се хвърли върху него или да измисли друг начин да спаси Ирина.

- За жалост - монахът облиза устни - Борис беше възстановил манастира. Наоколо имаше много хора. Бях обикалял по манастири преди това. Знаех, че монасите се отнасят добронамерено към слабоумните. Открай време е така. Ако си луд, всеки те съжалява и помага. Престорих се на слабоумен, лесно влязох под кожата на Пацик. Разказах му някаква измислена история как майка ми и баща ми са убити при преследванията, а аз съм бил ударен по главата. Клетият глупак! Прие ме без никакви подозрения!

- И ти си го измамил. Превърнал си манастира му в ад, а накрая уби и него. Добре се отплащаш на благодетелите си!

Йосиф сви рамена.

- Грешката си е негова. Герасим също си намери работа. Може да беше тъп, но се оправяше с животните. Можеше и да кове. Колко ядове ми създаде само! Не искаше да убива кучета и коне! Представяш ли си? - монахът беше истински изненадан. - Лесно намерих тайната врата и подземието. С капака на саркофага доста се измъчих. Знаеш ли, че има специален механизъм, който го задвижва? По лицето ти виждам, че не. Но си прав. Съкровището е вътре. Злато! Сребро! Камъни! Огърлици, пръстени, гривни, нагръдници, сбруи... Казвам ти, красота! Истинска красота! - Очите на Йосиф заблестяха. - Когато не можех да заспя, влизах в криптата, отварях капака и стоях с часове и ги гледах. Галех ги и им говорех. Броях и си представях какво мога да направя с толкова много пари. Просто трябваше да намеря начин да ги изнеса от проклетия манастир! И тогава братът на княза разбра за съкровището. Приятелят му Курт му разказа историята. - По лицето на убиеца се изписа злобна гримаса. - Сигурно им се е видяло смешно! Смешно! Как братът на княза е затворен точно в манастира, в който бунтовниците са скрили златото си! Докс не беше глупав. Веднага е преценил какво може да му донесе откритието, ако сервира на брат си съкровището на заговорниците. Започна да се рови в стари хроники и чертежи. Беше въпрос на време да открие, че преди старата кула е имала подземие. Затова се наложи да го убия. Вече бях откраднал отровата от лечебницата на Еремия. Останалото беше съвсем лесно. След като Докс заспа, мушнах отровата под вратата. Изчаках го да умре, сложих си парцал на устата, да не вдишвам от отровните изпарения, и влязох. Ти си прав, кръвта му не искаше да тече! Но за сметка на това спретнах добро представление. Когато го намериха на другия ден, всички заговориха за кръвопиеца, който минава през заключени врати.

- Отвратително! - не можа да скрие погнусата си Климент.

- Не само си убивал тези, които са ти оказали помощ и са ти дали подслон, но и си осквернявал телата им!

- Много важно! Нали вече бяха мъртви! За тях нямаше никакво значение! Но случката с Докс ми беше за урок! След това никога не убивах жертвите си, преди да им пусна достатъчно кръв. Нямаш представа колко кръв има в човешкото тяло! Беше ми любопитно да разбера. Макар понякога да се увличах повече, отколкото трябва.

- Ти наистина си чудовище - задавено каза Климент и отчаяно погледна към жена си.

- Твоето мнение не ме интересува! Но да не губим повече излишно време в приказки. Всичко друго стана така, както го описа. Направих така, че Севар да падне от покрива на кулата. После опитах и с теб, но ти извади късмет. Подслушах разговора ви в библиотеката. Агапий започваше да си припомня неща, които можеха да провалят прекрасния ми план.

- И го уби? Изкорми го като риба?!

- И бездруго беше дошло време да убия още някой - вдигна рамена Йосиф. - Агапий сам ми се напъха в ръцете. Хем му запуших устата, хем накарах онези малоумници да умрат от страх! Как само се щураха, а? - Убиецът се дръпна назад. - Хайде, Клименте! Човек като теб би трябвало да оцени красотата в замисъла ми, ако не те спираха скрупулите ти. Има избрани като нас с теб и други, които не са от значение. Нима мислиш, че Агапий или Филимон са толкова важни? Какво правеха? Преписваха и въртяха сметки! Всеки би могъл да го прави! С тях или без тях, светът щеше да си е все същото място! Но хора като теб и мен, хора, надарени с ум, са солта на земята! Представи си само какво бих могъл да направя с тези пари! Какво значат тук няколко живота?!

- Живял си в манастир, опитвал си да общуваш с Бога, но нищо не си разбрал ! - отговори Климент и отчаяно се огледа.

- Всеки човек, всяко живо същество е важно! Във всяко от тях е вложен Божият промисъл и само Той знае кой защо е пратен на тази грешна земя!

- Това е разликата между теб и мен! - ухили се Йосиф. -Мен не ме е страх да взема това, което знам, че ми принадлежи по право. Докато ти и подобните на теб напразно проигравате Божествената искра, която ви прави различни от останалите. Жалко, нали?

- Сигурно си прав - вдигна ръка Климент. - Сигурно си стигнал до висини, за които аз само мога да мечтая. Но пусни Ирина! Тя няма нищо общо. Това, което става, е само между нас двамата.

- Ех, Клименте - въздъхна Йосиф. - Нищо не си разбрал! За мен нейният живот не значи нищо. Все едно ми е дали ще живее или ще умре!

- Тогава я пусни!

- Но ти имаш значение! След като провали плана ми, трябва да изтърпиш наказанието си. Всички убийства, за които ме обвиняваш, се оказват безсмислени! Не разбираш ли? - изкрещя Йосиф. - Смъртта на всички братя вече няма смисъл, защото ти ме разкри! И единственият начин това да се промени е да те накарам да страдаш! Иначе нищо от това, което извърших, не би имало значение! - Монахът вдигна кинжала си.

- Не! - извика Климент и се хвърли напред.

Гледайки го в очите, с изкривено от злобна усмивка лице, Йосиф заби оръжието в гърдите на Ирина.

След това замахна пак и пак.

Тялото на Ирина потрепера, очите й се разшириха, устата й се отвори, сякаш се опитва да каже нещо, но от устните й се процеди само стон.

Топла струя кръв, кристално червена и прозрачна като рубин, бликна от гърдите й, няколко капки паднаха по лицето на писаря, докато той летеше напред.

Тялото му се сгърчи, ръцете му се изкривиха, ноктите му изскочиха напред като на животно. От гърлото му се изтръгна вик, който го обви като дим, прониза сърцето му и го разтърси като гръмотевица, но той продължи напред, знаещ, че е закъснял, че вече не може да направи нищо, с душа, точно толкова мъртва, колкото мъртва беше и Ирина и сърце, което биеше вече не в гърдите, а в главата и с писък, който се надигаше от корема му и който нямаше да спре да звучи никога.

Климент падна върху Йосиф и жертвата му, заби пръстите си в очите на убиеца, удари с чело носа му, притисна слабото му тяло под своето, натискайки силно, искайки да го размаже в пода, да го превърне в пихтия, да го върне в ада, откъдето беше изпълзял, да върне времето назад, когато седеше с Ирина пред камината, смееше се и се закачаше, далеч от всичко това.

Зъбите му се впиха в гръкляна на пищящия Йосиф, захапаха го с всичката сила на света, стискаха и разкъсваха, дори когато пукането спря, а кръвта на убиеца се смеси с тази на жена му.

Епилог

Княз Борис стоеше в началото на погребалната процесия, точно зад гърбовете на Климент и Ава. Зад тях, в черни дрехи, свели глави, бавно пристъпяха Невестулката, Еспор, повечето от великите боили, боритарканите на Плиска, Филипополис, Средец и други градове. Следваха ги чигати, багаини, комити, войници, приятели и познати на писаря, хора от имението му. Пред тях бавно пристъпяха трима свещеници, пееха и бавно поклащаха кадилниците си.

Натоварени върху каруци, украсени с цветя, бяха поставени два ковчега. В тях, със затворени очи, сякаш спяха, лежаха Корсис и Ирина.

Климент вървеше като насън. До слуха му като през мъгла достигаха молитвите на свещениците, краката и ръцете му сякаш се движеха сами. Лицето му беше бледо и сухо, по-слабо от обикновено, под очите му имаше тъмни кръгове, но той не плачеше.

Сълзите му бяха свършили, стоновете му бяха свършили, животът му беше свършил.

Беше останала само болката, която го изпълваше изцяло, стигаше от върха на главата му, до пръстите на краката, тежка, тъпа и необратима като огромен товар, привил раменете му, който никога нямаше да падне от тях.

След като уби Йосиф, след като разкъса гърлото на убиеца така, както той беше разкъсвал тези на жертвите си, Климент се хвърли към падналата Ирина, притисна окървавените й гърди, викаше я, молеше я, заповядваше й да не го оставя, да се върне, да дойде отново при него, за да може пак да държи ръката й, да гали косата й, да се любува на усмивката й вечер пред камината.

Нищо не помогна.

Ирина не помръдваше.

Беше мъртва.

Отхвърляйки мъката, която го притискаше към земята, Климент си наложи да стане, да остави мъртвата си любима в ръцете на прислужниците, които с писъци се суетяха наоколо, а той да поведе неколцина от мъжете си в снежните гори около имението. Трябваше да намери сина си.

Не откриха нищо.

Нито следи, никакъв знак, нищо, което да им подскаже къде е било оставено детето. Накрая, замръзнал отвън и отвътре, с вкочанени ръце, крака и тяло, с лице нарязано от замръзналите сълзи, Климент беше насила извлечен обратно от хората си, за да не замръзне в снежната гора.

Писарят се затвори в стаята си и прекара следващите няколко дни като в сън, без да знае дали спи или е буден, без да се храни, да пие и да се вижда с никого, насаме със сълзите и мъката си.

Сега стоеше пред двата гроба, гледаше пръстта, която падаше върху ковчезите, слушаше молитвите на свещениците и мислеше как ще продължи да живее от тук нататък.

Как ще живее без усмивката на Ирина?

Без увереността, която му даваше Корсис?

Без топлината, която носеше в сърцето му малкият Йоан?

Вече не се боеше от смъртта. Искаше му се и той да легне в замръзналата пръст, да се отпусне завинаги, да забрави това, което беше направил и бяха направили другите, да затвори очи, а покоят да го обгърне и успокои душата му.

Но не можеше.

Някъде там, може би оцелял, го очакваше синът му. Трябваше да се надява, че е жив, да го намери и му даде онзи живот, който заслужава.

Знаеше, че Ирина би искала точно това.

- Съжалявам за загубата ти! - В очите на княза имаше сълзи, той сложи ръката си на рамото на писаря. - Ти се справи добре! Сега делото ми, това, което е угодно на Бог, може да продължи! Макар да не исках да плащаш такава цена. Никой не трябва да плаща подобна цена!

Климент кимна, без да отговаря на думите му, след което прие съболезнованията и на останалите. Накрая, когато всичко свърши, той остана загледан в двете могили и дървените кръстове, забити върху тях.

Зад него се носеше глъчка. Цвилеха коне, издаваха се команди, чуваше се дрънчене на оръжие. Князът си тръгваше с обичайната шумотевица. Но писарят не се интересуваше от това. Той стоеше сам с мъката си, замръзнал, неподвижен, вледенен от студа и скръбта си, без да знае какво да направи, накъде да поеме. До него, също така мълчалива, стоеше Ава. Тя нямаше да се омъжи за Корсис, нямаше да има лятна сватба, нямаше да бъде булка през юли.

Тя се обърна към Климент и очите им, пълни до дъната си с болка, се срещнаха, Ава кимна, обърна се и бавно тръгна към къщата. Предишния ден беше казала на писаря, че ще се върне при готите - там където бе живяла последните години на живота си.

Невестулката се доближи до Климент, по лицето му се стичаха сълзи.

- Господарю - каза той, - не мога да остана повече тук. Не мога да гледам местата, където бяхме щастливи заедно! Не и когато Корсис и Ирина ги няма - бившият джебчия замълча. - Велизар ще стане игумен на манастира. Покани ме за иконом. Мисля да приема! - рамената на Невестулката се разтресоха. - Моля те да не ми се сърдиш.

- Направи, както мислиш, че е най-добре - отговори тихо Климент. - Ако смяташ, че това е пътят ти, добре.

Все така хлипайки, Невестулката се отдалечи, ескортът на княза отвори вратите и войниците с вдигнати копия, на които се вееха знамена, един след друг започнаха да излизат.

Борис доближи коня си до Климент и спря до него. Наведе се и стисна рамото на писаря.

- Искам да ти помогна! - каза князът. - Ти пострада заради мен, заради моето дело. Кажи какво искаш, пожелай каквото и да е, и ще го имаш.

Климент стоеше, загледан в двата гроба толкова дълго, че Борис помисли, че няма да му отговори.

- Господарю! - вдигна глава накрая той, а гласът му звучеше твърдо. - Искам да се върна! Искам отново да гоня убийци и да ги наказвам - в очите на Климент проблесна жестокост. - Да предпазя други от това, от което не успях да предпазя себе си!

Борис скочи от коня и притисна писаря в прегръдките си.

- Разбира се! - каза той. - Разбира се!

Край

Бележка на автора

След покръстването желанието на Борис е новата религия да навлезе между хората максимално бързо. За целта са създадени различни религиозни и преписвачески центрове, подобни на описания манастир „Св. Архангел Михаил“. Работата в тях е изключително важна и се следи лично от княза.

Борис наистина е имал брат на име Докс. За него няма почти никакви сведения, освен че завършва живота си като игумен на манастир. Как и при какви обстоятелства умира, не е ясно.

Вярванията в демони, дяволи и чудовища са били изключително разпространени по това време, както и много векове след това. Средновековните хора са вярвали в реалното им съществуване, а различните религиозни текстове доказвали съществуването им и злините, които извършвали с Божието разрешение логично и аргументирано.

В тази връзка искам да изкажа огромната си благодарност на д-р Герасим Петрински, без чиято дисертация „Образът на демона във византийската агиографска литература“ никога нямаше да науча за злата сила Гилу, както и за много други подобни вярвания.

Описанието на всички демони, както и имената им, е направено на базата на реално съществуващи за това източници.

Използваните медицински техники и методи на лечение също са действителни, описани от различни древни автори като Целз и Гален.

1

Чигат - мечоносец, средна по ранг прабългарска военна титла.

2

Багаин - средна по ранг прабългарска военна титла.

3

Боил - високопоставен благородник

4

Логотет - византийска титла с ранг на министър в правителството на императора.

5

Миник - средна по степен прабългарска военна титла.

6

Плиска е била разделена на две - Външен и Вътрешен град. Във Вътрешния са се намирали дворецът, главното светилище на Тангра, вероятно и къщите на великите боили. И двата града са били защитени с крепостни стени, като около тази на Външния град е имало и ров.

7

Кавхан втори след хана, един вид негов заместник.

8

Колобар - шаман.

9

Южната стена се е смятала за свещена при българите от Първото царство.

10

Кумис - кисела напитка от мляко на кобила.

11

Тълкуването на руните е дадено според статията на Борислав Иванов „Прабългарски условни знаци и монограми“.

12

Чигат - прабългарска титла - командир на военен отряд, мечоносец - бел. авт.

13

Боритаркан - прабългарска титла - градоначалник - бел. авт.

14

Кавхан - прабългарска титла - заместник на хана - бел. авт.

15

Багаин - средна по ранг прабългарска военна титла - бел. авт.

16

Кумис - млечна напитка от мляко на кобила - бел. авт.

17

Колобар - жрец - бел. авт.

18

Докс означава „глиган“ на старобългарски - бел. авт.

19

боритаркан – градоначалник

20

багаин – средна по ранг военно благородническа титла

21

боил – благородническа титла

22

варнех – военен командир на крепост

23

чигат – мечоносец, командир на отряд или гарнизон

24

хазнатар – ковчежник

25

зеритаркан – заместник градоначалник

26

оренда – прабългарски вариант на духовна сила, позната като "ци" и др.

27

готи – германски племена, живели по поречието на Висла

28

колобар – жрец на Тангра

29

наос – вътрешната част на църква

30

Аврора – древногръцка Богиня на зората

31

Лъв Граматик – прочут учител от Магнаурската школа от IX век

32

Евангелие на Матей

33

пак там

34

Виа Милитарис – древен път, построен от римляните, който минава през Белград, Ниш, София, Пловдив, Одрин и стига до Константинопол, днешен Истанбул

35

Тиберий Клавдий Цезар Август Германик – римски император от Юлиево-Клавдиевата династия, управлявал Римската империя от 41 до 54 година.

36

Марк Аврелий Антонин – философ и римски император, управлявал от 161 до 180 година

37

Семела – жената, в която се влюбва Зевс и ражда Дионис

38

Тиона - другото име на Семела

39

Всъщност закон с такова име е приет на 12 декември 1922 година

40

Нестор – древногръцки цар на Пилос. Участва в похода на аргонафтите и Троянската война. Известен с мъдростта си.

41

бурев – съдия

42

Меса се е наричала главната улица на Константинопол, тръгваща от стената на Теодосий и стигаща до църквата "Света София". – Б. а.

43

Византийско наименование на окръг. – Б. а.

44

Вестарий – иконом на императора в Константинопол. – Б. а.

45

Кападокия - област в Мала Азия. - Б. а.

46

Стратор – началник на конницата. – Б. а.

47

Логотет – министър във Византийската империя. – Б. а.

48

Протостратор – военачалник, генерал. – Б. а.

49

Севаст – управител на област. – Б. а.

50

Във Византия е имало партии на зелените и на сините, които тръгват от състезателни отбори, облечени с тези цветове, които се състезават на Хиподрума. – Б. а.

51

Кесар – втори след императора в управлението, наименованието е преиначено от титлата цезар. – Б. а.

52

Борев – съдия. – Б. а.

53

Павел Популонски и Формоза Портуенски са легати на папа Николай, който праща по тях отговор на въпросите, отправени му от княз Борис. По-късно и Формоза Портуенски става папа. – Б. а.

54

Филони и епитрахил – свещенически одежди. – Б. а.

55

Неф – страничен коридор в църква, отделен с колони. – Б. а.

56

Кораб – основната част в църква, корабите може да са повече от един, централния, и се наричат странични. – Б. а.

57

Базиликата в Плиска е била на два етажа и с три кораба. – Б. а.

58

Атриум – двор, обграден с колони. – Б. а.

59

Скриптория – място в манастир, където се преписват книги. – Б. а.

60

Комплексът на голямата базилика се е намирал извън Вътрешния град в Плиска. – Б. а.

61

Под църквата в Плиска с открит древен мавзолей. Откритието е направено от Тотю Тотев, а сградата е една от най-загадъчните в първата българска столица. Според някои намереното е остатък от раннохристиянски комплекс, според други е светилище на Тангра или мавзолей на българските ханове. – Б. а.

62

Притвор – входно помещение в църква, най-често в западната ѝ част. – Б. А.

63

Историята е описана в книга трета от поредицата "Старобългарски загадки" - "Главата на хана" - Сиела, 2011 г. - Б. а.

64

Миник - средна по степен прабългарска военна титла. - Б. а.

65

Историята е разказана в книгата "Жълтата кутия". – Б. а.

66

Богът от машината – в края на някои гръцки драми, за да се разрешат проблемите на героите на сцената, от небесата слиза Бог, използвайки театрална машина, и раздава правосъдие. – Б. а.

67

Флавий Теодосий – Теодосий II (408 – 450 г.) – византийски император, основател на Магнаурската школа. Построил непревземаема стена около Константинопол, части от която съществуват и до днес. – Б. а.

68

Ал Мутаз – халиф от династията на Абасидите, управлявал Арабския халифат от 866 г. до 869 г. – Б. а.

69

По времето на хан Омуртаг България е в 30-годишен мир с Византия. – Б. а.

70

Нунций – пратеник на папата. – Б. а.

71

Адрианополис – старото име на Одрин. – Б. а.

72

Спартарий – византийска офицерска титла. – Б. а.

73

Вид по-качествен пергамент, направен от кожата на млади животни. – Б. а.

74

Нестор – герой от "Илиада", известен с мъдростта си. – Б. а.

75

Лорика – византийска ризница от халки. – Б. а.

76

Есхил – "Агамемнон". – Б. а.

77

Флавий Аркадий, император на Източната римска империя (395-408 г.), сочен от някои историци за първия византийски император. Слаботелесен и глуповат, приеман за слаб владетел.. – Б. а.

78

Фидипид е името на един от героите в "Облаци", пиесата Климент чете в Плиска. – Б. а.

79

Ког, холк – средновековни кораби. – Б. а.

80

Пергаментът е материал за направа на свитъци или книги от фина телешка, овча или козя кожа. Името му идва от град Пергам, където е изработен. – Б. а.

81

Финансов и административен началник във Византийската империя. – Б. а.

82

Бонония – старото име на Видин. – Б. а.

83

Четирите цвята съответстват на партиите във Византия – "сини" (венети), "зелени" (прасини), "бели" (левки) и "червени" (руси). Отъждествяват се с четирите елемента – вода, земя, въздух и огън. В Античността техни покровители са боговете Нептун, Кибела, Юпитер и Веста. – Б. а.

84

Превод от латински Георги Батаклиев, "Народна Култура", 1974 – Б. а.

85

Варягите са викинги, пътуващи на изток, тръгвайки от днешни Швеция и Норвегия. В средата на IX век свързаната с тях народност рус поставя основите на Киевската държава. Шведският викинг Рюрик през 862 г. се установява в Новгород и поставя началото на руската царска династия Рюрикови. – Б. а.

86

Арианите са последователи на александрийския свещеник Арий, който твърди, че Христос, като син на Бога, не му е равен, а е с по-нисша природа. Учението е осъдено от първия Никейски събор, проведен през 325 г., като ерес. – Б. а.

87

Перифразирана строфа от "Агамемнон" на Есхил. – Б. а.

88

Мазака е главният град в Кападокия – област в Мала Азия. – Б. а.

89

Колесница, теглена от четири коня, използвана при надбягвания в Хиподрума. – Б. а.

90

Порта на Хиподрума в Константинопол, през която са се изнасяли телата на загиналите в състезанията (от старогръцкото некрос - мъртвец). - Б. а.

91

Омир – "Илиада". – Б. а.

92

Номизма – златна антична монета. – Б. а.

93

Друго название на византийския император. – Б. а.

94

Твърд тъмночервен минерал. – Б. а.

95

"Света София" е най-голямата църква в света до построяването на Севилската катедрала през 1520 г. – Б. а.

96

Нартекс – църковно преддверие. – Б. а.

97

Свещеническа украса за дреха, която се закача на врата. – Б. а.

98

Свещеническа корона, украсена със злато и скъпоценни камъни. – Б. а.

99

Съответно свещници с по две и три свещи, които се използват по време на служба. – Б. а.

100

Според различни вярвания изброените светци наистина пазят от съответните страдания. – Б. а.

101

Четенето, изписването и значението на руните е дадено според студията "Говорещата азбука на прабългарите" на Борислав Иванов. – Б. а.

102

Емеса – град в Сирия. – Б. а.

103

Свето Евангелие, Откровение на Йоан, глава 6. – Б. а.

104

Омир – "Илиада". – Б. а.

105

Омир - "Илиада". - Б. а.

106

Омир – "Илиада". – Б. а.

107

Съдия в Първото българско царство. – Б. а.

108

Един от прабългарските богове, повелител на смъртта и подземното царство. Вж.: Михаил Бащу Ибн Шамс Табир. Сказание за дъщерята на хана. С., Агато, 1997.

109

Съдия.

110

Еклисиаст, 3:21.

111

Средна по ранг воинска титла.

112

Комит, комес - висока благородническа титла, водеща началото си от Древен Рим. В ранносредновековна България - потомствен областен управител, вероятно подчинен пряко на владетеля.

113

Плиска е била разделена на две части, наречени Вътрешен и Външен град. Дворецът на владетеля се е намирал във Вътрешния град, който е бил защитен с висока стена. Във Външния град са живеели обикновените граждани и занаятчии. Голямата базилика също е била във Външния град.

114

Тънък пергамент, изработен от кожата на младо животно (теле, агне, яре).

115

Послание до римляните, 11:33.

116

10:8.

117

Евангелие от Матея, глава 6, стих 19-21.

118

Послание на апостол Павел към ефесяни, 6:12.

119

Псал. 78:49.

120

Аристотел, „Етика“.

121

Послание на апостол Павел към ефесяни 13.

122

Цитира не св. Дионисий Ареопагит, а Псевдо-Дионисий Ареопагит - гръцки философ, живял около 500 г., автор на различни произведения с църковна насоченост.

123

Историята е описана в романа „Кръв по снега“.

124

Римски лекар, роден през 129 г.

125

Авъл Корнелий Целз - римски енциклопедист, написал обширен трактат за медицината.

126

Древногръцки лекар и философ, живял във Витиния от края на II до средата на I в. пр.н.е.

127

Богослужебна книга с четива и песнопения за неподвижните църковни празници.

128

Библия, Изход, 34:27.

129

Известен и като Симеон Стълпник Млади.

130

Около 20 м.

131

Древногръцки софист от II в., който преподава реторика в Рим по време на управлението на император Адриан (117-138).

132

Лексикограф от V в.

133

Епиктет - гръцки философ стоик (50-138 г.).

134

Гръцки историк, съвременник на Александър Велики, написал книга за подвизите му.

135

Римски философ, преводач и държавник от края на V - началото на VI в., оказал силно влияние върху църквата със схоластичните си разсъждения.

136

Широка лента с кръстове, част от епископското облекло.

137

Стая в черквата, където се пазят свещеническите дрехи и светата утвар.

138

Матей, 13:42.

139

Част от стандартните обвинения при гоненията на християните през І и II в., описани най-точно в книгата на Целз „Истинско слово“ (около 178 г.).

140

6, 24-27.

141

Пак там, 68-71.

142

Типично описание на женски демон през Средновековието.

143

Древногръцки поет, роден около 556 г. пр.Хр.

144

Псалтир 103

Content

Николай Пенчев
Сборник "Старобългарски загадки"
(цялата поредица "Старобългарски загадки")

Николай Пенчев Зад маската на дявола (книга 1 от "Старобългарски загадки")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Епилог

Николай Пенчев Главата на хана (книга 2 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Епилог

Николай Пенчев Кръв по снега (книга 3 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Епилог

Николай Пенчев Жълтата кутия (книга 4 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Епилог

Бележка на автора

Николай Пенчев Убий императора (книга 5 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Епилог

Бележка на автора

Николай Пенчев Студена кръв (книга 6 от "Старобългарски загадки")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Епилог

Бележка на автора

1