Джак дю Брул

Филип Мърсър - Сборник от 1 до 8 книга

(компилация от 8 те книги за "Филип Мърсър")

МИСИЯ „ВУЛКАН“

(книга 1 от "Филип Мърсър")

Бележка на автора

По причини за сигурност правителството забранява движението по Пенсилвания Авеню пред Белия дом. По причини за последователност в романа аз съм го разрешил.

23 май 1954 г.

Миниатюрното резенче на луната бе увиснало в нощното небе като иронична усмивка. Лекият източен вятър разнасяше парливия пушек, виещ се от единствения комин на рудовоза „Феникс“. Вълните на Тихия океан поклащаха големия кораб, който плаваше на двеста мили северно от Хавайските острови. Но скоро спокойствието на нощта щеше да бъде нарушено.

„Феникс“ правеше първия си курс, след като само преди два месеца бе спуснат на вода в Кобе, Япония. Последните приготовления и изпитания бяха ускорени, за да може корабът да започне да изплаща огромните дългове, направени от компанията по време на строежа му. Той притежаваше най-модерните технологии в областта на безопасността и скоростта и беше образец за новото поколение специализирани товарни кораби. Втората световна война бе показала, че ефективността на специализираните плавателни съдове далеч надвишава цената на проектирането и строежа им. Собствениците бяха заявили публично, че новият им съд ще докаже, че тези принципи са в сила както за търговското, така и за военното корабостроене. Сто трийсет и пет метровият рудовоз трябваше да стане флагман на цяла флотилия в период, когато този бизнес бързо се разрастваше на тихоокеанските пазари. Но скоро след като пое командването на „Феникс“, капитан Ралф Линк научи, че собствениците готвят за най-новия си кораб доста по-различна съдба от тази, която рисуваха пред застрахователното дружество.

В развитието на международното морско застрахователно дело безскрупулни собственици и екипажи нарочно започнаха да потапят плавателните си съдове, за да приберат значителни суми. Застрахователите нямаха друг избор и плащаха, освен ако някой член на екипажа, тормозен от чувство за вина, не им признаеше истината. За потапянето на „Феникс“ екипажът щеше да получи достатъчно голяма премия, която да гарантира мълчанието му. Ако измамата успееше, а нямаше причина да не стане така, собствениците очакваха обезщетение не само за стойността на кораба, възлизаща на двайсет милиона долара, но и за товара, който бе записан като боксит от Малайзия, но всъщност представляваше безполезен жълт чакъл.

Ралф Линк отговаряше на обичайната представа за морски капитан и беше непреклонен човек с дрезгав от уискито и цигарите глас и остър поглед. Застанал неподвижно, докато корабът се поклащаше в морето, той стъпка фаса и запали нова цигара „Лъки Страйк“.

През втората световна война Линк бе служил в американския търговски флот. Загубите му в жива сила съперничеха единствено на тези на военноморския и търговският флот приличаше на армия от маниаци и самоубийци. Въпреки това обаче Линк бе успял не само да оцелее, но и да преуспее. През 1943 година той стана командир и започна да превозва военни части и материални достави за адските огньове в тихоокеанския театър на бойните действия. За разлика от повечето си съвременници, той не допусна нито един от корабите му да бъде пленен.

След като свърши войната, Линк, подобно на мнозина, установи, че са останали твърде много хора и твърде малко кораби. В края на четирийсетте и началото на петдесетте години той обикаляше Далечния изток и приемаше почти всяко предложение, което му направеха. Прекарваше съмнителни товари за сенчести компании и се научи да си държи устата затворена.

Когато собствениците на „Феникс“ се обърнаха към него, Линк реши, че подобна възможност се предлага веднъж в живота. Вече нямаше да се моли за кораб, търгувайки с почтеността си, за да остане в морето. Предоставяха му възможност отново да бъде горд капитан. Едва след като подписа договора, компанията му каза каква е предопределената съдба на кораба. На Линк му бяха необходими два дена и значителна премия, за да преглътне огорчението и да приеме предложението.

Той стоеше на мостика и държеше чаша изстиващо кафе в загрубялата си ръка. Вторачи се в тъмното море и изруга. Мразеше хората от големите корпорации, които своеволно решаваха да потопят такъв страхотен кораб. Те не разбираха връзката между капитана и плавателния съд и в името на печалбата се готвеха да унищожат нещо красиво. Тази мисъл дълбоко възмущаваше капитана. Той се ненавиждаше, че е приел предложението и е допуснал да се замеси в подобен отвратителен акт.

— Координати — изрева Ралф Линк.

— Свръзката е на дванайсет мили право напред — отговори човекът на радара, преди координатите да бъдат съобщени.

Капитанът погледна хронометъра на преградата вляво. Свръзката беше плавателният съд, който щеше да прибере екипажа, след като „Феникс“ потънеше. Беше дошъл навреме и на определеното място.

— Добра работа.

Ралф Линк бе получил изрични, макар и малко странни заповеди за мястото, курса и часа, в които трябваше да потопи кораба. Той предположи, че собствениците са избрали Северния Тих океан заради непредсказуемите климатични условия. Времето там можеше да се развали неочаквано, бурите се разразяваха за минути и огромните вълни бяха в състояние да погълнат цял самолетоносач. Когато дойдеше време застрахователното дружество да извърши разследване, корабът свръзка щеше да потвърди историята, която бяха измислили.

— Знаете какво трябва да направите, господа — изръмжа Линк и запали цигара от горящия край на предишната. — Стоп машини и завъртете на 97,5 градуса по магнитния курс.

Точното, но необяснимо позициониране на кораба съответстваше на последните заповеди, дадени на Линк от централата. Не му бяха обяснили причината за това действие и капитанът знаеше, че не бива да любопитства. „Феникс“ забави скоростта си и ритмичното пулсиране постепенно намаля, докато стана едва доловимо. Младият моряк завъртя щурвала.

— Завиваме на 97,5 градуса, както заповядахте, сър.

— Разстояние?

— Единайсет мили.

Линк взе микрофона на радиопредавателя и го настрои на корабния канал.

— Всички да слушат. Стигнахме мястото. Всички членове на екипажа, които не са дежурни, да се съберат при спасителните лодки. Машинисти, аварийно изключете парните котли и отворете шлюзите по моя заповед. Пригответе се да напуснете кораба.

Той бавно огледа мостика, запаметявайки всеки детайл.

— Съжалявам, скъпи — измърмори Линк.

— Десет мили — извика човекът на радара.

— Отворете шлюзите и напуснете кораба. — Капитанът включи сирената, чийто вой приличаше на плач на умираща жена.

Линк изчака на мостика, докато моряците се изнизаха на палубата с лодките. Искаше да остане насаме с кораба, преди да го напусне. Той вкопчи пръсти в дъбовия щурвал. Дървото беше толкова прясно, че капитанът усети как в кожата му се забиват тресчици. Това кормило никога нямаше да се заглади и излъска от употреба, а щеше да изгние на дъното на океана.

— По дяволите — изруга Линк и тръгна.

Отминали бяха дните, когато моряците се спускаха надолу по мрежите, обвиващи товара, към поклащащите се на повърхността на морето лодки. „Океански превози и товари“ не бяха пожалили средства, за да обзаведат флагмана си с всяко модерно устройство за безопасност. Едната спасителна лодка вече беше пълна с хора и повдигната на крана. Кранистът изчака капитана да кимне и после я спусна в океана.

Топлият нощен бриз духна дима от цигарата в очите на Линк, който се качи на втората спасителна лодка. Мъжете бяха унили, с пребледнели лица. Не разговаряха и не се поглеждаха.

Кранистът дръпна лоста и макарите изскърцаха. Лодката докосна спокойната повърхност на морето, разплисквайки водата. Двама от мъжете веднага станаха, за да откачат въжетата, свързващи я с потъващия рудоносач.

Капитан Линк пое управлението на лодката, като хвана кормилото с дясната си ръка и подаде тяга на мотора. Спасителната лодка се отдалечи от „Феникс“. Моряците извиха вратове, за да зърнат потъващия кораб. Сирената му продължаваше да отеква над вълните.

Изминаха петнайсетина спокойни минути, но после всичко стана много бързо. Кърмата на „Феникс“ се издигна над водата и двете витла заблестяха на слабата светлина. Екипажът чу как парните котли се откъснаха от гнездата си и с трясък се стовариха върху страничните прегради в машинното отделение. Последвалото съскане беше звукът на хилядите тонове чакъл, които се изсипаха от трюма в океана.

Линк отказа да гледа как корабът му умира и се вторачи напред, насочвайки лодката към неясните светлини на далечния кораб за свръзка, но изтръпваше всеки път, когато чуеше предсмъртните му стонове.

Товарният кораб, който ги чакаше, беше трийсетметров и палубите му бяха осеяни с кранове и сонди. Докато двете спасителни лодки се приближаваха, Линк видя десетина мъже, надвесени над перилата отляво.

— Предполагам, че вие сте капитан Линк — весело извика някой.

— Да, аз съм Линк.

Отговорът беше внезапна стрелба от десетина съветски автомата. Стрелците изпразниха всичките петдесет куршума на дисковите пълнители в спасителните лодки. Отекнаха оглушителни викове и писъци, изстрели и рикошети. Дъските на дъното на лодките потънаха в кръв. Сладникавият й мирис се смеси с облака барутен дим.

Окървавен и зашеметен, Ралф Линк вдигна глава към кораба. Беше изумен, че още е жив. В съзнанието му се преплитаха гняв, страх и болка, но мракът, който падна пред очите му, прогони всички чувства и усещания.

Стрелците свалиха оръжията. Спасителните лодки представляваха потресаваща гледка — кръв и осакатени тела. Водата нахлуваше през дупките и се оцветяваше в розово. След няколко минути двете лодки се преобърнаха, изсипвайки труповете в океана. Акулите нетърпеливо ги наобиколиха.

Единственият невъоръжен мъж на палубата наблюдаваше кръвопролитието с безизразен поглед. Макар че още не бе навършил трийсет години, той имаше вид на властен човек. След като спасителните лодки се преобърнаха, мъжът кимна на командира на стрелците и влезе във вътрешността.

Няколко минути по-късно той подаде глава в трюма. Лампите на електронните уреди и на сонара придаваха на кожата му неестествена бледност.

— Дълбочина на корабната цел? — изръмжа той на един от техниците, наведен над сонара.

Целта беше „Феникс“, който се спускаше към дълбините.

— Шест хиляди фута и потъва с хиляда фута на всеки седем минути — отвърна дежурният на сонара, без да вдига глава.

Мъжът погледна часовника си и записа няколко цифри в тефтерче.

— След две минути по моя заповед.

В трюма беше шумно. Бръмченето на дизеловите генератори проникваше през стоманените врати и звукът на климатичната инсталация, необходима за охлаждането на компютрите, приличаха на самолетно витло. Но седмината мъже в помещението можеха да се закълнат, че през тези две минути настъпи пълна тишина. Съсредоточени в работата си, те не отклоняваха вниманието си и за секунда.

— Сега — спокойно каза младият мъж.

Друг член на екипажа натисна няколко лоста, но нищо не се случи.

— Четири… Три… Две… Едно — тихо отброи цивилният.

Ударната вълна започна на две хиляди метра дълбочина и трябваше да измине още десет мили, за да стигне до кораба, но удари само пет секунди след детонацията. Милиарди галони вода се изпариха в огнено кълбо с температура сто хиляди градуса. Главната вълна се издигна към повърхността със сто и петдесет мили в час и изхвърли купол от вода в радиус от половин миля. Водната камбана се задържа във въздуха десетина секунди, докато гравитацията се бореше с инерцията, после се стовари с трясък, запълвайки дълбоката шест хиляди фута дупка в океана.

Товарният кораб се разклати, сякаш бе връхлетян от ураган. Младият мъж, архитект на експлозията, се уплаши за миг, че е скъсил безопасното разстояние и е оставил кораба твърде близо до епицентъра. Преди на лицето му да се изпише тревога, морето започна да се успокоява. Огромните вълни се слегнаха и ураганният вятър утихна.

Младият мъж стигна до палубата за няколко минути, защото корабът още се клатеше застрашително. На хоризонта се появи облак пара, който заблестя на слабата лунна светлина.

— Положих основите на проекта „Вулкан“.

Вашингтон, окръг Колумбия, в наши дни

Единственото, което искрено радваше президента на новата му длъжност, беше креслото в Овалния кабинет. То имаше висока облегалка и удобна седалка и бе тапицирано с изключително мека кожа. Президентът често сядаше в него, след като сътрудниците му си тръгнеха, и си припомняше безгрижната младост. Бе получил най-влиятелния пост в света и бе осъществил амбицията на живота си, но понякога мислеше, че е платил твърде висока цена. Ученическата му любов, за която се бе оженил, се бе превърнала в безчувствен робот заради напрежението покрай кариерата на съпруга. Приятелите му бяха станали подмазвачи и непрекъснато искаха услуги, а някога безупречното му здраве се бе влошило дотолкова, че се чувстваше десет години по-стар, макар да беше на шейсет и две.

Вечер той често мислеше за времето, прекарано в Синсинати. Липсваха му пиршествата с бира, приятелите, номерата, които правеше, докато играеше билярд, за да привлече вниманието на закръглените, прекомерно гримирани момичета, и волността да говори каквото му хрумне, когато някой го ядоса.

Сега идеалното въплъщение на причината да копнее за свободата и младостта седеше срещу него в цялото си африканско величие — роба, тюрбан и сандали. Това беше посланикът на една от новите държави в Централна Африка, висок мъж с ироничен поглед и безучастно отношение към почти всичко, което обсъждаха.

Посланикът махна пренебрежително с ръка и отсече, че данните, събрани от Червения кръст, Обединените нации и ЦРУ не са верни и правителството му не е замесено в междуплеменен геноцид чрез глад, нито в умишлено разпространяване на болести. Той настоя, че правителството му полага грижи за всички племена и страдащи хора, а не само за малцинствената етническа общност, която държи политическата власт.

Президентът изпита желанието да изкрещи: „Глупости“ и да зашлеви самодоволно усмихнатото лице на посланика, но условностите го принудиха да се овладее.

— Не виждаме положението ви в тази светлина, но ще има по-нататъшно разследване — каза той.

В същия миг лампата под ръба на бюрото привлече погледа му. Това беше сигнал от началника на кабинета му. Последния път, когато запалиха светлината, беше заради преврата в Съветския съюз през август 1991 година.

Президентът незабавно се изправи. Професионалната усмивка прикри безпокойството му. Той протегна дясната си ръка и посланикът разбра, че е свободен.

— Благодаря, господин посланик.

— И аз ви благодаря, господин президент, че великодушно ми отделихте от времето си — кисело отговори африканецът.

Двамата се ръкуваха и посланикът се обърна и излезе от Овалния кабинет.

Президентът отново седна и потърка слепоочията си. Другата врата се отвори. Тъй като очакваше, че ще се появи кокалестата фигура на шефката на канцеларията му Катерин Смит, той се изненада, когато видя Ричард Хена.

Дик Хена беше новият директор на ФБР, предложен от президента и одобрен от Конгреса. Както обикновено, користните политически препирни в Конгреса бавеха работата на федералното правителство и струваха на данъкоплатците десетки милиони долари.

Хена беше кариерист и успяваше да се хареса на всички. Той се бе издигал в продължение на трийсет години в Бюрото, като не привличаше внимание, но печелеше уважение. Семейният му живот беше за пример, а домът му скромен. Хена не криеше абсолютно никакви тайни. Опозицията в Конгреса знаеше за доброто му име и не си бе направила труда да разследва сериозно миналото му.

Президентът, който харесваше Дик Хена заради непоклатимата му почтеност, се усмихна, когато видя, че директорът на ФБР влиза в кабинета му. Усмивката му обаче помръкна, когато установи, че Хена изглежда ужасно. Очите му бяха подпухнали и кървясали, лицето му бе небръснато, костюмът му измачкан, а връзката завързана накриво и изцапана. Ризата му имаше такъв вид, сякаш бе спал с нея.

— Струва ми се, че няма да откажеш едно кафе, Дик — президентът се опита гласът му да прозвучи весело и да разсее мрачната атмосфера в Овалния кабинет, но усилията му останаха напразни.

— Бих пийнал нещо по-силно.

Президентът кимна към голямата маса, която служеше като бар, и Хена си наля тройно уиски.

Директорът на ФБР седна срещу президента, сложи куфарчето на коленете си, отвори го и извади тънка виолетова папка с гриф СС/СП. Строго секретно, само за президента.

— Какво става, Дик? — президентът не бе виждал Хена толкова мрачен.

— Тази сутрин — с разтреперан глас започна Хена, — точно след полунощ бе съобщено, че на около двеста мили северно от Хавай е изчезнал корабът „Океански търсач“ на Националната агенция по океанография и метеорология. Изпратените на мястото самолети са открили само отломки във водата. В издирването помага и товарен кораб, но засега нещата не изглеждат обещаващи.

Президентът леко пребледня и стисна пръсти. Беше се издигнал до този пост, защото умееше да прикрива чувствата си, да запазва хладнокръвие и да мисли проницателно.

— Това е ужасна трагедия, Дик, но не разбирам по какъв начин засяга теб или ФБР.

Дик Хена щеше да се изненада, ако президентът не бе задал този въпрос. Той му подаде папката и изпи глътка шотландско уиски.

— Моля, прочетете най-горния лист.

Президентът отвори папката и започна да чете. След няколко секунди кръвта се отдръпна от лицето му и изражението му стана напрегнато. Очите му се присвиха.

— Донесоха ми го преди два дни, след като бе доказано, че това е почеркът на Ониши и не е писано под принуда. Свързах се с Бреговата охрана и военноморските сили веднага щом го получих. Те нямаха планирани курсове до островите, затова реших, че разполагаме с малко време. — Гласът на Хена стана дрезгав. — Не се обадих на Националната агенция по океанография и метеорология. Пропуснах я. Предупредиха ме, че всеки наш кораб, който потегли към Хавай, ще бъде унищожен. Бях предупреден, по дяволите. Онези хора не трябваше да умират.

Президентът вдигна глава. В гласа на Хена прозвучаха болка и чувство за вина.

— Успокой се, Дик. Колко души знаят за това?

— Освен нас още трима — чиновникът в пощенската служба, заместничката ми Мардж Дойл и експертът по почерците.

Президентът погледна часовника си.

— Трябва да отида на обяд с председателя на Конгреса и ако го отложа… Не искам да мисля за последиците. Остатъкът от деня ми е плътно зает. Ще поддържаме нещата нормални тук, във Вашингтон, но ще издам заповед да се спре трафикът за Хавай, както се иска в писмото. Няма да отстъпя пред Ониши, но ни трябва време. Освен това ще вдигна под тревога военните в Пърл Харбър. Те бездруго са в бойна готовност, откакто преди две седмици започнаха бунтовете, но мисля, че трябва да повиша степента. Да се срещнем довечера в девет в ситуационния център и да обсъдим положението и евентуалната ни реакция. Използвай тунела на Министерството на финансите, за да не предизвикаш подозрения.

— Добре. Искате ли междувременно да направя нещо? — Хена възвръщаше хладнокръвието си.

— Предполагам, че вече си започнал да проверяваш основно Такахиро Ониши. Разбери за него всичко, което можеш. Знаем за расистките му възгледи, но той прекалява. Откъде има възможността да унищожи един от корабите ни? Някой го снабдява с оръжия и искам това да спре.

— Да, сър — отговори Хена и излезе.

Президентът натисна копчето на вътрешния телефон на бюрото си и личната му секретарка Джой Крейг отговори незабавно.

— Джой, свикай съвещание в ситуационния център за девет часа довечера. Извикай председателя на Съвета на началник-щабовете, директорите на ЦРУ, Агенцията за национална сигурност и НАОМ, държавния секретар и министъра на отбраната.

Повечето от тези хора само временно изпълняваха длъжностите си, докато бъдеха одобрени, но кризата налагаше да им се довери, сякаш вече бяха положили клетва.

Президентът се отпусна на креслото си и с безизразно лице се вторачи в американското знаме до вратата. Ръцете му трепереха.

Дъждът приличаше на коледни гирлянди, осветявани от фаровете на таксито, спряло пред червеникавокафявата къща в Арлингтън, Вирджиния. Пътникът даде на шофьора нова банкнота от петдесет долара и му каза да задържи рестото. Задната врата се отвори, мъжът взе двете си чанти от мека кожа и слезе.

Филип Мърсър смяташе международните летища за нещо като тайна организация на суверенни нации, съюзени само една с друга, без да се подчиняват на законите на държавите, в които се намираха. Самолетът му се бе приземил на „Дълес“ преди час и половина, но той едва сега почувства, че се е завърнал в Съединените щати.

Мърсър влезе във фоайето на къщата си и се усмихна. През петте години, откакто живееше тук, той за пръв път изпита усещането, че това е домът му.

— Сигурно улягам — упрекна се той.

Отвън къщата по нищо не се различаваше от останалите петнайсет на улицата, построени през четирийсетте години на XX век. Мърсър бе изтърбушил триетажната сграда и бе преобразил вътрешното пространство. От преддверието с десетметров таван, което заемаше една трета от сградата, той виждаше библиотеката на втория етаж и спалнята си. Трите нива бяха свързани с красиво, извито стълбище, взето от жилище на енорийски пастор, датиращо от XIX век.

Къщата беше обзаведена, но въпреки това й липсваха личните вещи, които биха я превърнали в дом. На масите, лавиците и стените нямаше снимки или други спомени. Подредбата подсказваше характера на единствения й обитател, но повечето от ценните му неща бяха скрити в кашони.

Мърсър остави чантите си до външната врата, мина през рядко използваната всекидневна, залата за билярд и кухнята, влезе в кабинета си и сложи тънкото си куфарче на бюрото.

Качи се на втория етаж и тихо изруга, когато стигна до площадката на стълбището. Телевизорът в стаята за отдих и развлечения работеше, но звукът бе намален. Лампите над махагоновия бар блестяха със слаба кехлибарена светлина. От дивана се разнасяше хъркане. Мърсър заобиколи бара и сложи диск на Ерик Клептън. Той се усмихна пакостливо, натисна копчето и увеличи звука до максимум.

Високоговорителите разтресоха бутилките и чашите зад бара. Хари Уайт се стресна и се събуди.

Мърсър изключи стереоуредбата и се засмя.

— Казах, че можеш да използваш къщата ми, докато отсъствам, не да се нанесеш, негоднико.

Хари го погледна с широко отворени очи. Сбръчканото му лице още беше сънено. Той се вторачи в препълнения с фасове пепелник, чиниите с остатъци от храна и двете празни бутилки от „Джак Даниълс“.

— Добре дошъл, Мърсър. Мислех, че ще се върнеш утре — с дрезгав глас поздрави Хари.

— Очевидно. Хубав ли беше купонът?

Хари прокара пръсти през побелялата си, късо подстригана коса.

— Не си спомням.

Мърсър отново се засмя и въпреки главоболието, Хари също се усмихна.

Мърсър извади две бири от хладилника, отговори ги, пресуши първата на четири големи глътки и започна да пие втората.

— Как беше пътуването? — попита Хари и запали цигара.

— Хубаво, но изтощително. Изнесох седем лекции за шест дни в цяла Южна Африка и се запознах с някои от най-добрите инженери в една от големите минно-геоложки фирми.

Филип Мърсър беше минен инженер и консултант. Според запознатите с тази индустрия, най-добрият в света. Почти всяка корпорация в бизнеса търсеше идеите и съветите му. Хонорарите му бяха астрономически, но компаниите никога не се стряскаха от сметките, защото капиталовложенията им винаги се изплащаха.

През годините десетки фирми се бяха опитали да го наемат на постоянна работа, но Мърсър учтиво отказваше. Харесваше му свободата да казва „не“, когато поиска. Способностите и независимостта му даваха възможност да живее по собствените си ексцентрични стандарти и да праща по дяволите всеки, ако се наложеше.

Разбира се, свободата му беше трудно спечелена. Мърсър започна да работи за Института по геология на Съединените щати веднага след като защити докторската си дисертация. В продължение на две години той инспектираше мини, които сътрудничеха на Института като сеизмични центрове, но усети, че интелектът му се притъпява от досадната тежест на държавната бюрокрация. Мърсър се уплаши, че мозъкът му ще атрофира, и напусна.

Беше осъзнал, че независимият му характер никога няма да му позволи да работи по-продължително за някоя организация и реши да се залови със самостоятелен бизнес. Мърсър се виждаше като наемник, който помага в трудни положения, но мнозина в индустрията го смятаха за нежелан натрапник. След седем месеца и безброй телефонни разговори с бившите си преподаватели той получи първата си задача като консултант — да потвърди анализите за голяма златна жила в Аляска по поръчка на швейцарски инвеститорски консорциум. Трите месеца труд му донесоха два пъти повече, отколкото беше годишната му заплата, докато бе на държавна работа, и той продължи със свободната практика. Следващата му мисия беше в уранова мина в Намибия. За няколко години Мърсър си създаде славата, на която в момента се радваше, и изискваше заплащане, с каквото бе свикнал.

По ирония на съдбата неотдавна той се бе съгласил да се върне на временна длъжност в Института по геология като консултант за връзка с големите американски минно-геоложки компании. Целта бе да се осигури гладко прилагане на новия закон за околната среда, внесен от президента, и да се подготви възприемането на принципите му от някои чуждестранни компании. Кариерата му правеше пълен кръг, но този път само за два месеца.

— Изглеждаш адски зле — отбеляза Хари.

Мърсър погледна измачкания си костюм от „Хюго Бос“ и лепкавата от потта риза. От два дни не се беше бръснал.

— И ти пътувай със самолет двайсет часа, пък тогава се виж как ще изглеждаш.

Хари провеси крака си от дивана, взе от пода протезата си и с три сръчни движения си я сложи.

— Така е много по-добре — каза той, спусна крачола на панталона си, стана и тръгна към бара, без дори леко да накуцва.

Мърсър му наля уиски.

— Виждал съм те да си слагаш протезата стотици пъти, но въпреки това ме побиват тръпки.

— Нямаш уважение към „физически неравностойните“. Мисля, че това е новият термин.

— Ти си похотлив старец и вероятно някой ревнив съпруг те е прострелял в крака, когато си изскочил от будоара на жена му.

Двамата се бяха запознали вечерта, когато Мърсър се премести в махалата. Хари постоянно киснеше в кварталния бар „При Дребосъка“. Мърсър установи, че заведението предлага превъзходна отмора след ангарията около разопаковането на вещите, събирани в продължение на десет години от цял свят. В онази нощ те станаха първи приятели. През следващите пет години, колкото и пиян да беше, Хари така и не разкри на Мърсър как е загубил крака си. Мърсър го уважаваше твърде много, за да любопитства.

— Завиждаш, защото не те бива в леглото.

— Не свалям жените уроди от цирка, Хари.

Хари призна поражението си и поиска още едно питие.

Ако през следващия час някой ги слушаше, щеше да помисли, че разговорът се води между люти врагове. Язвителните забележки и хапливите шеги понякога бяха злобни, но двамата изпитваха удоволствие от словесните престрелки, които често бяха основният източник на забавление в „При Дребосъка“.

Малко след полунощ възрастта и уискито принудиха Хари да се върне на дивана, където веднага се отнесе. Въпреки умората от пътуването и бирата, Мърсър се чувстваше бодър и знаеше, че всеки опит да заспи ще бъде неуспешен, затова реши да поработи.

Всичко в кабинета му бе от кожа, дърво и лъскав месинг. Килимът беше тревистозелен. Освен бара, това бе единствената истински обзаведена стая в къщата. Мърсър знаеше, че мебелите са твърде обикновени, но въпреки това ги харесваше. Многобройните снимки по стените бяха на тежки миннодобивни съоръжения. Всяка фотография бе подписана с благодарност от президента или собственика на някоя компания, на която Мърсър бе помогнал. На дискретно осветения отдолу бюфет имаше голям матовосин камък. Мърсър го докосна, докато вървеше към бюрото.

Бе телефонирал на секретарката си в Института от летището в Йоханесбург и я бе помолил да му препрати по факса всички съобщения, защото знаеше, че винаги страда от безсъние след международен полет. В подноса на факса имаше най-малко петдесет листа.

Повечето можеше да бъдат пренебрегнати поне за няколко дни. Само две бяха спешни. Преглеждайки набързо купчината, Мърсър едва не пропусна да забележи съобщението от заместник-директора на Националната агенция по океанография и метеорология. Писмото беше отпреди шест дни и го канеше да работи на борда на научноизследователския кораб „Океански търсач“ на НАОМ, който проучваше непознато геологично явление по крайбрежието на Хавай. Заместник-директорът настояваше Мърсър да отиде заради студията за използването на геотермалните извори като евентуални източници на енергия и богати рудни залежи, която бе публикувал преди две години.

Мърсър бе чул за трагичната гибел на кораба с целия екипаж на борда. Новината бе отпечатана на първите страници във вестниците дори в Южна Африка.

Но не поканата беше причината сърцето му да ускори ударите си и дишането му да се учести. Най-отдолу имаше списък на специалистите, които щяха да участват в проучването. Първото име беше на доктор Тиш Талбът, морски биолог.

Мърсър не познаваше Тиш, но баща й му беше добър приятел. Мърсър му дължеше живота си след самолетна катастрофа в Аляска. Тогава се връщаше от първата си задача като консултант и самолетът изведнъж загуби мощност. Пилотът загина, приземявайки го сред осеяна със скали пустош, а Мърсър счупи крака, китка и няколко ребра. Изследователят Джак Талбът беше в едноседмичен отпуск и бе разпънал палатката си близо до мястото на катастрофата. Той стигна до Мърсър десет минути след злополуката, грижи се за него през нощта и повика спасителен хеликоптер със сигнална ракета, която взе от разбилия се самолет.

Оттогава двамата се виждаха рядко, но останаха приятели. И сега единствената дъщеря на Джак беше мъртва, жертва на ужасяващ инцидент. Мърсър съчувстваше на приятеля си. Представи си каква болка изпитва Джак. Той познаваше тази болка, защото бе загубил родителите си като малък, но никой родител не мислеше, че ще надживее детето си. Мнозина твърдяха, че това е най-голямото страдание.

Мърсър угаси лампата на бюрото. Бе оставил Хари на дивана в стаята за отдих, защото не искаше да изритва приятеля си в два часа сутринта. Огромното легло не изглеждаше примамливо, но въпреки това се опита да заспи. Сънят му беше неспокоен.

Хавай

Джил Цу удари спирачки и изключи от скорост. Хондата й спря на двайсетина метра от портите на имението на Такахиро Ониши. Тя наклони към себе си огледалото за обратно виждане и сръчно сложи още един пласт червило на устните си. Остана доволна от грима си и се усмихна професионално.

Тя беше репортер и знаеше, че е задължително да изглежда великолепно пред камерата. Макар да ненавиждаше подобно дискриминационно отношение към жените, тя беше достатъчно прагматична, за да знае, че няма да промени традицията.

Джил Цу бе получила днешното интервю не заради поразителната си красота или краката си на балерина, а заради произхода си.

Такахиро Ониши беше най-богатият човек в Хавай. Всъщност той бе на дванайсето място по богатство в света. Интересите му бяха разностранни — недвижими имоти, медицински изследвания, транспорт на стоки и минно-геоложки проучвания. Ониши имаше офиси на всички континенти, седем огромни като дворци къщи и близо трийсет хиляди служители. Въпреки глобалните аспекти на бизнеса му, той се придържаше към една-единствена традиция — японската.

Ониши бе изградил империята си върху етническа пирамида, на чийто връх стоеше самият той. Беше роден в Япония и ключовите му управители бяха етнически японци, независимо в коя страна бяха родени. На по-долното ниво всички трябваше да бъдат три четвърти японци и така нататък, докато най-нисшите работници изобщо нямаха японска кръв. Ониши бе наел две адвокатски кантори, които да се борят със стотиците съдебни искове за расова дискриминация, заведени срещу компаниите му. Досега те не бяха изгубили нито едно дело.

Обсебеността му от японския произход обхващаше и личния му живот. Ониши не беше женен, но многобройните любовници през седемдесетте години на неговия живот бяха само японки. Ако откриеше и най-малката следа от друга кръв, той незабавно слагаше край на връзката. Всички прислужници в къщите му бяха японци и дори редките му интервюта пред пресата трябваше да бъдат направени от репортери, които поне наполовина бяха японци.

„И така се стигна до мен“ — помисли Джил Цу, дъщеря на китайски банкер от Хонконг и японка преводачка.

Тя превключи на скорост и се приближи до портите от ковано желязо на главната резиденция на Ониши в Щатите. Къщата се намираше на двайсет мили северозападно от Хонолулу и бе изолирана от стотици акри ниви, засети със захарна тръстика и ананасови плантации.

Към хондата се запъти слаб пазач. Джил смъкна стъклото. Първото, което забеляза, беше автоматичният му пистолет и качеството и кройката на униформата му. Той очевидно не беше обикновено наемно ченге.

— Да? — учтиво попита мъжът.

— Аз съм Джил Цу от Кей Ейч Ен Ей. Дошла съм да взема интервю от господин Ониши.

— Разбира се — отговори пазачът и натисна копче на една от колоните на портите, които безшумно се отвориха.

Джил настъпи газта, изненадана, че не са й поискали документи за самоличност.

Пътеката от натрошен варовик, водеща към къщата, представляваше безупречно бяла диря през огромната зелена ливада и лъкатушеше между горички от дървета и храсти, посадени така, че къщата да бъде скрита и да се види чак след последния завой. Джил остана изумена, когато съзря постройката.

Очакваше традиционна японска архитектура, но пред очите й имаше нещо, каквото не бе виждала досега. Такахиро Ониши живееше в стъклена къща, направена по модела на входа на Лувъра, но много по-голяма. Стоманени подпори крепяха стъкла с различна големина в структура, която можеше да бъде описана само като уникална. Сфери, конуси и правоъгълници се сливаха в красива сграда на няколко нива. Джил виждаше всичко в къщата, както и моравата отвъд.

Още непреодоляла първоначалния шок, тя спря пред портата и слезе от колата. Токчетата й тракаха, докато вървеше към стъклените врати. Точно когато стигна до тях, прислужникът ги отвори.

— Госпожице Цу, господин Ониши ви очаква за закуска в градината. Бихте ли ме последвали?

Икономът, разбира се, беше японец и бе облечен в официална черна ливрея, напомняща за началото на двайсетото столетие.

— Благодаря — отговори Джил и преметна през рамо чантата си.

Вътрешните пространства в къщата бяха преградени със стени в различни геометрични форми. Преградите не бяха ограничени от обичайните параметри на строителството. Някои се извисяваха на три или повече метра, а други се стелеха като вълни по пода. Фоайето беше огромно. На тавана имаше изящна решетка от стомана и стъкло, чиято сянка върху белия мраморен под наподобяваше паяжина. Стълбищата, площадките и балконите сякаш предизвикваха гравитацията. Джил предположи, че картините на стените са безценни.

Икономът я преведе през няколко стаи — някои в японски, а други в европейски стил. Вратите на асансьора се отвориха и той направи знак на Джил, че трябва да продължи сама.

— Когато слезете, завийте надясно.

Тя приглади кремавата си пола, докато асансьорът от неръждаема стомана се качваше нагоре. Кабинката спря и Джил се озова в прохладен коридор, намиращ се на дванайсет метра над земята. Тя тръгна надясно и видя маса, наредена за двама души. Сребърните прибори блестяха на светлината.

— Много ми е приятно, че ще закуся с вас, госпожице Цу — каза Такахиро Ониши и стана.

— Радвам се, че ме поканихте.

Джил протегна ръка, но Ониши не й обърна внимание. Ядосана на себе си, тя си спомни с кого има работа и се поклони. Той кимна едва-едва.

— Ще седнете ли?

Ониши не приличаше на индустриалец. Изглеждаше немощен и крехък. Гласът му бе отслабнал с течение на годините. Побелелите му коси бяха оредели и тук-там се виждаше червеникавият му скалп. Лицето му бе мъртвешки бледо, изпито и с болнав вид, а ръцете — осеяни със старчески петна и кокалести като на граблива птица.

— Госпожице Цу, не ви поканих, а просто отстъпих пред вашето упорство. Сто и четиринайсет телефонни обаждания и седемдесет и осем писма са достатъчни, за да накарат всеки мъж да се предаде.

Джил реши, че това е комплимент, но се почувства неловко от равнодушния му тон. Такахиро Ониши я караше да изпитва неудобство. Приличаше на труп, който отказва да престане да се движи.

Тя се усмихна професионално.

— Радвам се. Ако това бе продължило още малко, телевизията, в която работя, щеше да поиска да платя пощенските марки.

Към тях се приближи прислужник, който наля кафе в чашата й и сложи една лъжичка захар. Джил го погледна учудено и се запита откъде знае, че тя пие кафето си така.

— Знам много повече, госпожице Цу, инак никога нямаше да ви пусна в дома си — каза Ониши, разгадавайки изражението и вероятно мислите й.

— Затова ли не ми поискаха документи за самоличност, нито ме претърсиха? — Джил искаше въпросът да прозвучи дружелюбно, но в думите й се долови нотка на отбранителност.

— Наредих да ви следят от дома ви на Блосъм Трий Корт 1123 в Муани Кондоминиум Дивелъпмънт. Всъщност поръчах да ви следят всеки ден, откакто реших да ви дам интервю — невъзмутимо каза Ониши.

— Научихте ли нещо интересно? — иронично попита Джил, която започна да се ядосва.

— Да. Красива и преуспяваща жена като вас трябва да излиза по-често.

Гневът на Джил се изпари.

— И майка ми казва така.

Много по-късно тя осъзна, че той неслучайно е употребил точните думи на майка й.

— Съжалявам, ако действията ми ви карат да се чувствате неудобно, но човек в моето положение трябва да бъде предпазлив.

— Разбирам. Не ми харесва особено, но разбирам.

Прислужникът се появи отново и постави купа плодове пред Джил, но пак не поднесе нищо на Ониши.

— Както помощникът ми Кенджи ви каза по телефона, не допускам камери и фотоапарати в имението си, нито този разговор да бъде записан.

— Уверявам ви, че няма да го запиша — каза Джил и внимателно остави чашата в чинийката, защото се страхуваше да не разлее кафе върху безупречно чистата ленена покривка или да не счупи финия порцелан. Тя не съзнаваше, че е минала през рентген два пъти, откакто бе влязла в дома на Ониши, веднъж на външната порта и после отново в асансьора. Словесните й уверения бяха излишни.

— Трябва да кажа, че къщата ви е изумителна — отбеляза Джил, за да наруши мълчанието.

— Ако искате вярвайте, но сградата е проектирана през 1867 година от неизвестен архитект от Токио, много преди тази технология да започне да се прилага в строителството. Той отнел живота си само няколко месеца, след като завършил проекта, съзнавайки, че гениалността му няма да бъде оценена приживе. Предполагам, че според него самоубийството би дарило работата му с безсмъртието, което никога нямало да постигне чрез архитектурата.

— Не знаех, че се интересувате от история.

— Всичко, което знаем, е история, госпожице Цу. Фактът, че това не се преподава в училище, не намалява значението на информацията.

— Не ви разбирам.

— Позволете ми да обясня. И най-новата информация, макар да е текуща, вече е история. Поглеждам на екрана лентата с бизнес новините и информацията, която виждам, вече е история. Може да е на възраст само една секунда, но събитията вече са се случили и нищо не може да ги промени. Ако реша да купувам, разчитайки на тази информация, изборът ми ще се основава на история. Всички знания са такива и всички решения се взимат по този начин.

— Ами ако реша да направя нещо по прищявка?

— Например?

— Знам ли. Да речем, да напусна работа.

— В такъв случай изборът ви пак ще се основава на стара информация. Знаете, че се представяте добре и можете да си намерите друга работа, уверена сте, че сте спестили достатъчно пари, за да си осигурите самостоятелност, докато отново започнете да работите. Всички тези фактори правят решението ви съвсем не по прищявка, а доста пресметнато.

— Не съм мислила за това по този начин — заинтригувана каза Джил.

— Затова не струвате осем милиарда долара като мен — отбеляза Ониши, без да се хвали, просто регистрирайки истината.

— Попитах помощника ви дали има забранени теми за интервюто и той ме увери, че ще отговорите искрено на всички въпроси, които ви задам.

— Вярно е.

Прислужникът взе чинията с плодовете и донесе сребърен поднос със сурова риба и тънко нарязано говеждо месо. Той сложи няколко парчета в чинията на Джил, добави ориз и сервира различни видове морски водорасли.

— Вие не ядете ли, господин Ониши? — попита Джил, след като прислужникът изчезна, отново оставяйки чинията му празна.

— Стомахът и част от тънките ми черва бяха отстранени преди няколко години, след като ми поставиха диагноза рак, госпожице Цу. Боя се, че трябва да се храня интравенозно. По-късно може да опитам някои от тези деликатеси, но не мога да ги преглътна. Уверявам ви, че гледката не е приятна.

Джил беше благодарна, че Ониши не сподели повече подробности.

— Знам биографията ви в общи линии, господин Ониши — започна официалното интервю Джил. — Роден сте в Осака, но родителите ви са имигрирали в Съединените щати с двете ви по-големи сестри, когато сте били бебе. Баща ви е бил инженер-химик и е работел в Сан Диего.

— Точно така — прекъсна я Ониши. — Всички членове на семейството ми загинаха през Втората световна война, когато Рузвелт затвори всички етнически японци. Сестрите ми умряха от коремен тиф, бяха девойчета. Майка ми почина скоро след това от същата болест. В деня, в който отне живота си, баща ми каза никога да не ги забравям. Тогава бях седемнайсетгодишен.

— Имали сте чичо, който ви е станал настойник?

— Да. Името му беше Гуичи Генда.

— Ако съм прочела правилно — продължи Джил, прелиствайки записките си, — той е бил освободен от лагер за интернирани през януари 1943 година, арестуван седмица по-късно, пуснат отново след края на войната и е прекарал остатъка от живота си в затвори по различни обвинения.

— Да, чичо ми притежаваше непоклатими убеждения по въпроса за Америка и отношението й към нашия народ по време на войната и след това и често водеше бурни кампании срещу политиката й. Три пъти бе обвинен в подстрекателство към бунтове и два пъти осъден. Гуичи Генда несъмнено беше най-влиятелният човек в живота ми.

— В какъв смисъл?

— Главно с идеите си за расите.

— И какви са те? — попита Джил и се приготви да слуша внимателно. Тя знаеше, че това е най-важната част от интервюто.

— Вие сте журналист и сигурно са ви известни възгледите ми.

— Знам, че почти всяка социална прослойка в Съединените щати ви нарича расист. А политиката ви за назначаване на служители прилича на нацистките закони за расово прочистване.

Ониши се засмя и пронизителният звук стресна Джил.

— Поради липса на по-подходяща дума, бих казал, че сте много наивна, госпожице Цу. Няма расизъм. Според антрополозите на земята съществуват четири раси — азиатци, негри, индоевропейци и аборигени. Но въпреки това между стотици групи има напрежение и конфликти. Прав ли съм? — Той продължи, без да изчака отговор. — Ако расата е мотивиращият фактор, както вие от медиите намеквате, защо между народите на Африка има толкова много раздори? Защо в Англия и Ирландия се извършват бомбени атентати? Защо нацистите убиха в газови камери шест милиона евреи? Отговорът не е расизъм, а междуплеменна ненавист. Може и да има само четири раси, но съществуват стотици, може би хиляди племена. Много от тях са запазили имената си, например апачи или зулуси. Но мнозинството вече нямат отличителни имена — белите англосаксонци в Америка, северноирландските протестанти и, да речем, висшата класа в Бразилия. Всяка прослойка се бори да запази целостта си. Французите и германците са различни племена в културно и религиозно отношение, но въпреки това принадлежат към индоевропейската раса. Има само едно обяснение за четирите войни, които са водили от средата на XIX век — междуплеменна омраза, потребността да защитят и гарантират приемствеността и оцеляването на племето си. Фактът, че конфликтите между расите запълват новините, не означава, че те са най-обичайните. До края на живота си ще отричам, че съм расист. Расите не ме интересуват. Аз съм привърженик на сплотеността в племето. И ме е грижа единствено за моето племе, японците. В основата си племената представляват разширени семейства, затова когато назначавам на висок пост някой японец, аз просто помагам на родственик. Това не е по-различно от фамилния бизнес, който се предава от баща на син, обичайна практика в целия свят. Водил съм почти триста съдебни дела, отстоявайки правото си да назначавам на работа и да повишавам в длъжност когото поискам, и до днес никой не е успял да ми го отрече.

— Щом държите толкова много на Япония, тогава защо отскоро сте придобили американско гражданство? — попита Джил, полагайки усилия да запази спокойствие въпреки отвращението, което започна да изпитва.

— Поръчах да ми построят тази къща преди шест години — подчерта Ониши.

— Но сте дошли да живеете тук едва преди три месеца.

— Имам чувството, че тук се нуждаят най-много от мен. Вероятно знаете, че японците са най-голямата етническа група в Хавай, и ако ме извините за арогантността, мисля, че те се нуждаят от помощта ми.

— Вашата помощ?

— Бих искал да видя японците да преуспяват, където и да работят. Медиите се съсредоточават върху дисбаланса в търговията и пренебрегват количеството интелектуална сила, която Япония изнася всяка година. Ние изпращаме на работа в чужбина само най-умните си хора и година след година укрепваме позициите си отвъд океана. Нека Съединените щати изпращат неопитни младежи, току-що завършили университета, да строят колиби в Африка. Нашите утвърдени специалисти заминават да създават корпорации. Единственото ми желание е да свърша работата си и да осигуря успеха на тази програма.

— Възнамерявате ли помощта ви да обхване и местното население на Хавай?

— Те са страдали под игото на правителството на белите хора много по-дълго от нас, затова, разбира се, искам да получат повече власт тук, на островите. В края на краищата, по отношение на племенния си произход, те са по-близо до японците, отколкото до сегашните си, наложени бели господари.

— Сигурно преувеличавате, употребявайки термин като наложени, за да квалифицирате правителството — малко нервно каза Джил.

— Напротив. Как другояче бихте определили правителство, чиито членове не говорят езика ви, не разбират културата и религията ви и не са направили нищо, за да преодолеят социално-икономическите различия? Ако населението на Хавай е доволно от сегашната система на управление, защо мислите, че остров Нихау, със строгите си закони за езика и културата, привлича толкова много туземци към традиционния им начин на живот? Но аз помагам предимно на хората от японски произход, госпожице Цу.

— Помощта ви включва ли кмета Такамора? Някои смятат действията му за предателство.

— Не крия подкрепата си за кмета Такамора. Имам доверие в програмите му за постигане на просперитет на Хавай. Време е истинските собственици на тази държава да излязат напред и да поискат онова, което по право им принадлежи, без да плащат неоправдани данъци на Съединените щати.

Ониши имаше предвид подкрепяния от Такамора законопроект, който се обсъждаше в момента и трябваше да се одобри с референдум. Той предвиждаше чужденците собственици на недвижими имоти в Хонолулу да бъдат освободени от данъци, ако се съгласят да вложат парите си в социални програми в полза на гражданите от японски произход. Ако бъдеше приет, законът щеше да осигури десетки милиони долари за японците, живеещи на острова. Някои политически анализатори го наричаха купуване на гласове, а други го тълкуваха като изкупуване на държавата.

Кампанията за законопроект 324 се намираше в критичен етап. До гласуването оставаше само седмица. Както с всеки противоречив закон, емоциите бяха бурни и вече бяха преминали в насилие. През последните няколко седмици нападенията срещу туристи и бели граждани се множаха. Нощем по улиците на града обикаляха банди от японски младежи, всявайки ужас само с присъствието си.

— Какво ще кажете за нарастването на насилието?

— Госпожице Цу, разбира се, че не намирам извинение за хората, които прибягват до насилие, за да постигнат целите си, но разбирам всеотдайността им. Хавай има особени потребности и проблеми, които разбираме единствено ние, и е изключително важно да придобием контрол върху живота си.

— Някои съзират в това опит за отцепване — отбеляза Джил, имайки предвид речта на президента предишната вечер.

— Да — усмихна се Ониши, но черните му очи останаха безизразни. — Интервюто приключи, госпожице Цу. Трябва да си тръгвате.

Джил се стресна от безцеремонното отпращане, но знаеше, че не трябва да възразява. Тя прибра писалката и тефтерчето в чантата си и стана.

— Благодаря, че ми отделихте от времето си, господин Ониши — каза Джил.

— Питам се — разсеяно добави старецът, — коя половина ви кара да се чувствате неудобно — китайската или японската, която позволява на китайската да й влияе?

По-късно, когато си припомняше разговора, Джил се изненада колко бързо отговорът се бе изплъзнал от устата й.

— Китайската. Тази половина ми е дала търпението да понасям всички откачалки, които срещам, докато изпълнявам служебните си задължения.

Единственият спомен от излизането й от къщата беше ехото на токчетата й в мраморното фоайе, докато вървеше към външната врата.

— Освен че е физически очарователна, какво друго мислиш за госпожица Цу? — попита Ониши, след като вратите на асансьора се затвориха.

От сенките на коридора излезе тъмен силует, който безшумно се приближи до току-що освободения стол и седна с лекотата на хищник.

— Смятам, че тя е опасна.

— Ти си боец, Кенджи. Госпожица Цу е само глас сред вятъра. Ще съобщи онова, за което пишат всички останали журналисти, някакво изобличително предаване, съставено от полуистини и преувеличения, което ще се изгуби в морето от пикантни репортажи за убийства и бейзболните резултати.

— Въпреки това.

— Нищо няма да стане. Влиятелните хора в тази страна няма да проявят интерес към предаването й. Кметът и аз ще им създадем толкова емоции, че интервюто й няма да има никакво значение.

— Ти и Дейвид Такамора може би създавате ситуация, която няма да можете да овладеете и като не е свързана с истинската ни цел.

— Говориш като лакея на Иван Кериков — обвини го Ониши.

Черните очи на Кенджи станаха безизразни.

— Нямам предвид това. Но съм поел пред него отговорност, която ти излагаш на риск, като финансираш младежките банди и разговаряш с репортери като Джил Цу.

— Работиш при мен от малък, Кенджи. Познаваш естеството само на един господар. Аз, от друга страна, познавам много — преди всичко съвестта си, а сега и онази свиня Кериков. Знам как да служа и на двамата. Кериков ще получи безценната си концесия, но само на цената, която аз поискам.

— Бунтът напредва твърде бързо. Това не влиза в споразумението ти с него.

— Но е част от моя план и това е всичко, което трябва да знаеш. — Категоричният тон на Ониши укроти помощника му. — Питам се за лоялността ти, Кенджи. Вече не се държиш като мой Хачико.

Ониши имаше предвид кучето Хачико — известен японски домашен любимец от двайсетте години на XX век. Всеки следобед то чакало на гарата стопанина си да се върне от работа. Един ден стопанинът починал на бюрото си в университета в Токио. Вярното куче продължило да отива на перона в течение на десет години и да чака стопанина си, който така и не се върнал. Името Хачико се бе превърнало в синоним на лоялност в Япония.

— Преди два дни изчезна за една нощ, без да ми се обадиш — добави Ониши, — а сега поставяш под съмнение заповедите ми. Избий си от главата Джил Цу и се съсредоточи върху другите си задължения. Довечера ще започнем с бомбените атентати. Няма да е нищо сериозно, а само малка демонстрация на сила, насочена към онези, които се противопоставят на законопроекта.

Кенджи стана. Тялото му плавно се вдигна от стола, сякаш бе направено от живак, но в същото време мускулите му бяха стегнати и твърди като на истински експерт по бойни изкуства.

— Ще се погрижа лично.

Той тръгна безшумно по терасата и щом се скри от погледа на Ониши, раболепието му се изпари и чертите на красивото му лице се изостриха.

— Нямаш представа с кого и с какво имаш работа, слабоумен стар тъпако — измърмори Кенджи и отиде в кабинета си, за да се погрижи Джил Цу да не излъчи предаването си за Такахиро Ониши.

Джил нервно прокара пръсти през гъстите си коси, сви устни и дълбоко въздъхна. Тя бе вдигнала дългите си крака на контролното табло в монтажното студио, без да обръща внимание на факта, че бикините й представляват гледка, с която техникът ще се хвали цяла седмица.

— Не става, Кен — мрачно измърмори тя.

— Остави ме на мира, Джил. Занимаваме се с това вече шест часа. Едва ли ще ти дадат „Пулицър“ — каза в свое оправдание техникът с рехава брада.

— Да, но може да се издигна. Само си помисли, Кен. Ако напусна, няма да има кой да те тормози по всяко време на денонощието.

— Продължавай да носиш тези бикини, и може да ме тормозиш колкото искаш — подразни я Кен.

— Внимавай. Познавам добър адвокат по дела за сексуален тормоз. — Джил се усмихна за пръв път от един час. — Добре, хайде да го изгледаме още веднъж.

Този ден в монтажното студио беше кулминацията на триседмичната работа върху предаването за Такахиро Ониши. Джил бе започнала да издирва материали скоро след като милиардерът се бе преселил в Хавай и бе предложил законопроект 324. Тя беше трийсет и две годишна и вече бе достатъчно цинична, за да вярва в случайни съвпадения. Търсеше връзка между Ониши и Дейвид Такамора, противоречивия кмет на Хонолулу, и още по-предизвикателните му действия.

С помощта на финансовите ресурси и архивите на телевизионната станция, тя бе установила, че по време на кампанията си Такамора е купил повече време за предизборни клипове от сумите, които бе обявил, че притежава в данъчните си декларации. Само в Кей Ейч Ен Ей имаше несъответствие от близо сто хиляди долара, а Джил знаеше, че е дал също толкова и на други телевизионни канали. Откъде идваха тайните му фондове?

Липсваше и конкретно доказателство, че Ониши финансира кампанията на Такамора, но Джил беше сигурна, че случаят е такъв. Ониши притежаваше милиарди и си бе купил целия град.

Веднъж един преподавател по журналистика й каза, че само прокурорите в съдебната зала се нуждаят от доказателства. Репортерът не трябваше да доказва нищо, а само да изказва предположения и да чака саморазобличаващи оправдания. Няколко години по-късно на празненството по случай пенсионирането му един възрастен редактор й каза, че новините не се случват, а се създават.

Предаването на Джил за Ониши беше почти готово. Всъщност сутрешното интервю не беше необходимо. Тя само искаше да се запознае с него и да види с очите си какво представлява този ексцентричен човек.

Двамата с Кен изгледаха мълчаливо първата половина от предаването. Кадрите на Ониши, Дейвид Такамора и безчинстващите улични банди, нападащи белите туристи в града, се редуваха с образа на Джил в едър план, която коментираше пред сградата на Градския съвет. Когато сцените се съсредоточиха повече върху бандите, особено върху изображенията на четирима млади азиатци, биещи възрастна бяла жена, Джил взе микрофона и заговори с различен глас — не по сценария, който бе написала, а от сърцето и душата си.

— Хавай е щатът Алоа. На местния език думата означава както любов, така и сбогом, а напоследък и двете едновременно. Сбогом на любовта. Сбогом на всичко, което е символизирал нашият райски остров, откакто капитан Кук е дошъл тук преди двеста години. Сбогом на традициите, властващи на островите от заселването на първите жители хиляда и петстотин години преди това. Някога ние се сляхме в един народ — смесица от индоевропейци, полинезийци и азиатци, но днес сме разделени от съседите и приятелите си. Сега трябва само да имаш малко по-кръгли очи и по-бяла кожа, за да станеш мишена по улиците. Расовата омраза се е разраснала като злокачествено образувание, безпричинно заболяване, чието лечение изглежда невъзможно. Подстрекавана от хора като Такахиро Ониши с нашироко разпространяваните им възгледи за расова чистота и тероризирана от младежки банди, склонни към насилие, страната е разделена на два непримирими лагера — поддръжниците на законопроект 324 и онези, които се страхуват от него, така както мнозина се опасяваха от тиранията в миналото. Снощи президентът нарече законопроекта начало на отцепническо движение и вероятно има право. Последния път, когато Америка бе изправена пред подобна криза, южните щати напуснаха Съюза, защото вярваха в начина си на живот, основаващ се на убеждението, че хората от другите раси са по-нисши. Днес част от населението на Хавай смята, че има правото да контролира живота на останалите, защото във вените му тече малко повече японска кръв. Те твърдят, че техните самурайски традиции са по-висши и могат да внесат ред по улиците, ако се съгласим да живеем в система, която задушава свободата на изразяване и вярата, че всички са родени равни. Според мен това много прилича на изнудване. Докато ронин обикалят улиците, търсейки бели жертви, императорът им седи в сигурния си дом от стъкло и стомана, зад стена от омраза и фанатизъм. След пристигането му се спусна мрак, черна завеса, която изглежда никой не може или не иска да повдигне. Хотелите по плажовете, бунгалата край Даймънд Хед и туристическите корабчета са безлюдни. Хората се страхуват да идват в Хавай. Вчера разговарях с управител на хотел, който ми каза, че туристите са анулирали резервациите си за следващата година. Онези, които контролират улиците, създадоха спирала на упадък. С намаляването на броя на туристите все повече хора ще останат без работа и ще търсят сигурност при бандите, увеличавайки възможността им да тероризират. Тази сутрин президентът постави в пълна бойна готовност войската, разположена в Пърл Харбър, за да защити интересите на федералното правителство на островите. Но кой ще защити нашите интереси? Полицията на кмета Такамора не контролира бандите. Дали някога той ще поиска Националната гвардия да се намеси и да овладее положението, с което кметът вече не може да се справи? Защото кризата, пред която сме изправени в момента, е равностойна на атаката на японците през 1941 година.

Джил гневно бутна настрана микрофона и се вторачи в монитора, който показа изявлението отпреди четири седмици на Дейвид Такамора, че иска да се кандидатира в изборите за губернатор през есента.

Кен бе твърде стъписан, за да каже нещо.

— Господи, Джил, не можеш да излъчиш това — заеквайки промълви той, когато най-после беше в състояние да говори.

— Разбира се, че не мога. Това е истината, а в момента не ни е разрешено да съобщаваме истината — огорчено каза тя.

Вътрешният телефон иззвъня. Джил грабна слушалката.

— Знам, знам. До излъчването в ефир остават четирийсет и пет минути.

В монтажното студио можеше да я безпокои само продуцентът.

— Имаш пет.

— Какви ги говориш, по дяволите, Ханк? Ще бъдем в ефир едва след час.

— Знаеш правилата, Джил. Всеки репортаж, свързан с насилие, трябва да бъде прегледан от Хироши.

Хироши Киато беше директорът на новините на телевизионния канал.

— Това са глупости и ти го знаеш. По дяволите крайния срок от пет минути. Не съм второкласна гражданка.

— Не исках да кажа нищо лошо за теб, нито да покажа неуважение. Само… — Гласът му постепенно заглъхна.

Продуцентът отстъпи толкова бързо, че Джил се изненада. Расовите проблеми бяха разделили и служителите на Кей Ейч Ен Ей. Джил беше наполовина японка, а Ханк — бял американец от Ню Джърси, и се бе уплашил, че я е обидил.

— Чакай, Ханк. Исках само да кажа, че не съм начинаещ репортер, изпълняващ първата си задача. Знам какви са ограниченията. Не е необходимо Хироши и полицията за контрол върху мислите да ми казват какво да говоря в ефир.

— Извинявай, Джил — уморено отговори Ханк. — Нервен съм, откакто Хироши се съгласи да помогне на кмета Такамора да намали напрежението в града, като излъчва по-умерени репортажи за положението. Засега ти си единственият репортер, който не ме е наричал ученик на Йозеф Гьобелс.

— Не си ли разговарял с Хироши по този въпрос?

— Разговарях. Той ми каза да му предам всеки кадър за насилие или да връча оставката си.

— Добре. Виж какво, репортажът ми още не е готов. Всъщност готов е, но няма да позволя на онова копеле да го ореже. Довечера ще занеса материала вкъщи и малко ще го смекча. Ако някой ще цензурира предаванията ми, това ще бъда аз. Обещавам, че няма да съм човекът, който ще ти струва работата.

— Не можеш да го направиш, Джил. Репортажът ти не е твоя частна собственост, а принадлежи на телевизионната станция.

— Опитай се да ми попречиш, Ханк.

Джил остави слушалката на вилката, извади видеокасетата от монтажната машина, пусна я в чантата си и стана.

— Какво смяташ да правиш? — попита Кен.

— Още не знам — отговори тя и излезе от тъмната стая.

В лунната нощ се разнасяше тихо, ритмично цвърчене на цикади. Въздухът беше топъл, но влажен от преминалата гръмотевична буря. Джил седеше на верандата на едноетажната си къща. Беше вдигнала босите си крака на масата и държеше чаша червено вино между дългите си пръсти.

Бе се прибрала вкъщи преди два часа, но дългото къпане и половината бутилка вино не бяха успели да успокоят изопнатите й нерви. Джил работеше върху предаването за Ониши от три месеца, а материалът й несъмнено щеше да бъде орязан. Ако се бе съмнявала, че има връзка между Ониши и Такамора, сега вече разполагаше с доказателство. Нещата се простираха много по-нагоре и стигаха до директора на новините на Кей Ейч Ен Ей. Нямаше ли друг освен нея, неподвластен на расовото деление?

Запита се дали всичко това си заслужава усилията. Толкова бе пожертвала в стремежа си да направи кариера, а сега постиженията й щяха да бъдат орязани и осакатени, защото се доближаваха до истината.

— Мръсен кучи син.

Макар да не искаше, тя бе на път да се разплаче.

Всичко в живота й се въртеше около журналистиката. Джил се бе отказала от много неща, за да постигне най-доброто в професията. Любовните й връзки не продължаваха и месец, трудеше се по осемдесет часа седмично. През последния си отпуск работи като временна секретарка в пречиствателна станция, търсейки улики за замърсяването на подземни реки.

Редките разговори с майка й неизменно се насочваха към факта, че Джил още няма съпруг и деца. Всеки път, когато се похвалеше с някой сензационен репортаж, майка й питаше какво става с внучетата й. Джил винаги ядосано слагаше край на разговора и защитаваше кариерата си, но после изпитваше чувство за вина, защото знаеше, че донякъде майка й има право.

Джил искаше да има съпруг и деца, но освен това искаше да бъде и журналист. Между двете неща сигурно имаше баланс, който тя, изглежда, не можеше да намери. Доколко трябваше да се откаже от кариерата си в името на семейството? И доколко можеше да пренебрегне семейството заради кариерата си?

А сега с кариерата й може би беше свършено. Имаше избор да откаже да предаде репортажа си и да рискува да бъде уволнена или да го цензурира, опетнявайки почтеността си.

Тя се запита дали да не изпрати материала в Ню Йорк. Имаше неколцина приятели в телевизионната мрежа и може би щеше да убеди някого да го прегледа и да прецени дали заслужава да бъде излъчен по националните новини. От Хавай отдавна не бе изпращано нещо подобно.

Телефонът иззвъня. Джил скочи от шезлонга и вдигна слушалката, но от другия край на линията затвориха. Тя не се пита дълго дали това беше обаждане на психопат или грешен номер.

Изпи остатъка от виното и сложи празната чаша в миялната машина. Беше опитала да се отпусне по два от традиционните женски методи — вана и вино, а магазините не бяха отворени толкова до късно, затова не можеше да отиде на пазар. Затова реши да прибегне до мъжки метод на развлечение — да излезе. Бездруго седенето вкъщи и мрачните мисли не бяха в стила й. Сутринта щеше да монтира звука, но тази вечер искаше да се разсее, за да не мисли за работата и родителите си.

В туристическите хотели край плажа имаше изобилие от ергени. Преди да влезе в банята, тя сложи диск на „Аеросмит“ в плейъра и увеличи звука на седем. Тежкият бас и ритъмът мигновено я накараха да се почувства по-добре. Предизвикателна музика за лоши момичета, приготвили се за бурна нощ.

В продължение на час Джил избира подходящо облекло и грим и накрая облече тясна рокля на „Нина Ричи“. Шестте часа седмично във фитнес залата гарантираха, че тялото й може да завърти главата дори на слепец.

Точно когато оправяше бюстието на роклята без презрамки, тя чу звук от строшено стъкло. Джил се обърна рязко към плъзгащите се стъклени врати на спалнята. В същия миг от завесите изскочи облечен в черно човек, който бързо бе последван от още двама. Обутите им в ботуши крака премазаха парчетата върху синьо-зеления килим.

Джил изпищя пронизително. За миг паниката надделя над инстинктивния импулс да избяга и колебанието се оказа фатално.

Двама от мъжете се втурнаха към нея. Тя заотстъпва назад, но единият извади пистолет, удари я в челюстта и я повали на пода. Джил изпадна в безсъзнание.

Мъжът, който я удари, свали черната скиорска маска от лицето си. Беше Кенджи, помощникът на Такахиро Ониши.

— Сложете й белезници — заповяда той.

Претърси къщата и откри кабинета. Край две от стените бяха наредени скъпи видеоуредби, използвани за висококачествен монтаж. Репортажът за Ониши сигурно беше там. Кенджи прерови с професионална ловкост шкафа и бюрото, но не го намери.

Върна се в хола. На пластмасовата масичка до външната врата имаше дебел кафяв плик. Кенджи го отвори и извади видеокасета. Отново влезе в кабинета и я пусна.

Репортажът на Джил Цу бе гледан за пръв и последен път. Както Кенджи подозираше, бяха документирани нарушенията на законите за наемане на работа от страна на Ониши и подкрепата му за предизборната кампания на кмета на Хонолулу Дейвид Такамора. Джил бе успяла да вмъкне и коментар за ескалиращото насилие, съпътстващо кампанията, и за вероятността да е финансирана от Ониши. Кенджи извади видеокасетата и я пъхна във вътрешния джоб на черния си шлифер.

Върна се в спалнята. Джил лежеше на леглото. Ръцете и бяха оковани в белезници, а устата и беше запушена с кърпа. Още беше в безсъзнание.

— Отличен репортаж, госпожице Цу — прошепна в ухото и Кенджи. — Права сте за всички обвинения. Господин Ониши финансира насилието в Хонолулу, макар и не задълго, уверявам ви.

Той се обърна към главорезите си.

Те увиха Джил в покривката на леглото и я изнесоха от дома й. Цикадите млъкнаха, докато тримата мъже вървяха през храстите към скритата си кола.

Двайсет мили по-нататък в Конгресния център на Хонолулу избухнаха бурни аплодисменти, когато на сцената застана кметът Дейвид Такамора. Дванайсет хиляди души бяха изпълнили залата. Мнозина размахваха плакати. Въздухът беше зареден с енергията на тълпата. Нейният герой вдигна ръце над главата си, изразявайки признателност за обичта.

В яркия блясък на прожекторите на телевизионния екип Такамора изглеждаше много по-красив, отколкото в действителност. Светлината и гримът скриваха пъпките на лицето му и потъмняваха гъстите му прошарени коси. Позата му беше уверена, раменете изправени, стомахът прибран. Усилието неизбежно щеше да причини болка в гърба му след речта.

Подобни дребни трикове можеха да бъдат простени на повечето мъже, прехвърлили петдесетте. В случая с Такамора щеше да бъде нужно повече от малко грим, за да скрие недостатъците в характера и морала му.

Той беше патологично амбициозен и бе избрал тъмната страна на политиката, за да спечели настоящия си пост. От самото начало на кариерата си като член на градската комисия по строителството, Такамора бе дал ясно да се разбере, че с радост ще приеме подкуп, за да помогне някой проект да бъде одобрен.

Така бе натрупал стотици хиляди долари само за няколко години и използва парите, за да се бори за кметския пост. Някои твърдяха, че дотам се е замесил в незаконни дела, че на бюрото му има нож вместо писалка. Такамора води една от най-грозните кампании за кмет в историята на американските градове. Главният му опонент, градска съветничка с отлично обществено положение, се оттегли от надпреварата, след като дъщеря и беше брутално изнасилена на излизане от нощен клуб в Хонолулу. Такамора не знаеше дали изнасилването е случайно, или е дело на някой ревностен негов поддръжник.

Беше готов да надскочи амбицията си. Такамора беше последният оратор на митинга в подкрепа на законопроект 324 и тълпата беше екзалтирана.

— Госпожи и господа — започна той, като говореше на японски и укротяваше множеството с жестове, — преди малко повече от година вие ми дадохте мандат, когато ме избрахте, за да помогна за процъфтяването на града и да създам нови работни места и сигурност в живота ви. Оттогава аз направих всичко по силите си, за да осъществя това. Но се оказах ограничен от поста, който ми поверихте. Макар че успяхме да привлечем японски компании в нашия град, държавните и федералните управници пречат на усилията ни. Когато „Хеви Индъстрис Ониши“ поиска да построи завод за компютри в Хонолулу, правителството във Вашингтон отказа да даде разрешително за внос на машините, необходими за производството. Когато аз поисках да приватизирам полицията с благословията на вас, избирателите, Върховният съд нарече това противоконституционен акт, защото можело да се смята за създаване на частна милиция. Сега искам парите от данъците ви да останат тук, в Хонолулу, вместо да потънат във федералната помийна яма, а ме наричат отцепник. Законопроект 324 не означава отцепване, а равенство. Щатът ни е в състояние да се грижи за себе си. Търгуваме повече с Япония, отколкото с Калифорния, тогава защо да нямаме правото да задържим приходите от данъците от труда си? Вече не срещаме разбиране от Вашингтон, а само неуместна намеса. Виждам как помагаме за изграждането на бутафорна система, която пропада, и казвам: „Не ни взимайте с вас.“ Докато Америка потъва в бездънна яма на престъпност и злоупотреба с наркотици, където уличните престрелки вече не са новина, трийсет процента от децата се раждат от непълнолетни момичета и социалното осигуряване се е превърнало в патерица за мързеливите, ние преуспяваме. Мислите ли, че е справедливо да плащаме за тяхната корупция?

— Не! — предизвикателно изрева екзалтираната тълпа.

— Правилно ли е да плащаме за разточителството им?

— Не! — отново изрева множеството с изпълнени с омраза гласове.

— Снощи вицепрезидентът на Съединените щати ме заклейми като отцепник и аз казвам: „Не ме изкушавай.“

Такамора тихо изсъска последните думи и после напусна сцената. Един от помощниците му подаде бутилка бира и хавлия. Той набързо отпи глътка и избърса мазния грим от лицето си.

— Чуй ги — каза Такамора на помощника си. — Готови са на всичко, по дяволите.

Докато той слушаше шума на тълпата зад червено-кафявите завеси, един от помощниците му извади звънящ мобилен телефон от джоба си, заслуша се за миг и после му го даде.

— Да.

— Поздравления за пламенната реч, Дейвид.

— Благодаря, господин Ониши. Радвам се, че сте я слушали. — Микрофоните в Конгресния център бяха свързани с приемно-предавателно устройство и сигналът се изпращаше в дома на Ониши. — Чувате ли тълпата, сър?

— Да, ти определено си героят им.

— Благодарение на вашата помощ, господин Ониши — искрено отбеляза Такамора.

— Мисля, че сега е моментът да засилим кампанията, а ти? — Забележката на Ониши всъщност не беше въпрос, а заповед.

— Съгласен съм, сър — отговори Такамора, преструвайки се, че притежава свобода на действие. — Какво имате предвид?

— Няколко бомбени атентата, по-хубави оръжия за младежките банди и малко повече избирателност на мишените им. Нашият час бързо наближава, затова трябва да бъдем по-организирани. Утре сутринта Кенджи ще се свърже с теб, за да ти обясни подробностите.

— Но до гласуването остава цяла седмица. Не избързваме ли?

— Възникнаха някои непредвидени усложнения, които може да ме принудят да се откажа от референдума. На кого му пука, ако народът бъде лишен от правото си да гласува? При всички случаи ще дадем на хората, каквото желаят. Искам да знам дали Националната гвардия ще остане лоялна.

— Може да разчитате на тях, сър, поне на онези части, които аз лично сформирах, откакто съм поел поста. Както знаете, подразделенията тук, в Хонолулу, са съставени от американци от японски произход, млади мъже и жени, които изпитват същите чувства като нас. Въпрос на време е губернаторът да ги призове, несъзнателно изкарвайки още наши хора на улиците. Гарантирам, че няма да пречат на вашите банди.

— А ако президентът извика федералната войска?

Такамора не се поколеба за миг.

— Гвардейците с готовност ще ги поемат. Не забравяйте, че военното присъствие на острова е най-големият източник на антагонизъм. В момента положението тук е същото, каквото беше в Окинава след изнасилването на онова момиченце през 1996 година.

— Добре. И, Дейвид, никога повече не ме разпитвай. — Тонът на Ониши беше мек, но категоричен.

Такамора затвори рязко, ядосан, че Ониши е охладил въодушевлението му отпреди няколко минути. Опита се да изглежда спокоен, докато подаваше телефона на помощника си, но не успя.

Арлингтън, Вирджиния

Приглушеният звън на будилника мигновено събуди Мърсър. Той измъкна ръка от завивките, спря старинния часовник и провеси крака от леглото. Сивите му очи вече бяха разсънени и ясни. Те реагираха на светлината много по-бързо от очите на останалите хора. Мърсър ги присвиваше съвсем леко на ярка светлина и се приспособяваше към мрака с бързината на котка. Тази способност му беше полезна в подземния свят на мините.

Мърсър се избръсна, изкъпа се и слезе по извитото стълбище към стаята за отдих, минавайки покрай библиотеката. Вградените тъмни дъбови лавици бяха отрупани с обикновени бежови кашони, съдържащи огромната му колекция от справочници. За хиляден път се зарече, че ще разопакова книгите и ще ги подреди по лавиците. Освен това щеше да окачи десетките картини, събрани през годините, които още стояха опаковани в едната от двете спални за гости.

Наля си чаша кафе, отиде до външната врата и взе сутрешния „Вашингтон Пост“. Репортажът в левия ъгъл привлече вниманието му.

Намерен оцелял от кораба на НАОМ

Хавай. Доктор Тиш Талбът, специалист от злочестия научноизследователски плавателен съд „Океански търсач“ на НАОМ, беше спасена от финландски товарен кораб в 12:30 местно време. Засега тя е единственият оцелял от кораба, който потъна преди три дни. „Океански търсач“ разследваше загадъчната смърт на дванайсет сиви кита, намерени миналия месец край северното крайбрежие на Хавай. Доктор Талбът страда от обезводняване и изтощение, но състоянието й е стабилно. Тази сутрин тя бе откарана за наблюдение в болницата на университета „Джордж Вашингтон“. Спасителният кораб „Септемврийски лавър“ помага на Бреговата охрана и флота в издирването на оцелели след загадъчното потъване.

Статията продължаваше, но Мърсър бе изненадан и нямаше желание да я прочете докрай. Чувството за загуба, което изпитваше предишната вечер, се изпари, изместено от радост и облекчение.

— Хари, събуди се. — Мърсър трябваше да сподели новината.

Хари се разбуди бавно, като се прозяваше, пъшкаше и се протягаше.

— Колко е часът?

— Шест и петнайсет — отговори Мърсър.

— Господи, в устата си имам такъв вкус, сякаш съм дъвкал пуловер от ангорска вълна.

Мърсър му наля чаша кафе. Хари стана, приближи се до бара, запали цигара и се прегърби на едно от високите столчета.

— Спомняш ли си Джак Талбът, за когото ти разказах, човекът, който спаси живота ми в Аляска? — Мърсър не изчака Хари да отговори и продължи. — Снощи разбрах, че дъщеря му е била на онзи кораб, който потъна в Тихия океан.

— Господи, Мърсър, много съжалявам — сериозно каза Хари. — Смятах да те питам дали си чул.

Мърсър му показа вестника и Хари прочете репортажа.

— Да ме вземат дяволите. Да кажеш нещо за късмета?

— Няма шега.

— Дали приятелят ти вече знае?

— Вероятно не е чул за инцидента, защото работи на нефтена сонда по крайбрежието на Индонезия.

Хари се вторачи за миг в Мърсър и после стана.

— Отивам си вкъщи.

Мърсър се учуди на внезапното тръгване на приятеля си, но след това продължи да чете вестника.

В 8:30 той влезе в кабинета си в Института по геология. Секретарката Дженифър Удридж опита да му се усмихне, но устата й беше пълна със сладкиш. Мърсър винаги се изумяваше от апетита й. Бюрото и вечно бе отрупано с храна и безалкохолни напитки. Въпреки това тя нямаше и петдесет килограма и фигурата й го караше да мечтае поне половината от слуховете, разнасящи се из офиса, да са верни.

— Добро утро, Дженифър. Виждам, че нищо не се е променило, докато отсъствах.

Тя преглътна с усилие и отпи от кафето си.

— Добре дошъл. Нямаш представа какво облекчение изпитах, че си в Южна Африка, а не на борда на кораба на НАОМ.

— Повярвай, аз изпитах двойно по-голямо.

Отначало Дженифър не държеше толкова много на временния си шеф. Преди два месеца, когато Мърсър започна да работи като консултант за Института, тя състави дълъг списък от неща, които ще върши и които няма да върши, и му го прочете две секунди след запознанството им. Мърсър я изслуша спокойно, без да коментира, и накрая каза:

— Добре.

— Какво искате да направя сега?

— Седнете зад бюрото си.

— И после?

— Нищо. Стойте си. Не вдигайте телефона, не пишете писма, не правете нищо.

След четирийсет минути на нервно суетене Дженифър отстъпи:

— Разбрах какво искахте да кажете и съжалявам. Консултантите тук обикновено се държат с персонала като с роби.

— Ти си ми първата секретарка и затова не знам как да се държа с теб — отговори Мърсър и искреността му бе положила основата на чудесните им служебни отношения.

— Прочете ли репортажа за спасената снощи жена? — попита той.

— Да. Фантастично, нали?

— Странното е, че я познавам, по-скоро познавам баща й — отговори Мърсър и се отправи към кабинета си. — Хайде, разкажи ми какво стана тук, докато отсъствах.

Той съблече сакото си и го остави на кожения диван, а после сложи куфарчето си на бюрото и седна на стола. Дженифър се намръщи укоризнено, окачи сакото му и се настани на стола пред бюрото му, за да му помогне да прегледа купчините листове.

Около дванайсет тя отиде да обядва, но Мърсър остана в кабинета си. Няколко минути след това на вратата тихо почука пазач от охраната.

— Вие ли сте доктор Филип Мърсър? — попита той, прочитайки името му от листа, който държеше в ръката си.

Мърсър трепна, защото не обичаше да го наричат „доктор“, и се усмихна на пазача.

— Най-после ме хванахте, че крада тоалетна хартия, а?

Мъжът го погледна озадачено и сетне разбра, че Мърсър се шегува.

— Пристигна телеграма за вас, господине. — Подаде му плик и излезе, без да добави нищо повече.

Телеграмата бе изпратена от Джакарта. Мърсър инстинктивно разбра, че подателят е Джак Талбът, и изпита лошо предчувствие, докато я отваряше.

„Тиш е в смъртна опасност. Помогни й. «Океански търсач» е потопен умишлено. Възможно най-скоро ще се опитам да се свържа с Вашингтон. Джак.“

Мърсър мигновено взе решение. Джак Талбът нямаше склонност да фантазира или да изпада в истерия. Щом пишеше, че дъщеря му е в опасност и корабът на НАОМ е потопен умишлено, Мърсър му вярваше безрезервно.

Той стана. Сивите му очи бяха неумолими и решителни, а слабото му тяло вече бе леко напрегнато в очакване на неизвестността. Мърсър грабна сакото си и тръгна към асансьора. Шест минути след прочитането на телеграмата черният му ягуар кабриолет си проправяше път през оживеното движение в центъра на града, към болницата на университета „Джордж Вашингтон“.

Медицинската сестра на рецепцията го уведоми, че Тиш е в стая 404, но посещенията са забранени. Тя добави, че стаята се охранява от агенти на ФБР.

Фактът, че единственият оцелял от корабокрушението е охраняван, придаде още достоверност на предупреждението на Джак, че дъщеря му е в опасност. В потъването на „Океански търсач“ наистина имаше нещо загадъчно.

— Е, тогава ще трябва да се откажа — рече Мърсър и се усмихна така, че медицинската сестра се изчерви. — Откъде мога да си взема кафе?

— Вдясно и нагоре по стълбите — отговори тя, приглаждайки провисналите си кестеняви коси. — Кафенето е на втория етаж.

Мърсър й благодари, приближи се до стълбището и хукна към четвъртия етаж. Неоновото осветление, боядисаните в жълто стени и миризмата на болница бяха достатъчни, за да предизвикат гадене и у най-здравия човек. След няколко минути Мърсър откри крилото, където се намираше стая 404. Двамата мускулести, късоврати мъже, които седяха пред вратата, го погледнаха като акули, забелязали ранен барбун.

— Аз съм доктор Мърсър и идвам при Тиш Талбът — спокойно изрече Мърсър и показа карта със снимката си.

Единият пазач го огледа от главата до петите и видя стетоскопа, подаващ се от джоба му. Мърсър го бе взел от стаята на сестрите, където нямаше никого. Другият агент видя емблемата на университета „Джордж Вашингтон“ на картата и забеляза, че снимката на доктор Мърсър съвпада с мъжа, застанал пред него.

— По каква работа идвате, доктор Мърсър? — Гласът на пазача беше монотонен и безизразен.

— Аз съм уролог — отговори Мърсър и потисна прозявката си. — Трябва да проверя дали има увреждания на бъбреците от продължителното обезводняване.

Агентът му направи знак да влезе. Картата наистина беше издадена от университетската болница „Джордж Вашингтон“, но свидетелстваше, че Мърсър може да бъде лекуван там според системата за здравно осигуряване. Ако я бяха разгледали по-отблизо, агентите на ФБР несъмнено щяха да си поговорят по-обстойно с него.

Мърсър погледна през рамо и видя, че единият пазач надига почти празен пакет с царевичен чипс и изсипва остатъка в устата си. Тъй като Тиш беше в опасност, Мърсър не можеше да остави тези двама кретени да се грижат за нея.

Тя седеше в леглото и четеше списание. Макар че изглеждаше изтощена от изпитанието, Тиш беше красива жена на трийсет — и колко ли? — години с късо подстригана черна коса, привлекателни червени устни и високи скули. Кожата й имаше тъмен слънчев загар, но не изглеждаше трайно увредена. Тя вдигна глава. Очите й бяха невероятно ясно сини и закачливи като на баща и.

— Госпожице Талбът, аз съм Филип Мърсър, приятел на баща ви. Всъщност му дължа живота си. Може би ви е разказвал тази история?

Усмивката й беше широка и открита.

— Чувала съм я един милион пъти, доктор Мърсър. Хубаво е, че имам приятел тук.

— Вероятно по-хубаво, отколкото предполагате — измърмори той. — Как се чувствате?

— Уморена съм и ме боли тук-там, но инак съм добре. Не знам защо ме държат тук. — В гласа й прозвуча безпокойство.

— Ако искате вярвайте, но в момента сте важна личност. Знаете ли, че сте под охрана?

— Не. Защо, по дяволите? — Тиш говореше откровено като баща си.

— Надявах се вие да ми кажете. Преди около час получих телеграма от баща ви от Джакарта. Моли ме да се погрижа за вас.

Тиш се вторачи в него.

— Той смята, че „Океански търсач“ е потопен умишлено, и ако това е истина, не сте в безопасност тук — добави Мърсър. — Бях в Южна Африка, когато се случи инцидентът, затова не знам подробности, но засега ще се доверя на баща ви и ще предположа, че животът ви е застрашен.

Тя продължаваше да го гледа учудено.

— Съзирате ли някаква логика във всичко това? Спомняте ли си да сте видели или чули нещо, което би могло да предизвика това раздвижване?

— Първо, доктор Мърсър…

Преди Тиш да успее да довърши изречението си, в стаята влезе мъж с бяла престилка върху костюма.

— Добър ден. Аз съм доктор Алфред Розенбърг, вашият уролог.

Усмивката му беше крива, а зъбите — пожълтели от тютюна.

Мърсър погледна обувките му и реагира светкавично, като заби юмрук в лицето му. Тиш закри с ръце устата си и извика. Главата на мъжа се завъртя и той се блъсна в стената.

— Облечи се — обърна се Мърсър към Тиш. — Ще те изведа оттук.

Розенбърг възвърна равновесието си и извади петнайсетсантиметрова кама. Мърсър приклекна, изви тяло, протегна крак и го ритна. Мъжът падна по гръб. Тялото му се разтрепери. Мърсър го ритна още веднъж в стомаха и после в лицето. Главата на Розенбърг се удари в стената. Той се отпусна и изгуби съзнание.

Мърсър погледна Тиш, която още беше в леглото.

— Този сигурно не е сам. Облечи се.

Тя скочи и за броени секунди нахлузи джинси и тениска, но въпреки това Мърсър успя да забележи изящните й дълги крака и белите й копринени бикини.

Той бавно отвори вратата и погледна пазачите. Кръвта под столовете им подсказа, че двамата агенти са мъртви.

— Господи — изстена Тиш.

Мърсър спря за миг, намери автоматичен пистолет и резервен пълнител в сакото на единия мъж и ги пъхна в джоба си.

Той хвана Тиш за ръката и я поведе надолу по стълбите. Огледа бързо лицата на хората там и затвърди подозренията си, че убиецът горе не е сам. Пред вратата на фоайето стояха трима мъже, а други трима се бяха вторачили във витрината със съобщенията, но всъщност следяха отраженията на стаята в стъклото.

Бегълците завиха по коридора, минаха през врати с надпис „Вход забранен“ и се озоваха на товарна платформа. Мъжът, който стоеше там, погледна Тиш твърде критично, затова Мърсър заби коляно в слабините му. Не можеше да рискува в случай че човекът бе помощник на убиеца в болничната стая. Двамата с Тиш побегнаха към колата на Мърсър.

Ягуарът запали мигновено. Мърсър се надяваше да избягат, без някой да ги види, но от товарната платформа изскочиха двама мъже и се завтекоха към тях. Мърсър включи на скорост и потегли. Неколцина шофьори гневно натиснаха клаксоните, а три еднакви беемвета се стрелнаха след ягуара. Мърсър зави по Двайсет и трета улица и се отправи към Вашингтон Съркъл.

Обиколи площада два пъти, опитвайки да се отърве от преследвачите, сетне пое по Кей Стрийт. Маневрата му спечели само една-две секунди.

Мърсър извади пистолета „Хеклер и Кох“ и го сложи на коленете си. В пълнителя имаше осемнайсет патрона.

Той дръпна предпазителя и смъкна страничното стъкло. В колата нахлуха звуците на града.

Едното беемве ги настигаше отляво. Шофьорът се бе съсредоточил в пътя, но пътникът не откъсваше очи от Мърсър. Той му махна предизвикателно и извади пистолет „Берета“. Мърсър подпря оръжието си на рамката на стъклото и започна да стреля.

Първите пет куршума пронизаха мъжа. Тялото и главата му подскачаха при всяко попадение. Той се прегърби на седалката и следващите пет куршума пръснаха черепа на шофьора. Беемвето намали, започна да криволичи, блъсна се в едно от огромните дървета, опасващи Кей Стрийт, и после се върна на платното. В огледалото за обратно виждане Мърсър видя, че колата мина в другата лента и се заби в спрял боклукчийски камион. Предното стъкло се строши, когато двете тела излетяха през него.

Тиш бе пребледняла и нервно хапеше устни. Мърсър протегна ръка и окуражително стисна рамото й. Искаше му се да направи нещо повече, но ги преследваха още две коли.

Той мина на червено и зави по Пенсилвания Авеню. Преследвачите сториха същото. Минаваха край сградата на Световната банка, когато в ягуара рикошираха няколко куршума. Тиш се плъзна на пода и Мърсър започна да върти волана ту наляво, ту надясно, но куршумите продължиха да попадат в целта.

Уличното движение стана по-оживено. Мърсър бе принуден да спре за известно време, но за щастие и преследвачите бяха изостанали. Той се приближи до кръстовището на Седемнайсета улица с шейсет и пет километра в час и в същия миг светофарът светна в жълто. Мърсър превключи на втора скорост и настъпи до дъно педала на газта. Двигателят изсвири пронизително и ягуарът профуча през кръстовището.

Мърсър сви рязко надясно и качи колата на тротоара. Пешеходците се разбягаха. Той се върна на платното почти пред Белия дом. Едното беемве се опита да го догони, но се блъсна в дебелите бетонни противотанкови прегради, които пазеха резиденцията на президента. Другата кола не можа да се измъкне от задръстването.

Мърсър спря на ъгъла на Пен и Шестнайсета улица.

— Ето портфейла ми — каза той и го даде на Тиш. — Адресът ми е написан на шофьорската книжка и вътре има достатъчно пари, за да вземеш такси.

Той извади ключа за къщата си от връзката на стартера.

— Кодът на вратата е 36-22-34. Ще дойда веднага, щом мога.

— Ще се оправиш ли? — Очите на Тиш бяха широко отворени от страх.

— Не се тревожи. Върви.

Тя кимна, изскочи от колата и мигновено се сля с потока от хора, които бяха излезли в обедна почивка.

Мърсър подкара по Шестнайсета улица, мина край хотел „Вашингтон“, върна се на Пенсилвания Авеню и погледна в огледалото за обратно виждане. Още го преследваха, затова реши, че засега Тиш е в безопасност.

Докато си проправяше път през оживеното улично движение, той отново чу непогрешимия звук на автоматично оръжие. Първите изстрели рикошираха в багажника на ягуара и пробиха задното стъкло на десетина места, а следващите спукаха задната лява гума.

Колата стана неуправляема. Воланът беше като хлъзгаво живо същество в ръцете на Мърсър. Той разбра, че ягуарът е обречен. Лудешкото криволичене на колата бързо разчисти пътя и Мърсър навлезе в отсрещното платно. Най-после спря пред входа на метрото. В далечината се разнесе вой на полицейски сирени.

Той сложи нов пълнител в пистолета, изскочи от колата и побегна надолу по ескалатора, разблъсквайки с рамо хората. Пътниците недоволстваха, докато той си проправяше път през тълпата. Пазачът в стъклената будка беше последната му грижа. Стигна до перона и се стъписа, като видя, че няма достатъчно хора, за да се скрие. Обърна се и забеляза трима мъже, които бягаха към него. Оръжията им се виждаха под саката.

Лампите на пода започнаха да мигат, показвайки, че пристига влак. Разнесе се тътен. Мърсър знаеше, че ако се качи на влака, незабавно ще бъде убит. Тези хора очевидно не изпитваха угризения да разстрелват на публично място.

Шумът стана оглушителен и влакът изскочи от тунела. Спирачките изсвириха. Преследвачите на Мърсър бяха само на двайсетина метра и единият бръкна в сакото, за да извади оръжието си. Мърсър имаше само една възможност за бягство и се възползва, без да се замисля. Той хукна към края на платформата и скочи на два метра пред идващото влакче.

Машинистът натисна свирката и удари спирачки, но Мърсър не забеляза това. Беше се съсредоточил в триметровия скок. Ако скочеше твърде далеч, щеше да се приземи на релсата, по която минаваше електричество, да изгори и да спести труда на нападателите.

Приземи се на ниската платформа между двете релси. Тялото му политна напред от инерцията и той с изумление видя, че от отсрещната страна към него се приближава друг влак. Мърсър размаха ръце, опитвайки се да запази равновесие, и почти успя.

Влакът го блъсна по рамото. Мърсър полетя назад и се удари в първия. Лежа на земята една-две минути, опитвайки да се съвземе. Накрая се изправи и без да обръща внимание на стъписаните лица на пътниците, долепи гръб до единия вагон и подпря краката си на другия, за да се изкатери на покрива на мотрисата. Сред виковете и полицейските свирки, отекващи в станцията, той чу, че вратите се затварят.

Разнесе се изстрел и куршумът рикошира в покрива до главата му. Мърсър се претърколи по гръб, насочи пистолета си към убиеца, който стоеше на пешеходния мост между релсите, и стреля. В същия миг влакът потегли. Куршумът разби бетона далеч вляво от мишената. Мъжът стреля отново. Мърсър се претърколи на покрива и избегна куршума.

След миг мотрисата се насочи към моста. Мърсър видя убиеца през еднометровата пролука и натисна спусъка. Човекът падна и вагонът влезе в тъмния тунел.

Пътуването в мрака беше кошмарно. Мърсър имаше чувството, че влакът се движи с шеметна скорост. Крепеше се едва-едва на покрива и се страхуваше, че ще бъде размазан в ниския таван на тунела. Шумът и вибрациите бяха влудяващи, но той се държеше здраво и стискаше челюсти.

След няколко минути, които му се сториха цяла вечност, мотрисата се приближи до следващата станция. Мърсър се придвижи напред и стигна до пешеходния мост. На спирката несъмнено щеше да има резервен екип. Бяха го хванали в капан.

Чакането на станцията се проточи, докато пътниците слизаха и се качваха. Мърсър се уплаши, че влакът ще бъде задържан заради трупа, който бе оставил на предишната спирка. Но след миг чу камбанен звън и вратите се затвориха. Мотрисата потегли и след секунда Мърсър видя друг стрелец, застанал на пешеходния мост.

Той вдигна пистолета си и се прицели точно когато мъжът насочи беретата си към него. Нито един от двамата нямаше време да стреля, преди Мърсър да изчезне в тъмния тунел. Вдигнатата му ръка се удари в бетонната стена. Пръстите му се разтвориха и оръжието се изплъзна. Пистолетът изтрака два пъти на покрива и падна в мрака.

Мърсър се претърколи по корем и прокле болката и глупостта си. Сега нямаше оръжие, а трябваше да се справи с неизвестен брой врагове.

Докато влакчето се движеше на юг от паметника на Джеферсън, той осъзна, че има възможност да избяга, когато пресичат река Потомак. Нямаше друг избор. Щом мотрисата се показа на дневната светлина, Мърсър седна и събу обувките си. Влакчето пое по моста над бавно течащата река, като дрънчеше и тракаше — досущ стар парен локомотив. Мърсър се изправи и силната въздушна струя развя сакото му. Той го съблече, погледна сапфирената вода долу и скочи.

Разтърсващите вибрации на мотрисата заглъхнаха, докато летеше към реката, и за миг всичко утихна с изключение на вятъра в ушите му. Падането в мътната вода едва не го накара да загуби съзнание, но студът бързо го съживи. Мърсър се намираше дълбоко под повърхността на реката и изплуването нагоре беше мъчително.

Най-после той излезе на повърхността и изкашля водата от белите си дробове. Погледна към моста, но влакчето вече бе отминало.

След двайсетина изтощителни минути той се измъкна на брега.

— Добре дошъл във Вирджиния — изхриптя Мърсър.

Тихия океан

Модерната ядрена подводница представлява оптимална платформа за събиране на важни разузнавателни данни. Със способността си да остава под водата дълго време и абсолютната си безшумност тя може да остане близо до неприятелски бряг в продължение на седмици или дори месеци, без да бъде разкрита.

Подводницата, която дебнеше на двеста мили северозападно от Хавай, беше там от седем месеца и с изключение на един незначителен инцидент, нито веднъж не бе забелязана. До края на патрула оставаха още седмица-две, затова бойният дух, който бе спаднал, най-после отново се повдигаше.

Членовете на екипажа, предимно северняци, вече не се подиграваха на силния грузински акцент на капитана. Пререканията, които се бяха превърнали във всекидневие дори за този изключително дисциплиниран екипаж, бяха престанали. Мъжете знаеха, че скоро ще усетят топлината на слънцето, ще вдъхнат чист въздух и отново ще бъдат със семействата си.

Капитанът, сериозен човек на петдесет и пет години със сурово лице, бавно огледа командния пункт. Червените дежурни лампи озаряваха лицата на хората му, докато ъглите на помещението тънеха в мрак. И той очакваше с нетърпение да се прибере вкъщи. Макар че бе загубил съпругата си преди много години, капитанът имаше дъщеря, която щеше да роди първото му внуче в негово отсъствие.

Той се запита дали ще бъде момче, или момиче. И ако бъдеше момче, дали тя щеше да го кръсти на него, или на онзи идиот, съпруга си.

— Капитане, контактът е на 2-0-5 градуса, разстояние петнайсет мили — съобщи операторът на сонара.

Мостикът се зареди с енергия от очакване. Очите на всички бяха приковани в капитана. Той погледна часовника си и реши, че това е корабът, който чакат.

— Сонара, идентифицирай сигнатурата на целта, моля — спокойно нареди капитанът.

— Твърде е далеч, господин капитан. Трябва да изчакаме. Разстояние тринайсет мили. Скорост тринайсет възела.

Капитанът взе микрофона.

— Торпедното отделение, напълнете цистерните без първата и втората, но не отваряйте външните люкове.

Макар че беше на мостика и на трийсет метра от торпедното отделение, капитанът чу как водата изпълва цистерните. Само се надяваше, че наоколо няма друг, който да чуе същото.

— Сонара, можеш ли вече да идентифицираш сигнатурата?

— Да, господин капитан.

Скъпият акустичен компютър на борда анализираше звуците на приближаващия се кораб и дигитално изчистваше стържещото въртене на витлото му, триенето на вълните в корпуса и шума на морето.

— Засякохме целта. Сигналът е силен. Повтарям, корабът е наш.

Ултразвуковият генератор излъчи през водата сигнал, предназначен да бъде засечен само от онези, които го очакваха. Това беше сигналът, който компютърът търсеше и капитанът чакаше.

Той отново взе микрофона.

— Торпедното отделение, отбой.

— По дяволите! — извика операторът на сонара и махна слушалките.

— Какво има? — попита капитанът.

От ушите на човека течаха тънки струйки кръв. Той говореше неестествено високо.

— Отново подводна експлозия, сър. По-силна от другите.

— Свободен си — каза капитанът.

Чувствителната сонарна апаратура имаше авариен акустичен буфер, за да предпазва ушите на хората, които работеха с нея, но въпреки това четиримата му най-добри оператори страдаха от трайно увреждане на слуха, дължащо се на неспособността на буфера да ги защити от подводните експлозии наоколо. Уредът не бе направен за подобна употреба. Нито хората.

Арлингтън, Вирджиния

Мърсър потупа по рамото шофьора на таксито и му даде двайсет долара.

— Задръжте рестото. Съжалявам за седалката.

Седалката на жълтия форд и костюмът на Мърсър бяха мокри. Той слезе от колата и тръгна към къщата си.

Външната врата беше отключена. Мърсър влезе и въздъхна дълбоко. Прибирането му у дома бе продължило почти час и половина, след като се бе измъкнал от реката близо до сградата на Пентагона. Той бе изцедил водата от дрехите си зад един изоставен стар автобус и после се бе обадил на приятел от полицията на метрото.

Приятелят обеща, че надупченият от куршуми ягуар на Мърсър ще бъде закаран в гараж в Анакостия, а не на големия паркинг за конфискувани коли в града. Освен това той увери Мърсър, че докладът за колата ще „изчезне“ поне за две денонощия. Щяха да минат няколко дни, докато откриеха Мърсър по съсипаната му кола.

Той не разполагаше с много време, за да разсъждава какво се бе случило и защо.

Чу звука на телевизора и разбра, че Тиш Талбът е в къщата. Качи се по старинното стълбище. Тиш спеше в бара. Беше се изтегнала на дивана, но се събуди бавно и се протегна.

— Как се чувстваш? — попита Мърсър и отиде да си налее питие.

— Не съм сигурна — отговори Тиш и после забеляза мокрите му дрехи. — Господи, добре ли си?

— Да речем, че не съм готов да го направя отново. — Мърсър извади две бири от стария хладилник и ги отвори.

— Не, благодаря. Позволих си да отворя бутилка вино. — Тя посочи пълната до половината чаша на масичката за кафе.

— И без това не ти предлагах бира. — Мърсър надигна първото шише и изпи съдържанието на седем големи глътки. — Искам да се изкъпя и да се преоблека. Ще се върна след няколко минути.

След десет минути той дойде облечен в джинси и блуза с надпис „Питсбърг Пенгуинс“. Тиш бе сгънала одеялото и седеше на бара.

— Къщата ти е прекрасна. Аз направих грешката да предпочета привлекателното пред практичното, когато купих бунгало в Сан Диего. Цялото ми жилище е по-малко от тази стая.

— Някой ден най-после ще призная, че живея тук, и ще обзаведа помещенията.

— Забелязах липса на умения за обзавеждане — топло се усмихна Тиш. — Господи, ръката ти!

Мърсър погледна дясната си ръка. Кожата беше охлузена. Бе се опитал да я превърже в банята, но не бе успял, и раната се бе отворила. Болеше го и кървеше, но не беше сериозна. Мърсър взе чиста хавлия, но Тиш я грабна от ръцете му.

— Остави на мен — каза тя и започна да попива кръвта от раната.

Ахна, когато докосна ръката му, бавно я обърна и я разгледа съсредоточено.

Ръцете му бяха оформени от труда и болката. Дланите бяха загрубяли и мазолести, а горната им страна бе осеяна с белезникави белези. Ноктите му бяха грижливо поддържани, макар че единият бе напукан чак до кожата. Но въпреки нараняванията, пръстите му бяха дълги и хубави. Тиш пусна ръката му и го погледна в очите.

— Изкарвам си прехраната с физически труд и това са инструментите ми — усмихна се Мърсър.

— Тогава предполагам, че това охлузване не те безпокои много.

— Безпокои ме, по дяволите, но няма да го призная.

Тя отмести поглед встрани и когато заговори, гласът и беше сериозен.

— Искам да ти благодаря, че спаси живота ми. Господи, колко банално прозвуча.

— Това е най-малкото, което мога да направя, след като баща ти спаси моя живот навремето. Как е Джак?

— Татко ми почина преди около година. Не знаеше ли?

Лицето му пребледня.

— Щях да ти го кажа в болницата, но онзи мъж влезе в стаята — добави тя.

— Как?

— Загина на нефтена платформа край Индонезия. Преобърнала се от силен тайфун.

Мърсър се вцепени и се наложи да се подпре на бара, за да не падне. Без да пророни дума, той изтича в спалнята си и след минута се върна, като държеше телеграмата, изпратена от Джак Талбът. Мърсър я подаде на Тиш. В първия миг тя сякаш се страхуваше да я докосне, но после я взе и бързо я прочете.

— Нищо не разбирам — озадачи се тя, поглеждайки Мърсър.

— И аз. Но някой иска да ме забърка в тази история, за каквото и да става дума. А ти наистина си в опасност. — Той изпи бирата и извади още една от хладилника. — В болницата каза, че нямаш представа защо те охраняват, нито защо баща ти или онзи, който е изпратил телеграмата, смята, че си в опасност.

— Да. Аз съм морски биолог. Кой би искал да ме убие? И между другото, как разбра, че мъжът, който влезе в стаята ми, не е лекар?

— Първо, той каза, че е уролог. Аз казах същото на пазачите от ФБР. Единият от тях трябваше да дойде да провери документите ми. Освен това никой лекар не обикаля болницата с улични обувки, при това груби като неговите. — Мърсър сви рамене. — А що се отнася до това защо някой иска да те убие, ще трябва да разберем. Очевидно е, че тази история е свързана с последното пътуване на „Океански търсач“. Защо не ми разкажеш всичко?

Тиш бе готова да се разплаче и трябваше да нормализира дишането си, преди да заговори.

— Мислиш ли, че всички онези хора са били убити заради мен? — изхлипа тя.

Мърсър заобиколи бара и я прегърна. Косите и ухаеха на болничен сапун и бяха гладки и хлъзгави. Той я погледна в очите и заговори тихо.

— Смятам, че никой не е трябвало да оцелее от онова пътуване. А сега, разкажи ми за него.

Тиш изчака малко, за да се успокои.

— Преди няколко седмици на плажа на Мауи на запад от Хана бяха намерени седем сиви кита. Всичките бяха мъртви. Биолог от университета в Хавай им направи аутопсия и установи, че храносмилателните им трактове са запушени с минерали — петдесет и пет процента силициев двуокис, магнезий, калций, желязо и следи от злато.

— Описваш лавата.

— Така помисли и биологът. Теорията му беше, че китовете били привлечени от огромни колонии планктон, които обикновено обграждат новообразуван подводен вулкан заради топлината. Докато ядат, китовете поглъщат и частиците лава във водата. Храносмилателният им тракт постепенно се задръства с минерали и те вече не могат да се хранят.

— И какво се случи после?

— Повикаха НАОМ да разследва случая. Въздушното наблюдение на водите северно от Мауи не показа нищо — нито новообразуван остров, нито облаци, пепел или дори пара. После спуснаха сонари и след дванайсет часа откриха нов вулкан на около двеста мили от Хавайските острови. „Океански търсач“ бе изпратен късно вечерта в четвъртък. Двайсет и четири часа по-късно корабът експлодира. Спасиха ме и аз предположих, че е станал някакъв инцидент, но сега не знам какво да мисля.

Мърсър й наля още една чаша вино и отвори още една бира за себе си. Адреналинът му спадаше и той беше жаден.

— Защо са всички онези кабарчета на картата? — попита Тиш, сменяйки темата.

Тя имаше предвид картата на света зад бара, на която бяха забити множество кабарчета в различни цветове.

Мърсър разбра, че малкото отклонение ще даде на Тиш достатъчно време да се успокои и да отговори на десетките въпроси, които искаше дай зададе.

— Това са местата, където съм бил. Различните цветове показват защо съм ходил там. Зеленото е за удоволствие, например Карибските острови. Червеното е за командировките от Института по геология на САЩ, предимно на съвещания в Европа и Африка. А синьото е за консултациите, които съм давал на различни минно-геоложки компании.

Тиш забеляза, че последната категория включва някои доста екзотични места — Тайланд, Намибия, Южна Африка, Аляска, Нова Гвинея и най-малко още петнайсетина други страни.

— А защо в Централна Африка кабърчето не е цветно? И коя е страната, в която е забито?

Мърсър се натъжи.

— Това е Руанда. Бях там за шест месеца през 1994 година, докато светът наблюдаваше как осемстотин хиляди души от племето тутси бяха убити от мнозинството хуту. Извикаха ме да дам консултация, когато насилието избухна, и вместо да офейкам, аз се присъединих към група войници, които се опитваха да защитят бягащите селяни.

— Господи, защо си го направил? Чух, че сраженията са били изключително жестоки.

— Роден съм в онази част на света. Родителите ми и аз живяхме в Руанда в първите години на независимостта й. Бях малък и не си спомням масовите убийства през 1964 година, но не съм загубил лоялността си към приятелите от племето тутси, с които израснах.

Тиш разбра, че той премълчава нещо, но не настоя.

— А безцветното кабърче в Ирак?

Мърсър се усмихна.

— Не съм ходил там. Дори да съм бил, не мога да говоря за това.

— Същински Джеймс Бонд, а?

— Нещо такова. — Той още имаше белези от онази мисия. Информацията, която бе донесъл, задейства операция „Пустинна буря“. — А сега разкажи ми как те спасиха.

— Корабът експлодира късно през нощта в петък. Бях на задната палуба и настройвах акустичната апаратура. Не чух и не видях експлозията. Както си стоях, неочаквано се озовах във водата. Спомням си, че не чувах нищо. Мисля, че временно загубих слуха си.

— Ударната вълна те е оглушила. Това е нещо обичайно. Продължавай.

— Наблизо имаше надуваема лодка и аз доплувах до нея.

— Вече е била надута? — отново я прекъсна Мърсър.

— Да. Като се замисля, много е странно. Обикновено тези лодки се съхраняват в големи пластмасови цилиндри. Може би експлозията е освободила въглеродния двуокис, който се използва, за да я надуе.

Това прозвуча малко пресилено и Мърсър си напомни по-късно отново да я разпита за лодката.

— Целия ден прекарах в лодката, докато „Септемврийски лавър“ не ме спаси.

— Товарният кораб?

— Да. След два часа дойде да ме вземе хеликоптер на военноморските сили. Лекарят на борда ми сложи инжекция и когато се събудих, бях във Вашингтон.

— Можеш ли да опишеш товарния кораб?

— Не знам. Нямаше нищо забележително. Нямам представа какви бяха размерите му. Имаше няколко крана. На комина в задната част на кораба бе нарисуван черен кръг с жълта точка в средата.

— Какво друго можеш да ми кажеш?

Тиш се замисли. Гладкото й чело се намръщи. Очевидно искаше да каже нещо, но не беше сигурна във фактите.

— Чух руска реч — неочаквано съобщи тя.

— Руски? Сигурна ли си?

— Не съвсем.

— Кога?

— Когато започнаха да ме издърпват на товарния кораб. Членовете на екипажа крещяха заповеди на руски.

— Но откъде знаеш, че е бил руски? Някои скандинавски езици звучат подобно.

— Преди година участвах в изследователски екип в Мозамбик. Изследвахме опустошенията, които местното правителство бе нанесло на гнездата на скаридите по крайбрежието. Експедицията включваше представители на НАОМ, „Удс Хоул“, правителството на Мозамбик и руски екип. Имах връзка с един от руснаците. Когато оставахме сами, той ми говореше на руски. Никога няма да забравя звученето на този език.

Тиш погледна Мърсър така, сякаш го предизвикваше да я упрекне.

— Добре, чула си руска реч. Може би на борда е имало имигранти руски моряци. Какво се случи, докато беше в спасителната лодка?

— Нищо. Бях в безсъзнание, докато ме спасиха.

— И не си спомняш нищо?

— Ударната вълна от експлозията ме изхвърли от кораба. Какво би трябвало да си спомням? — Умората й се отразяваше.

— Съжалявам. Трябва да си изтощена. — Мърсър погледна часовника си. Беше 16:30. — Защо не поспиш? Ще те събудя в седем. Убеден съм, че копнееш да хапнеш храна, която не е приготвена в болница.

— Да, би било чудесно.

Мърсър я заведе в една от двете стаи за гости, показа й банята и й даде няколко хавлиени кърпи, а после извади още две бири от хладилника, отиде в кабинета си, запали лампата на бюрото и вдигна слушалката на телефона.

— „Берковиц, Соулман и Литъл“ — изчурулика след миг женски глас.

— Искам да говоря с Дейвид Соулман. Предайте му, че го търси Филип Мърсър.

От десетките адвокати, с които Мърсър бе имал работа през живота си, Дейвид Соулман беше единственият, когото харесваше. В края на петдесетте и началото на шейсетте години на XX век Соулман бе служил като корабен офицер. Лявата му ръка бе обгорена по време на инцидент в машинното отделение и се бе наложило да бъде ампутирана. Той бе принуден да напусне Търговския флот и после бе завършил право.

Трийсет години по-късно кантората му в Маями имаше стотина сътрудници адвокати и съветите му струваха петстотин долара на час. Соулман беше седемдесет и пет годишен, но умът му още сечеше и знанията му по международно морско право бяха огромни.

— Как си, Мърсър? От месеци не съм чувал гласа ти. Кажи ми, че си в Маями и си търсиш белята.

— Съжалявам, Дейв. Във Вашингтон съм и вече си намерих белята.

— Не ми казвай, че ченгетата най-после са те арестували, защото дразниш туристите пред Белия дом.

— Никой не забелязва, когато правя това, по дяволите. Дейв, какво знаеш за кораб на име „Септемврийски лавър“?

— Обаждането ти официално ли е?

— Да. Изпрати сметката на НАОМ.

— НАОМ, а? А те знаят ли?

— Още не, но ако се окажа прав, няма да имат нищо против.

— Снощи „Септемврийски лавър“ спаси онази жена от научноизследователския кораб на НАОМ, нали?

— Точно така.

— „Септемврийски лавър“ е собственост на „Океански превози и товари“. Централата им се намира в Ню Йорк, но всичките им кораби са регистрирани в Панама и екипажите са италиански. „Лавър“ е товарен кораб и обикновено плава в Северния Тих океан. Чакай да помисля. Дълъг е около четиристотин фута и има водоизместимост трийсет хиляди тона. Единственото забележително нещо около този кораб е спасяването снощи.

— Дейв, искам да провериш какви товари превозва, по-големите договори и собствениците. Порови се. Освен това, можеш ли да ми намериш информация за всички кораби, потънали в същите води като „Океански търсач“?

— Какво става в параноичното ти съзнание?

— Още не знам и не мога да говоря за подозренията си. Случайно да знаеш каква е емблемата на комина му?

— Да, китка лаврови клонки.

— Сигурен ли си?

— Да. Това е търговската марка на „Океански превози и товари“. Корабът им „Августовска роза“ има китка рози на комина, а „Декемврийски ирис“ — ириси.

— Тогава няма начин на комина да е нарисуван черен кръг с жълта точка в средата?

— Не, освен ако компанията не е променила четирийсетгодишната си традиция.

— Благодаря, Дейв, длъжник съм ти. Изпрати ми по факса информацията и аз ще поема нещата оттам.

— Готов ли си за едно лесно предизвикателство? — попита Соулман. Това беше традиция между двамата, откакто се бяха запознали през 1983 година на прием в чест на неколцината оцелели от „Титаник“.

— Казвай.

— Кой е последният собственик на „Кралица Елизабет“ и как е променил името на кораба на кораба?

— С. У. Тунг и го е кръстил „Морски университет“.

— Копеле — измърмори Соулман и затвори.

Мърсър прелисти тефтерчето си, търсейки телефонния номер на института по океанография „Удс Хоул“.

— Време е да поискам поредната услуга — измънка той, когато телефонът започна да звъни.

— Да — отговори познат плътен баритон.

Мърсър мигновено позна непринудеността на поздрава. Акцентът беше харлемски.

— Защо не казваш „ало“, Страшилище?

— Само един човек се осмелява да ме нарича така. Ти ли си, Мърсър?

— Не. Тук е масачузетския филиал на Ку Клукс Клан. Търсим дарения.

— Ти си. Как си, по дяволите?

Преди три години минно-геоложка фирма от Пенсилвания се бе свързала с Мърсър за имот, който наскоро бяха купили в щата Ню Йорк. Компанията се надяваше да отвори отново антрацитната мина, разработена през деветдесетте години на XIX век. По време на първите проучвания из наводнената до половината мина Мърсър и малък екип на фирмата попаднаха на стадо бързи, но слепи риби. Мърсър не ги разпозна и се обади в „Удс Хоул“, за да пита за мутиралия вид. Оттам изпратиха двама морски биолози и няколко помощници. Мината така и не бе отворена отново, но изследователската работа даде на млад специалист на име Чарлс Уошингтън тема за докторска дисертация и постоянно назначение в „Удс Хоул“. Мърсър кръсти Уошингтън „Страшилището“ заради любовта му към романите на Стивън Кинг и смразяващите кръвта истории, които разказваше, за да забавлява екипа, докато работеха в тъмните тунели.

— Един ден по-стар и по-задлъжнял.

— Не знаеш какво е дълг, докато не видиш вноските за новото ми беемве, по дяволите.

— Какво стана с учените със сака с кожени кръпки на лактите, неподдържани бради и очукани саабове?

— Това е за стари белокожи пръдльовци, а не за нас, готините черни братя. Пък и чух, че ти караш ягуар.

— Само за да докажа, че не съм стар белокож пръдльо.

— Глупости, но въпреки това те обичам. Не се обаждаш само да побъбрим, нали? Какво става?

— Преди година от „Удс Хоул“ са изпратили екип в Мозамбик, за да провери гнездата на скаридите. Знаеш ли нещо по този въпрос?

— Не, но чакай малко. Познавам човек, който е наясно с това.

Мърсър чу, че Чарли Страшилището извика на някого в стаята, и след няколко минути се обади нежен женски глас.

— Здравейте. Аз съм доктор Бейкър.

— Добър ден, докторе. Казвам се Филип Мърсър, от Института по геология. — Мърсър реши, че е най-добре да говори официално. — Опитвам се да получа информация за експедиция на „Удс Хоул“ в Мозамбик миналата година.

— Аз участвах в тази експедиция като директор на лаборатория.

— Спомняте ли си някой от руските учени, по-точно един сравнително млад мъж? Съжалявам, но не знам името му.

— Вероятно говорите за Валерий Бородин. Той беше биолог, но разбираше най-много от геология. Прекарваше повечето си време с една от експертките от НАОМ. Щастливка.

— Защо?

— Аз може и да съм на шейсет и шест, господин Мърсър, и да имам четири прелестни внучета, но старите ми очи още могат да оценят мъжката красота. А Валерий Бородин беше много красив.

— Казвате, че е разбирал най-много от геология?

— Точно така. Ако искате да научите нещо повече за него, предлагам да се свържете с онази дама от НАОМ. В момента не мога да си спомня името й, но ако ми дадете малко време, ще се сетя.

— Не се притеснявайте, доктор Бейкър. Бяхте повече от любезна. Благодаря на вас и на доктор Уошингтън. — Мърсър затвори, облегна се назад на стола и се замисли върху информацията, която бе събрал.

Умрели китове. Експлозия на научноизследователски кораб. Опит за убийство на единствения оцелял. Телеграма от мъртъв приятел. Товарен кораб с две различни емблеми на комина. Италиански екипаж, който говори руски. Руски биолог, който не разбира от биология и вероятно няма нищо общо със случващото се. Мърсър погледна мрачно празните бирени бутилки на бюрото.

— С други думи, не разполагаме с нищо — установи той и загаси лампата.

Банкок, Тайланд

Туристите описват Тихоокеанските острови като искрящи скъпоценни камъни, но всеки, който е виждал островите Спратли, ще се съгласи, че те приличат на шепа чакъл, хвърлен в средата на Южнокитайско море. Островите Спратли са разпръснати в район с размерите на Нова Англия, но общата им площ е едва две квадратни мили. Стотината островчета, кораловите рифове и атолите са незабележими, но въпреки това шест нации претендират, че са тяхна суверенна територия.

В усилие да легитимират претенциите си, тези държави са отишли толкова далеч, че са разположили военни части на някои от тях. Виетнам е окупирал двайсет и пет острова, Китай седем, Филипините осем, Малайзия три и Тайван един. Султанът на Бруней също държи, че владее един от тях, но малкото късче земя обикновено е залято от прилива и шест месеца в годината се намира под водата.

Отначало мнозина западни наблюдатели се отнасяха с насмешка към претенциите, наричайки ги бедняшки империализъм. Отношението им обаче се промени след конфликт между Китай и Виетнам през март 1988 година, който отне живота на седемдесет и седем виетнамци и на неоповестен брой китайци.

Тези две комунистически държави не си размениха удари само заради териториални претенции, нито от национална гордост. Мотивът за конфронтацията беше основният интерес — алчността. Откакто в средата на осемдесетте години на XX век по крайбрежието на Южен Виетнам бе открит нефт, държавите около Южнокитайско море проявяваха изострен интерес към природните богатства, намиращи се под топлите води. Полезните изкопаеми, изобилието от риба и местоположението на островите Спратли в центъра на маршрутите на корабите, пътуващи между Тихия и Индийския океан ги бяха направили едно от най-оспорваните места на земното кълбо.

В стремежа си да поведе диалог между спорещите страни, през 1992 година правителството на Индонезия ги покани в Бандунг, на около шейсет мили източно от Джакарта. Министрите се срещнаха за няколко седмици, за да обсъдят целите си. Китай обеща да помисли за общо икономическо развитие на островите Спратли, ако всички останали претенденти се откажат от териториалните си интереси. В отговор на това Малайзия купи два крайцера от Великобритания.

Срещата бе прекратена, без да бъде постигнато споразумение.

Оттогава положението продължи да се влошава. Виетнам започна да обстрелва плавателните съдове, приближили се до остров Амбойна Кей, а Малайзия укрепи позициите си, като направи летище на Терумба Лаянг-Лаянг. Тайван превзе още два острова и разположи постове. Тайванците бяха заплашени от китайски военен кораб — действие, което едва не доведе до война между двете държави.

Подновената агресивност на Тайван, съчетана с масирани парични потоци от американски и европейски петролни компании, накара правителството на Тайланд да направи нови опити да постигне мирно уреждане на спора. Ето защо министрите на шест съперничещи си страни и представители на Съединените щати и Русия се срещнаха в Банкок по покана на тайландския министър на външните работи.

Съвещанието се проведе в хотел „Шангри-ла“ на Сатън Роуд на брега на река Чао Фрая, която се вие през целия град. Зад затворените врати от тиково дърво на новия хотелски конгресен център осемте представители и свитите им от помощници и преводачи заседаваха по десет часа всеки ден. По всичко личеше, че преговорите ще бъдат успешни.

Китайският представител министър Луцзюан беше готов да отстъпи пълен суверинитет на островите, ако Съединените щати върнат на страната му статута на най-облагодетелствана нация. В замяна американският представител, заместник-министърът на търговията Кенет Донъли, щеше да получи гаранции, че на няколко американски петролни компании ще бъдат дадени правата да проучват два района на островите Спратли.

Всички делегати се съгласиха, но тайванският и руският представител продължиха да изтъкват различни юридически тънкости като тактика на протакане. Банкокското споразумение беше готово, но министър Трен и посланик Генадий Перченко бавеха окончателното подписване на документа.

По време на преговорите посланик Перченко предимно мълчеше, но преди седмица зае обичайното си място на кръглата маса в богато обзаведената зала, сякаш напълно преобразен. И започна да говори, без да спира. Отначало министър Луцзюан реши, че Перченко и Трен печелят време, за да може Тайван да се подготви за военни действия, но сателитните снимки и информацията от разузнавачите край военноморските бази Као Син и Чъ-Лън не показваха повишаване на активността. Кенет Донъли най-после предположи, че с тази тактика руснаците се опитват да защитят някакъв икономически интерес на островите Спратли в замяна на споразумението.

Черпейки умения от двайсет и пет годишния си опит в държавническото изкуство, Перченко смени ролята си от наблюдател в деспот, готов да диктува условията.

Човек от охраната дискретно затвори тежките врати на залата за конференции и зае поста си вляво от делегатите. През рамото му бе преметнат лъскав картечен пистолет. Тайландският министър на външните работи Прем Вивария изчака няколко минути, докато хората в стаята се успокоят, и после откри сутрешното заседание. Пред делегатите от Азия бяха сложени чаши от изящен порцелан с рисунки на бели лотоси, пълни с вдигащ пара чай. Американците и руснаците пиеха гъсто кафе от обикновени бели чаши, каквито имаше в хотелите по целия свят.

През частично закритото със завеса бронирано стъкло министър Прем виждаше блестящата бетонна кула на хотела. Зелената бавнотечаща река зад нея гъмжеше от моторници, шлепове, водни таксита и малки лодки. Пожела си денят да не премине в застой като движението по реката.

— Господа, на вчерашното заседание представителят на Руската федерация посланик Перченко изрази някои опасения на правителството си по отношение на споразумението, което обсъждаме — започна Прем и преводачите зашепнаха на делегатите.

Безпокойството на Прем беше очевидно. Перченко, възпълен, разрошен мъж на около шейсет години, се усмихна сдържано.

Като експерт той бе участвал в изработването и приемането на Конвенцията по морско право на ООН през 1982 година в Каракас. На конференцията бяха представени над сто и петдесет държави. След девет мъчителни месеца окончателният документ най-сетне бе написан. Съдържанието му обхващаше всеки аспект на мореплаването в океаните, от опазването на околната среда до риболова, свободното преминаване на плавателни съдове и минно-геоложките проучвания на дъното. Подписаха всички представители, но конвенцията бе блокирана скоро след раждането си, защото Конгресът на Съединените щати отказа да я ратифицира.

Макар и с неуспешен край, работата по конвенцията научи Перченко на много неща, свързани с морското право. И той приложи знанията си в изработката на Банкокското споразумение. По-точно, за да забави подписването му.

След встъпителните думи на министър Прем, Перченко се впусна в десетчасов монолог, прекъснат само от обедната почивка. Речта му бе изпълнена с факти, но абсолютно неуместна. Той изброи в хронологична последователност проблемите, свързани със суверенитета, датиращи от столетие. Макар че конфликтът за островите Спратли се коренеше в подобни исторически сблъсъци, подробностите бяха обсъдени най-подробно на предишните съвещания. Нямаше логична причина лукавият руснак отново да повдига тези въпроси. Щом осъзнаха, че Перченко протака преговорите, другите делегати започнаха безучастно да наблюдават как сенките в стаята се сгъстяват, докато часовете се нижеха.

Това беше третият пореден ден с монолозите на Перченко, безсмислен като останалите два.

В шест вечерта министър Прем учтиво го прекъсна.

— Посланик Перченко, отново стана късно. Управителят на хотела ме уведоми, че вечерята не може да чака прекалено дълго. Затова в наш интерес е да спрем дотук и да продължим утре сутринта.

— Разбира се. — Руснакът се усмихна тъжно. Контролираше гласа си, макар да бе говорил часове наред и за разлика от другите присъстващи в залата не показваше признаци на притеснение или отегчение.

Делегатите бързо се изправиха и напуснаха залата. Перченко не помръдна от мястото си и демонстративно запали холандска пура. Заместник-министърът на търговията Донъли приятелски го потупа по рамото, но пръстите му се забиха дълбоко в меките мускули на руснака.

— Ще се видим на вечерята, партньоре.

Перченко изчака, докато залата се изпразни, и после започна да масажира раменете си, за да прогони болката.

— Проклет каубой — измърмори той.

Генадий Перченко излезе от хотела, пропускайки вечерята, както бе правил повечето пъти досега. Портиерът му повика водно такси и руснакът седна на широката задна седалка.

Водачът на моторницата започна да си проправя път през оживеното движение по реката и се отправи на север, минавайки край елегантния, построен във викториански стил хотел „Ориентал“ — спомен от някога могъщата и обширна Британска империя.

Моторницата бързо пореше повърхността на водата. Банкок отстъпи встрани. Край бреговете бяха завързани шлепове. Многобройните канали, които някога пресичаха града и му бяха спечелили името „Венеция на Изтока“, бяха изчезнали и превърнати в задръстени с автомобили улици, но от реката все още можеше да се видят крещящите контрасти на Банкок — богатството, струпано в лъскавите небостъргачи, и окаяната бедност, обитаваща бараките от летви и листове ламарина, сгушени между складовете.

Острият мирис на водата почти засенчваше вонята на облака от мръсни изпарения, обвил града.

Моторницата мина под Мемориалния мост и сетне край Храма на зората, сплескан конус, типичен образец на тайландската религиозна архитектура. Лъчите на залязващото слънце блестяха по позлатената му фасада.

Докато се движеха на север, градът ставаше все по-стар, сградите все по-порутени, а западноевропейското влияние намаляваше. Къщите бяха построени плътно една до друга и ако някоя се събореше, вероятно целият квартал щеше да рухне като домино.

Най-после водното такси се приближи до „Роял Ривър“, единствения хотел на западния бряг на реката. Сградата беше нова и изключително популярна сред европейските и австралийските групи. Туристите се тълпяха около белите маси на площадката пред хотела. Ярките цветове на късите им панталони и разкопчаните ризи контрастираха с тъмния им слънчев загар.

Генадий Перченко скочи на кея, без да обръща внимание на протегнатата ръка на пиколото, и каза на лодкаря да чака, а после се приближи до салонния управител на крайречния бар, мъж в смокинг със сипаничаво лице и пригладена назад черна коса. Човекът поведе Перченко към единствената свободна маса, като говореше тихо, почти без да движи устни.

— Още няма вест. Ще трябва да чакаш.

Перченко се наежи, като чу заповедта на този човек, който беше само свръзка в шпионския занаят, заменим боклук с незначителна стойност, но въпреки това знаеше, че мъжът има право. Трябваше да чака.

Слаба сервитьорка сложи на масата ром. Както всяка нощ, откакто бе дошъл в Банкок, Перченко се замисли как се бе забъркал в тази каша.

В годините на съветския режим той беше преуспяващ дипломат, партиен функционер с високо обществено положение, който един ден можеше да стане член на правителството. Превратът, падането на съветската власт и последвалото създаване на Руската федерация бяха прекъснали кариерата му. По време на шеметните промени, помели родината му като цунами, Перченко се озова във водовъртеж. Предишните съюзници в Политбюро изчезнаха, а други смениха лоялността си толкова бързо, че самите те изгубиха представа в какво са вярвали. Генадий гледаше как го подминава назначение след назначение. Старото другарство бе заменено с по-безкомпромисна, но и по-изтънчена система на политическо покровителство, която го остави бездеен, докато другите преуспяваха.

В онзи период една ръка се протегна и го измъкна отново на гребена на вълната. По-късно той осъзна, че ръката принадлежи на самия сатана — полковник Иван Кериков, директор на Седми отдел в КГБ. Кериков беше сенчеста фигура в подмолния свят на шпионажа, човек, когото никой не можеше да твърди, че познава, но списъкът на онези, които се страхуваха от него, беше дълъг.

Месец преди официалното начало на преговорите в Банкок Кериков покани Перченко в кабинета си в невзрачна сграда близо до хотел „Москва“, далеч от централата на КГБ. Той му разказа за предстоящата конференция и му предостави избор — да присъства като негов агент или никога да не получи друг пост като дипломат в Министерството на външните работи.

Перченко не попита откъде Кериков знае за преговорите, нито постави под съмнение значението на думата „агент“, а се съгласи и започна да се подготвя.

Пет седмици по-късно шефът му в Министерството на външните работи му съобщи, че е избран да представлява Руската федерация в Тайланд. Генадий наивно попита дали Кериков има някакви изрични заповеди. Шефът му хвърли убийствен поглед и после раздразнено отрече, че познава Кериков.

Пълният мащаб на властта на Кериков стана очевиден в Банкок, когато тайванският посланик дръпна настрана Генадий и му обясни, че и той работи за Кериков и ще изпълнява заповедите на Перченко. От онзи миг Перченко започна да се страхува за живота си. Машинациите около присъствието му на конференцията бяха едно, но Кериков очевидно контролираше хора извън Руската федерация. Генадий не можеше и не искаше да разбере това ниво на власт.

Отначало той трябваше само да присъства на заседанията и да слуша внимателно, но преди седмица положението се промени. Кериков се свърза с Перченко чрез салонния управител от „Роял Ривър“ и му даде указания да протака окончателното подписване на споразумението. Не му обясни нищо и страхът от Кериков не позволи на Генадий да зададе въпроси. Щом Иван Кериков искаше да се забавят преговорите в Банкок, Перченко щеше да направи точно това.

Така че Генадий започна да протака и да очаква запитване от шефовете си в Министерството на външните работи. Предполагаше, че мълчанието им е поредното доказателство за влиянието на Кериков. Перченко лесно можеше да се справи с натиска, упражняван върху него от другите делегати, а помощта на тайванския посланик улесняваше задачата му. Но въпреки това искаше да знае какъв е планът на Кериков. Колко дълго трябваше да бави преговорите? И каква беше крайната цел?

Докато наблюдаваше как салонният управител си проправя път между препълнените маси, за да настани група холандски туристи, Перченко разбра, че няма да открие отговорите.

— Да — измърмори той. — Трябва да чакам.

Москва

Полковник Иван Кериков отмести изпитателния си, безчувствен поглед от лицето на мъжа отсреща и допря горящия край на фаса към поредната цигара, пъхната между тънките му устни. Щом димът изпълни белите му дробове, той угаси угарката в препълнения пепелник и отново се вторачи в госта си. Мъжът сякаш се смали от безпощадния му поглед.

Кериков продължи да преценява човека пред себе си през лютивия облак. Макар че го виждаше за пръв път, мъжът очевидно бе замесен от същото тесто като мнозина други счетоводители бюрократи, и Кериков имаше чувството, че го познава. Счетоводителят беше в униформа на майор от КГБ, която обаче бе ушита лошо и висеше на тесните му рамене и хлътнали гърди. Едно-две отличия приличаха по-скоро на извинение, отколкото на свидетелство за храброст. Кожата му имаше нездрав вид и ако съветските лекари не бяха усъвършенствали евтината очна хирургия, мъжът сигурно щеше да носи очила с дебели лупи. Кериков си спомни с отвращение, че финансовият инспектор стисна ръката му немощно, сякаш държеше найлоново пликче с черва.

Полковникът не се изненада, когато преди час този човек се представи на секретарката му. Той очакваше ревизия от Централното бюро на КГБ и мъжът беше първият от десетината дребни копои, които щяха да се нахвърлят върху бюджетните му доклади като хрътки, преследващи прясна следа.

Ревизията предстоеше отдавна. След разпадането на Съветския съюз всеки правителствен сектор бе преоценен. Щедрите бюджети, отпускани от Брежнев и Андропов, бяха намалели при Горбачов и Елцин, а отчетността бе затегната. Всяка рубла и копейка трябваше да бъде проследена и отчетена. Финансовите несъответствия станаха недопустими. Влиянието на КГБ пролича във факта, че бе последната от големите организации, която стана жертва на ревизорите.

От шест месеца Кериков знаеше, че инспекторите се интересуват от делата на неговия Седми отдел „Научни операции“. По жестока ирония на съдбата този интерес съвпадаше с огромните нови разходи, които той бе принуден да оправдава пред мършавия майор, който седеше от другата страна на дървеното бюро.

Ревизорът започна да рови в евтиното си куфарче от изкуствена кожа, а Кериков се замисли за по-лесните времена, на които някога се бе радвал отдел „Научни операции“.

Създаден през бурните години на Великата отечествена война срещу нацистите, Седми отдел бе учреден от самия Сталин, за да помогне за внедряването на заловените вражески технологии в съветската армия. Докато руските войски навлизаха в Германия и освобождаваха фабрики и лаборатории, членовете на новия отдел „Научни операции“ се грижеха тайните разработки да бъдат запазени и транспортирани в огромна база край черноморския град Одеса.

Ако преценяха, че някой обект е важен, служителите на Седми отдел издаваха заповед и цели сгради бяха демонтирани, опаковани и пренасяни в Русия, често заедно с работниците, чийто робски труд продължаваше. По този начин бе взет от предградията на Берлин заводът за деутерий, а сетне построен отново, предоставяйки на Русия първия й източник на тежка вода, важна съставна част на атомните бомби. Фабрика в покрайнините на Варшава, която произвеждаше „Циклон-Б“, нервнопаралитичния газ, използван в лагерите на смъртта, бе транспортирана далеч в Урал и през лятото на 1945 година започна да бълва газови оръжия. Офицерите от Седми отдел атакуваха цех на Хайнкле точно преди персоналът да унищожи материалите от научните си изследвания. Документите и моделите, взети при онова нападение, доведоха до разработването на „МИГ-15“, първия съветски реактивен изтребител.

Тъй като стратегическата ракетна площадка в Пенемюнде бе освободена от западните съюзници, Седми отдел се прости с неочакваното наследство от ракетни технологии, но успя да осигури множество талантливи учени и проектите им. „Научни операции“ безспорно осъществиха най-големия си удар по време на окупацията на Берлин.

Съюзниците от Запада бяха заети да издирват военнопрестъпници в града, докато руснаците търсеха тайни. В сейфа в дома на един от инженерите на „Месершмит“ те намериха формулата за добиване на синтетично гориво, необходимо за турбинни двигатели. Дневникът на управител на „Круп“ съдържаше ключа за металния състав на дюзата за изгорели газове на ракетите „V-2“.

Ето така Седми отдел отнесе много тайни в родната си Русия и осигури на съветските учени основата, която им бе необходима, за да ги приспособят за Червената армия.

До лятото на 1952 година всички откраднати германски технологии бяха преценени и много от тях внедрени, а други изоставени. След като главната мисия бе изпълнена, Борис Улиньов, шефът на Седми отдел, реши да промени целта на секцията.

„Научни операции“ беше пасивна структура и нямаше агенти в популярния смисъл на думата, нито създаваше нещо оригинално. Улиньов се залови да промени това. Тъй като Седми отдел винаги се бе занимавал с авангардни технологии, Улиньов започна да планира операции, които щяха да дадат резултат далеч в бъдещето. Похарчвайки милиони рубли, отпуснати от съветското правителство, той насочи осемстотинте учени от персонала си да съсредоточат усилията си върху изпреварващи технологии и да разработят авангардни устройства, за които още никой не бе помислил.

„Научни операции“ започна да проектира и да експериментира с балистични ракети с няколко бойни глави още преди да се зароди идеята за „Спутник“. Теоретиците в отдела бяха съвсем близо до откриването на въглеродното влакно. Екип от експерти започна да работи върху платки за компютри, докато останалият свят още се чудеше на електронната лампа.

Един от проектите стана особено любим на Борис Улиньов и впоследствие се превърна в потенциален триумф за Иван Кериков. Представен на Улиньов от даровит млад геолог на име Пьотр Бородин, проектът беше дързък като всичко, предприето от Седми отдел, и съперничеше на най-великите постижения на човечеството.

Начинанието с кодово име проект „Вулкан“ бе вдъхновено от атола Бикини, където на 15 юли 1946 година Съединените щати извършиха първия подводен ядрен опит. Данните за него стигнаха до Седми отдел едва след четири години, през 1950. Открадна ги агентка, която съблазни лаборант от полигона „Уайт Сандс“ в Ню Мексико, където се съхраняваха огромно количество информация и тонове проби. Пьотр Бородин прояви интерес заради случайна забележка на колега, който спомена, че при експлозията на атола Бикини се е образувала неизвестна дотогава сплав. Бородин буквално се пристрасти към проблема и стигна дотам, че в края на 1951 година поиска тайна разузнавателна мисия с подводница на Бикини, за да събере проби от пясъка и водата и отломки от седемдесет и четирите кораба, които Съединените щати умишлено бяха потопили като част от опита.

Бородин работи върху тази задача осемнайсет месеца и успя да представи на Борис Улиньов дългосрочен план, направен като по поръчка за новата насока, по която щеше да поеме отдел „Научни операции“.

Първият етап на проекта „Вулкан“ предвиждаше ядрен взрив дълбоко в Тихия океан. Тъй като всички атомни материали бяха под прекия контрол на армията, Улиньов накара екипа си тайно да си изработи бомба. Само това продължи повече от година. Седми отдел създаде голяма фиктивна корпорация и тайно преведе пари в различни банкови сметки в Европа и Азия. Проектът „Вулкан“ стартира едва през пролетта на 1954 година.

Щом бе изигран началният гамбит, не оставаше нищо друго, освен да се чака събитията да поемат естествения си ход. Чакането се проточи четирийсет години, в разгара на студената война, след отварянето на Източна Европа и разпадането на Съветския съюз. През това време Борис Улиньов почина и на неговото място бе назначен друг, а после трети, докато накрая Иван Кериков пое ръководството на значително намалелия по численост отдел.

От всички планове и проекти, започнати от Улиньов през петдесетте години на XX век, единствено проектът „Вулкан“ остана жизнеспособен.

За съжаление причината за създаването му бе изчезнала. Мащабната битка между комунизма и капитализма бе приключила. Масираната надпревара във въоръжаването през осемдесетте години на XX век бе довела Съветския съюз до икономически упадък. Русия смело се опитваше да остане в крак със съвременните конвенционални и ядрени оръжия, но програмата „Звездни войни“ на Рейгън я постави на колене. Съветският съюз нямаше друг отговор на Стратегическата отбранителна инициатива, освен да капитулира. Америка плати за усилената си подготовка с четиригодишна икономическа рецесия, но Съветският съюз се прости със съществуването си.

Русия постепенно започна да се затваря в себе си. Помощта за Куба намаля и после спря. След петдесетгодишната окупация на Берлин, войските бяха изтеглени. „Аерофлот“ преустанови повечето си международни полети. Програми и институции в цяла Русия започнаха да изчезват. Държавните диамантени мини в Централен Сибир тайно бяха продадени на лондонски консорциум. Бомбардировачът „МИГ-29“ и програмата за руски самолетоносач бяха прекратени. Офицерите започнаха да се самоубиват, защото носеха на семействата си повече пари като мъртви, отколкото като живи. Персоналът на КГБ бе съкратен с повече от половината.

В новия световен ред за дръзките проекти като „Вулкан“ нямаше място. През първите четири години като шеф на „Научни операции“ преди разпадането на Съветския съюз Кериков бе съхранил „Вулкан“ от чист патриотизъм и чувство за дълг. Но сега се бе разкъсала самата материя на онова, в което вярваше, и той започна да брани проекта срещу ревизорите, воден от обикновена алчност. Кериков реши да открадне „Вулкан“ за себе си, осъществявайки сценарий, гениален като първоначалния план, измислен от Пьотр Бородин преди четирийсет години.

Времето, което някога беше в изобилие, бе намаляло невероятно много за Кериков. Отначало Банкокското споразумение му се бе сторило като дар от провидението, но сега се налагаше да протакат подписването с цената на значителни подкупи, плащани на тайванския посланик, на Генадий Перченко и на шефа му в Министерството на външните работи.

Седми отдел не можеше да си позволи подобни огромни разходи. Кериков успя да избегне ревизорите няколко месеца, но сега те бяха дошли в кабинета му и задаваха въпроси, на които той нямаше желание да отговаря.

— Аха, ето — каза копоят и извади купчина записки от куфарчето си. — Преди четири години отделът ви, изглежда, е заплатил ремонта на хладилен кораб на име „Августовска роза“ на стойност двайсет и седем милиона долара. В показанията на шефа на корабостроителницата във Владивосток пише, че сонарната система, инсталирана на кораба, е много по-съвършена от онези в стратегическите ни подводници. Бихте ли коментирали това?

Кериков почувства засилващо се напрежение в очите — сила, която заплашваше да пръсне черепа му. Тайната за ремонта на „Августовска роза“ бе пазена строго, но въпреки това финансовият инспектор бе научил. Стягането, което бе почувствал преди минута, се засили с безпощадността на гарота.

Кериков издърпа най-горното чекмедже на бюрото си.

— Тук имам нещо, свързано с този въпрос.

Счетоводителят се наведе напред. Очите му светнаха в очакване.

В полуавтоматичния пистолет „Макаров“ имаше само един патрон, който Кериков смяташе да се използва срещу себе си, ако някога се наложи. Куршумът проби съвършено кръгла дупка в челото на ревизора. Съдържанието на черепа му се разплиска по стената и вратата зад свляклото се на пода тяло.

Кериков прерови бюрото и намери картонена кутия с муниции. Зареди един патрон в пистолета, върна го в чекмеджето и натисна копчето на вътрешния телефон.

— Да, господин Кериков — отговори секретарката.

— Промених си плановете, Ана — каза полковникът и отново запали цигара. — Информирай Евад Лурбуд, че го искам в Кайро колкото е възможно по-скоро. Мисля, че е в дачата ми. Запази ми билет за първия полет до Банкок. Ще пътувам с паспорта на името на Йохан Крайгер.

— А ревизорът от КГБ? — попита Ана и по тона и Кериков разбра, че е чула изстрела.

— Ще си почине тук малко. Щом се свържеш с Лурбуд и ми резервираш билет за самолета, напусни сградата. Когато те разпитват, кажи, че си излязла да обядваш по-рано от обикновеното и не знаеш нищо. Желая ти късмет, Ана. И сбогом.

— Разбирам. — Дори да бе разочарована, че четиригодишната им интимна връзка приключва, тя не го показа с нищо.

Кериков прерови секретните досиета във вградения в стената сейф и избра няколко, които един ден можеше да се окажат полезни или доходни. Той знаеше, че след като се качи на самолета за Банкок, никога повече няма да се върне в Русия.

Тихия океан

Валерий Бородин подскочи в леглото и сподави стенанието си. Слабото му тяло беше обляно в пот от нервно напрежение, а черните коси — залепнали на главата му. Гърдите му се повдигаха и сърцето му биеше като обезумяло, докато се опитваше да се овладее.

След две минути той осъзна, че вече не е уплашеното шестгодишно момче от съня си, където безлики униформени мъже му казваха, че баща му е починал при инцидент в лабораторията. Сега Валерий беше възрастен мъж и уважаван учен. Но разтърсващите ридания на майка му сякаш още отекваха в тишината в каютата му на борда на „Августовска роза“.

Този сън го измъчваше от деня, в който онези събития се бяха случили в действителност, и го будеше през повечето нощи, но Валерий винаги мълчеше, защото майка му тъгуваше в съседната стая на малкия им апартамент, който отдел „Научни операции“ им бе позволил да задържат като компенсация след инцидента.

За Валерий най-лошото беше да сподавя виковете си, за да не безпокои майка си. Руснаците изразяваха скръбта си открито и емоционално, а той трябваше да я потиска. Смяташе, че с болката си не бива да разстройва още повече майка си. Години по-късно тази история предизвикваше съчувствие у слушателите, но никога разбиране. Хората очевидно мислеха, че с него нещо не е наред.

Едва миналата година в Мозамбик той срещна човек, който най-после го разбра, млада американка, която също бе загубила рано единия си родител.

Валерий провеси крака от тясното легло в каютата си. Ако съветското правителство не бе проявило силен интерес към умствените му способности, той със сигурност щеше да направи кариера в балета. Тялото му нямаше нито грам излишни тлъстини. Но не заради часовете, прекарани в гимнастическата зала, а просто по наследство.

Прокара пръсти през косите си, приглаждайки ги назад. Един непокорен кичур се измъкна и увисна над дясното му око.

Преди година детският му кошмар се бе завърнал в кабинета на Иван Кериков. Валерий не го познаваше, но Кериков очевидно знаеше всичко за него. Бородин научи, че този човек е шеф на отдела, за който работеше покойният му баща. Кериков спокойно обясни, че „Научни операции“ с интерес е наблюдавал Валерий през годините и дори му е помогнал няколко пъти. Докато младият Бородин недоверчиво се опитваше да проумее тази информация, Кериков му поднесе друга изненада.

Той натисна копче на бюрото си и в стаята влезе мъж. Кериков го представи като доктор Пьотр Бородин. Бащата на Валерий бе остарял с трийсет години и косата и брадата му бяха побелели, но още приличаше на човека, който го гледаше от снимката на стената в трапезарията на апартамента на майка му.

В онази нощ сънят споходи Валерий за пръв път, откакто беше дете.

Едва на следващата среща той се съвзе достатъчно, за да чуе нещата, които баща му и Кериков обсъждаха.

Преди години Бородин старши бе фалшифицирал смъртта си като предохранителна мярка. Работата му тогава беше толкова секретна, че само подобни драстични мерки можеха да му осигурят защита. След като повечето му колеги бяха колективно екзекутирани през лятото на 1963 година, Пьотр Бородин остана да работи сам върху тайния проект.

Кериков обясни, че им е необходим нов екип от учени, които да завършат проекта, и попита Валерий дали иска да се включи като заместник-ръководител.

Тогава Валерий работеше в Държавното бюро по енергетика и проучваше потенциала на огромните запаси на Русия от метанов хидрат, затворен във вечните ледове на Западен и Централен Сибир. Познанията му по геология бяха изчерпателни като на всеки от младото поколение руски учени, чиито качества бяха преценявани по резултатите, а не според способността да усвояват партийната догма.

Валерий се съгласи да участва в проекта едва когато го увериха, че е избран според заслугите си, а не заради родството си с възрастния Бородин. Пьотр Бородин се държеше така, сякаш не познаваше сина си.

Две седмици по-късно Валерий бе изпратен на почивка в Мозамбик под прикритието, че участва в смесена експедиция като морски биолог. Щеше да сгрее тялото си след месеците, прекарани в Сибир, и да се подготви за предстоящата работа.

Мисията беше невероятна. Кериков бе успял да събере някои от най-големите умове в Руската федерация и да им осигури най-новите технологии.

Валерий облече американски джинси и зелена военна тениска. Минаваше полунощ, но той знаеше, че ще е безполезно да се опитва отново да заспи.

Камбузът на кораба беше пуст, но на масата бе оставена голяма кана с топло кафе. Валерий напълни една бяла чаша и предпазливо опита силната, горчива течност. Кимна на помощника, който дрънкаше с тенджерите и тиганите, и излезе.

Построен като товарен кораб от „Хитачи-Зосен“ през 1979 година, „Августовска роза“ бе превърнат в хладилен кораб през 1983, когато го купиха „Океански превози и товари“. Складовото пространство бе намалено почти с трийсет процента, за да се освободи място за огромните хладилници и специалната техника, необходима за транспортирането на замразени продукти.

Ремонтът бе подробно документиран от японската корабостроителница, която бе извършила работата, от застрахователното дружество „Континентал“ и от финландската банка, отпуснала заемите на „Океански превози и товари“. Следващата трансформация на „Августовска роза“ се пазеше в строга тайна.

През пролетта на 1990 година корабът стоя седем седмици в таен сух док във Владивосток. На външен вид „Августовска роза“ беше такъв, какъвто винаги е бил — двайсет хиляди тона водоизместимост и дължина сто и петдесет метра, заострен нос и правоъгълна надстройка, разположена на задната палуба, която приличаше на четириетажна стоманена кутия. Но вътрешността на облицования със стомана корпус бе преобразена в уникална научноизследователска станция.

Подобният на пещера главен трюм бе превърнат в геофизична лаборатория, разделена на по-малки лаборатории, кабинети и складове. Хладилните помещения бяха непокътнати, но сега там при постоянна температура се пазеше сложна компютърна система.

Компютрите бяха огромни и заемаха почти 280 квадратни метра. На борда на „Августовска роза“ имаше повече електронни системи, отколкото в Байконур, руския еквивалент на Кейп Кенеди. На кораба бе останало достатъчно място, за да се представя за товарен, и макар че вече не можеше да пренася толкова много замразени продукти, че да има печалба, „Августовска роза“ плаваше безпрепятствено в Тихия океан.

Валерий стигна до главната лаборатория, минавайки през сложен лабиринт от прегради, врати и тесни коридори. Последната врата имаше електронна ключалка. Пазачът записа в колко часа влиза Бородин и взе магнитната му карта, за да не бъде изтрита от магнитните полета, създадени от уредите в лабораторията.

Минаваше полунощ, но вътре работеха десетина учени, лаборанти и асистенти, които наблюдаваха многобройните сензори. В средата на помещението имаше голяма метална маса, а над нея бе окачен лазерен проекционен апарат за холограмни изображения, свързан с главния компютър с множество фиброоптични кабели.

Пьотр Бородин седеше пред командното табло най-близо до проекционната маса. Слабото му тяло бе скрито под широка лабораторна престилка. Валерий пое дълбоко филтрирания, пречистен въздух и тръгна по гумения под.

— Отново ли работиш до късно, татко?

Пьотр Бородин беше най-възрастният член на научния екип, но притежаваше работоспособност, която учудваше всички. Прекарваше по денонощие и половина в компютърната зала и после без желание отиваше да поспи шест часа. Изнуреният му външен вид стъписа сина му.

— Взимаш ли си лекарствата, татко?

— Не — раздразнено отговори старият учен. — Кумадинът не е нищо повече от отрова за мишки, а бетаблокерът пречи на дишането ми заради климатичната инсталация. Престани да ми натякваш за сърцето. Виж това. Камерите отново са на линия.

Валерий погледна монитора и видя нещо, наподобяващо ад на земята. Окачена на кевларен кабел, обвита в покритие с втъкани графитни нишки и снабдена с лещи от синтетичен сапфир, камерата висеше точно над кратера на най-бързо разрастващия се вулкан в света. Изтласквана нагоре от недрата на земята, разтопената лава се изливаше в неизчерпаем поток от тесния кратер в земната кора сред облаци от отровен газ и разтопени минерали. Към камерата не беше прикрепен микрофон, но Валерий сякаш чуваше стенанията на земята, която изригваше.

— Скоростта отново се е увеличила — отбеляза Валерий.

— Е, и?

— Потокът се насочва на запад.

— Точно така. Намира се в северния екваториален пояс, както предвидих.

— Но течението се движи може би с три мили на ден. Това не може да предизвика промяна в образуването на конуса.

— Обикновено не, но скоростта на изригването на вулкана е толкова голяма, че двете сили създават наклон в потока от лава. Това е елементарна задача с вектори. Радвам се, че си тук, Валерий. Компютърът скоро ще приключи с обработката на данните от изминалия ден и ще бъде готов за проекцията на растежа.

Поради огромното количество информация, събирана от сензорите, и хаотичното движение на всичко в природата, „Августовска роза“ се нуждаеше от мощни компютри, за да направи достоверна прогноза за разрастването на вулкана. Макар че бе свръхмощна, електрониката на борда се нуждаеше от двайсет и четири часа да начертае карта с точност до милиметри на надигащия се конус под кораба и после да изработи прогноза къде ще пробие повърхността на Тихия океан.

Часовникът брояч на единия компютър показа, че холограмното изображение ще бъде завършено след минута и двайсет секунди. Валерий и баща му чакаха мълчаливо. И двамата предпочитаха да гледат кадрите, предавани от камерата, вместо да водят безсъдържателен разговор. Пьотр Бородин сякаш не забелязваше напрежението между тях, но за Валерий то бе осезателно.

Най-после броенето стигна до нулата и Пьотр включи холограмния проектор. Моделът над чертожната маса се появи като неясно, конусовидно очертание, но бързо се фокусира. Видяха се скали, излизащи във всички посоки канали и по-малки отвори. Изображението изглеждаше солидно, но всъщност бе съставено от лазерни лъчи.

— Активиране на логаритмите за екстраполация.

Компютърът вече бе направил десетките милиарди изчисления, необходими, за да се прогнозира нарастването на вулкана, и образът мигновено се промени. Появи се блещукаща синя равнина, изобразяваща повърхността на океана, и вулканът бързо се издигна над нея.

Бородин натисна още няколко копчета на командното табло и към проекцията се прибавиха линиите на географската дължина и ширина.

— Това е третият пореден експеримент, при който вулканът излиза на повърхността на хиляда метра извън хавайската изключителна зона от двеста мили[1] — доволно отбеляза Пьотр. — Мисля, че е време да уведомим Кериков.

Той се обърна към една от асистентките.

— Кажи на капитана, че искам да останем още двайсет и четири часа на място.

Тя се поклони леко и излезе от лабораторията.

— Пренастройте сензорите и компютрите — нареди Пьотр на останалите. — Искам веднага да направим още една симулация.

Валерий тръгна към вратата, но баща му го хвана за ръката.

— Трябва да видиш последните данни от лабораторията за газова спектрометрия.

Двамата излязоха заедно. Пьотр още държеше сина си за ръката, сякаш се страхуваше, че ще избяга.

Лабораторията за газова спектрометрия беше пълна с лъскави технически съоръжения от неръждаема стомана. Самият спектрометър беше голям колкото автомобил, но неизмеримо по-сложен. Уредът използваше спектъра от светлина, излъчван от превърнатия в пара материал, за да разкодира химичния му състав. Системата се допълваше от ехолот за сеизмични вълни.

— Василий, покажи на заместник-ръководителя ни онова, което показа на мен тази вечер. — Пьотр никога не говореше за Валерий като за свой син.

Купчините листове, които ученият сложи в ръцете на Валерий, бяха изпъстрени с ивици във всички оттенъци на дъгата и пресечени от черни линии с различна дебелина. Линиите съответстваха на дължините на вълните, погълнати от изпарените материали.

С лекотата на географ, който разгадава гъстата мрежа на топографската карта, Валерий прелисти страниците и не забеляза отклонения от нормалния състав на магмата, докато не стигна до последните спектрографски изображения.

Разпозна линиите, обозначаващи базалта, кварца и феромагнезия, но имаше и серия от очебийни линии, показващи наличие на ванадий, а до тях — плетеница от редуващи се, дебели и тънки черти, каквито не бе виждал.

— Най-ранните писания по алхимия датират от средата на V век и са открити в арабски, китайски и европейски ръкописи — тихо каза Пьотр Бородин, поглеждайки разпечатката над рамото на сина си. — През следващите дванайсет столетия алхимиците са били най-големите умове на времето си и са положили основите на съвременната химия и фармакология, но никой не е успял да изпълни задачата и да превърне оловото в злато. Сега, в ерата на свръхкомпютрите, ние се връщаме към корените на науката. Осъществихме онова, което поколения наред са се опитвали да направят. По времето на великите алхимици златото е представлявало истинската сила в света. Днес силата в буквалния смисъл на думата управлява земята. Ние постигнахме цел, която човечеството бе изоставило като безнадеждна — превърнахме основен метал в най-ценния елемент във вселената. При това не какъв да е лъскав метал с ограничена употреба, а източник на енергия, който може да се възстановява, докато го изразходваме. Никой няма да може да ни предизвика, Валерий.

Валерий се почувства неудобно от речта на баща си, остави листовете на бюрото и излезе от лабораторията. Той си спомни цитат от индуската митология, в който Шива заявява: „Аз се превърнах в смърт, унищожител на светове.“ Ядреният физик Робърт Опенхаймер бе употребил същите думи, след като изобретението му изпари част от пустинята в Ню Мексико.

Арлингтън, Вирджиния

Мърсър се събуди малко преди шест сутринта. Умората от пътуването със самолета бе прогонена от свръхдозата адреналин предишния ден. Той се надигна сковано и докосна синкаво-червеникавите охлузвания по раменете си. Избръсна се, изкъпа се и слезе в стаята за отдих. Там си наля чаша гъсто черно кафе и безуспешно опита да се съсредоточи върху сутрешните вестници. Сънят му през нощта бе прекъсван от въпроси около разказа на Тиш, на които не можеше да отговори. Мърсър се примири и реши да чака информацията на Дейвид Соулман от Маями.

В седем и петнайсет той нетърпеливо сгъна вестниците и ги отмести настрана. Между бутилките зад бара стърчеше трийсетсантиметрово парче от железопътна релса. Половината бе ръждясала и очукана, а останалата част бе гладка като огледало.

Мърсър взе тежката релса и я сложи върху хавлия на бара, а до нея постави кутия от обувки, пълна с инструменти за излъскване на метал. Той започна да лъска релсата толкова съсредоточено, сякаш нищо друго на света нямаше значение. Докато ръждата и мръсотията бавно се разтваряха от химическата и физическата атака, Мърсър безмълвно благодари на Уинстън Чърчил, че му бе подсказал идеята за подобно средство за размисъл. Когато изпаднел в по-голямо напрежение, отколкото легендарната му издръжливост можела да понесе, британският министър-председател строял тухлени стени в двора зад резиденцията на Даунинг Стрийт номер 10. Повтарящите се движения позволявали на съзнанието му да се освободи от тежкото бреме на Втората световна война и да се фокусира върху определен проблем. Когато Чърчил вземел решение, някой от помощниците му разрушавал стената и прибирал тухлите и хоросана за следващата криза.

Мърсър заимства идеята, но я пригоди към условията в къщата си. Той бе започнал да излъсква релси, докато учеше минно инженерство в Колорадо. Преди важен изпит се занимаваше с релсата в продължение на час и нещо, като прочистваше съзнанието си и концентрираше енергията си върху предстоящото предизвикателство. Завърши единайсети по успех във випуска и беше убеден, че ключът е в този ритуал.

Мърсър се усмихна, защото изчисли, че откакто се е дипломирал, е излъскал близо шейсет метра релси.

Още работеше, когато малко след девет в стаята за отдих влезе Тиш.

— Добро утро — каза тя.

Мърсър сложи напоената с препарат кърпа в кутията за обувки, без да се чувства задължен да обяснява какво прави.

— Добро утро и на теб. Виждам, че са ти по мярка.

Тиш направи пирует и тънката черна пола се завъртя около изящните й прасци. Бялата й тениска беше от „Армани“. Предишния следобед Мърсър й бе купил дрехите от местния търговски център, докато тя спеше.

— Всичко е с моя размер, дори сутиенът. Имаш набито око. — Тиш отново му се усмихна закачливо. — На кафе ли мирише?

— Да, но ще ти направя друго. Моето е много силно. Може да събуди дори мъртвец.

— Струва ми се чудесно. — Тя предпазливо отпи от чашата му и потрепери. — Защо не ме събуди за вечеря снощи?

— Реших, че се нуждаеш повече от сън, отколкото от ястията ми.

— Установила съм, че ергените са отлични готвачи.

— Опасявам се, че това не се отнася за мен. Пътувам много и затова не успях да се науча да готвя. Живея на принципа, че всичко става за ядене.

Мърсър видя, че погледът й се стрелна към картата зад бара.

— Била съм само на няколко работни пътувания. Повечето си време прекарвам в лабораторията в Сан Диего. Сигурно е вълнуващо да пътуваш.

— Отначало беше, но сега предимно седя в самолета, ям готова храна и присъствам на скучни съвещания.

Тиш се подсмихна, но не попита нищо повече.

— Разбра ли какво става?

Преди да отговори, Мърсър погледна часовника си. 9:30. Часът на самоналожената му забрана отдавна бе минал. Той заобиколи бара и извади бира от хладилника.

— Вчера, след като ти си легна, се обадих тук-там. Скоро трябва да получа отговори. А дотогава мисля, че е най-добре да останеш тук. Искаш ли да се обадиш на някого?

— Не.

— Хубаво. Надявам се, че до вечерта ще научим нещо, което да ни поведе в някаква посока. Но в момента не можем да направим нищо друго, освен да чакаме.

— Не трябва ли да ходиш на работа?

— Аз съм консултант на Института по геология и те очакват от мен да бъда безотговорен — засмя се Мърсър.

Бъбриха още час. Той умело отклони разговора от себе си, така че Тиш да говори през повечето време. Смехът й бе заразителен и Мърсър забеляза няколко очарователни лунички по скулите й. Тя му каза, че не е омъжена, а само е била сгодена преди години. Била привърженик на демократите и консервативна, но нямала доверие на кандидатите на тази партия, нито на природозащитните организации. Не познавала майка си, а покойният й баща бил идол за нея. Работата в НАОМ й харесвала и още не искала да се установи на едно място и да стане преподавател. Последната й сериозна връзка приключила преди седем месеца, затова в момента се безпокояла единствено за цветята си, които съседката обещала да полива, докато Тиш е в Хавай.

В единайсет телефонът в кабинета иззвъня. Мърсър не вдигна слушалката. След няколко секунди факсът забръмча и когато спря да работи, той се извини и взе десетината листа от подноса.

Започна да чете и щом свършеше страницата, я подаваше на Тиш.

— Не разбирам въпроса в края на съобщението — каза тя след двайсет минути.

— Това е обичайна закачка между Дейв и мен. Правим го от години. Трябва да призная, че той ме затруднява.

Тиш прочете на глас:

— Кой е капитанът на „Амоко Кадизо“? Не съм чувала за този кораб.

— Това е натоварен догоре супертанкер, заседнал в Ламанша през март 1978 година, но не мога да си спомня името на капитана.

Тя го погледна учудено и смени темата.

— Разбираш ли нещо от тази информация?

— Още не съм сигурен — отговори Мърсър и отвори втора бира.

Централата на „Океански превози и товари“, компанията, чийто кораб бе спасил Тиш, се намираше в Ню Йорк, но парите им идваха от финландски консорциум, оглавяван от фирма, подозирана, че е фасада на КГБ. Корабите им пътуваха предимно в Тихия океан и пренасяха стандартни товари. Дейвид Соулман обаче бе открил странна клауза, вписана във всичките им договори за „Августовска роза“. Клаузата позволяваше на хладилния кораб да разтрогне договора с предупреждение само от дванайсет часа, при условие, че стоката още не е натоварена. През всичките си години като експерт по морско право Дейвид Соулман не бе виждал подобно споразумение и нямаше представа каква би могла да бъде целта му. От 1989 година „Океански превози и товари“ се бе позовавала на тази клауза няколко пъти, отказвайки да натовари стока на „Августовска роза“ в Щатите. Заключението на Соулман беше, че клаузата е странна, но не и противозаконна.

В момента корабът се намираше на север от Хавай, спрял поради проблеми в моторите. Според източниците на Дейвид „Августовска роза“ щеше да потегли до петнайсет часа и компанията не бе поискала външна помощ. Товарът от говеждо месо, който трябваше да бъде взет от Сиатъл, се прехвърляше на друг кораб.

Запитването на Мърсър за информация за плавателни съдове, потънали в същите води като „Океански търсач“, бе отворило кутията на Пандора. През последните петдесет години там бяха изчезнали четирийсет кораба, макар че от седемдесетте години на XX век инцидентите не бяха толкова чести. Мърсър предположи, че това се дължи на новата технология за прогнозиране на метеорологичните условия. Той забеляза, че повечето потънали плавателни съдове са риболовни гемии, развлекателни кораби и лодки. Мърсър отбеляза с черна писалка по-очебийните изключения.

„Океански търсач“, научноизследователски кораб на НАОМ, юни тази година, един оцелял.

„Ошаби Мару“, японски траулер, декември 1990 година, няма оцелели.

„Филипе Сантос“, чилийски метеорологичен кораб, април 1982 година, няма оцелели.

„Уестърн Пасидж“, американски товарен кораб, използван за полагане на кабели, май 1997 година, няма оцелели.

„Кюри“, френски океанографски изследователски кораб, октомври 1975 година, няма оцелели.

„Коломбо Принцес“, контейнеровоз от Шри Ланка, март 1972 година, трийсет и един оцелели.

„Балтимор“, американски танкер, февруари 1968 година, двайсет и четирима оцелели.

Между изчезването на „Балтимор“ през 1968 година и на рудовоз на име „Феникс“ през 1954, нито един голям кораб не бе потънал северно от Хавай. А потопяването на всеки голям плавателен съд преди 1954 година можеше да се припише на Втората световна война.

— И аз не знам какво да мисля — добави Тиш.

— Ако корабът, който те е спасил, е свързан по някакъв начин с КГБ, това би обяснило защо си чула руска реч.

Мърсър отново прегледа страниците, но постоянно се връщаше към списъка с потъналите кораби, отбелязвайки, че „Феникс“ е изчезнал заедно с целия си екипаж. Тук имаше нещо гнило…

— Господи.

— Какво? — попита Тиш.

Мърсър не осъзна, че е говорил на глас.

— Трябва да отида до службата.

— Защо?

— Имам предчувствие. — Той протегна ръка към телефона.

— Ало — чу се треперещият, дрезгав глас на Хари Уайт.

— Искам да дойдеш тук и да се грижиш за една приятелка… Не, не води гости… Да, имам още „Джак Даниълс“… Добре. Ще се видим след малко. — Мърсър затвори и се обърна към Тиш. — След няколко минути ще дойде един мой приятел. Искам да стоиш тук с него. Още се страхувам да те пусна навън. Не и докато не науча повече.

В очите й се четеше молба. Мърсър не можа да разбере дали тя иска окуражаване или повече информация.

— Ще се върна след няколко часа. Ако подозренията ми се окажат верни, до довечера нещата ще се изяснят и сутринта ще пътуваш в самолета към дома си. Пък и Хари е по-забавен от мен.

Десет минути по-късно на вратата се позвъни и в къщата влезе Хари. От устата му стърчеше цигара без филтър.

— Господи, Мърсър, нищо чудно, че ме повика. Това момиче е твърде хубаво, за да стои тук по собствена воля. Сигурно си я отвлякъл.

— Да, така е. Тиш Талбът, това жалко същество е Хари Уайт. Хари, Тиш.

Хари прокара пръсти през косата си.

— Дори да бях двайсет години по-млад, пак щях да съм достатъчно стар, за да ти бъда баща, но въпреки това ми е приятно да се запознаем.

Мърсър видя, че Тиш остана очарована. Трябваше да признае, че старецът още имаше обаяние. Тя щеше да бъде в добри ръце, докато го нямаше.

— Ще се върна след час-два.

— Не бързай — рече Хари. — Свободен съм цял ден и съм убеден, че тази красива дама изгаря от нетърпение за приятна компания.

— Ти си образец на това, Хари. Няма да се бавя, Тиш. Не го насърчавай, защото сърцето му е слабо.

— Остави ни насаме — извика Хари, обърна се и се вторачи в очите на Тиш.

Преди външната врата да се затвори зад него, Мърсър чу веселия й смях.

Дженифър Удридж стъписано вдигна глава, когато Мърсър влезе в кабинета.

— Къде беше? От вчера никакъв те няма.

— Обядвах дълго и загубих представа за времето.

— Хубаво. Следващия път, когато го направиш, първо ми кажи, за да мога да те прикривам. Ричард те търси като обезумял.

В същия миг телефонът иззвъня. Обаждаше се Ричард Харис Хауъл, дебелият, предвзет заместник-директор на Института по геология, шефът на Мърсър.

— Доктор Мърсър, трябва да те видя веднага в кабинета ми. Пред мен има списък на квитанции от пътуванията ти, който трябва да обсъдим. — Хауъл се явяваше по-скоро в ролята на счетоводител, отколкото на учен. — Изглежда си злоупотребил с държавни пари, докато си бил в Южна Африка.

Мърсър отдалечи слушалката от ухото си, докато Хауъл продължи в същия дух още минута.

— Имаш право, Рич. — Мърсър знаеше, че Хауъл мрази да го наричат така. — Имам малко работа тук. Ще дойда в кабинета ти след десетина минути.

Мърсър затвори, изпреварвайки всякакви възражения.

— Сигурен съм, ще се дотътри тук. Кажи му, че съм в тоалетната.

— А къде отиваш всъщност?

Мърсър седна на края на бюрото й и се престори, че говори сериозно.

— Не мога да те въвлека в това, Дженифър. Ами ако Хауъл прибегне до изтезания? Веднага щом онази крастава жаба си тръгне, ти си свободна до края на деня. По-скоро до края на седмицата. Мисля, че няма да бъда тук.

— Мога ли да ти помогна с нещо?

— Само дръж Хауъл далеч от мен.

Той грабна куфарчето си и слезе на партера на сградата, където се съхраняваха архивите.

Мърсър не познаваше главния архивист Чък Лаури, но бе чувал за него. Повечето участници във виетнамската война бяха на мнение, че преживяването коренно ги е променило. Персоналът на института смяташе, че двете пребивавания във Виетнам са вразумили Чък Лаури, но въпреки това той беше далеч от душевното здраве. Обличаше се в спортни сака за осемстотин долара и окъсани джинси. Лицето му бе скрито зад грижливо поддържана брада, но косата му беше вечно разрошена и сплъстена. Черните рамки на топчестия му нос нямаха стъкла. Псуваше като каруцар, но инак имаше изумително богат речник.

Мърсър влезе в компютърната зала с архивите. Лаури седеше зад бюрото си и четеше евтин любовен роман. На месингова плочка до телефона пишеше: „Въздържай се от двусмислици“.

— Купих я вчера — каза Лаури и показа пъстрата корица на книгата, — заедно с пакетче презервативи и тубичка вазелин. На проклетата продавачка дори окото й не мигна. Модерните времена пораждат безразличие между хората. Но романът е хубав. С изключение на това, че авторката непрекъснато описва гърдите на героинята си като меки, а тялото на героя като блестящо под лъскавината на мъжествена пот. Ако го направи още веднъж, ще я пречукам. Кой си ти?

— Филип Мърсър, временен консултант.

— Дженифър Удридж работи с теб.

— Познаваш ли я?

— Само като потенциална жертва за срутване.

Мърсър се надяваше, че Лаури се шегува.

— Ти си онзи, който държи Хауъл за топките, нали? — добави Лаури.

— Да речем, че не се спогаждаме.

— Това е проблемът му, откакто дойде тук. Не се разбира с другите. Освен това е досаден, нищожен дилетант и устата му постоянно е изцапана с лайна от прекалено усърдно целуване на задници. Какво те води в моето Дантево кътче?

— Искам да видя сеизмичните данни на Хавай за май 1954 година.

— Тъпо желание, но ще ти услужа. Ела утре и ще имам всичко, което те интересува.

— Съжалявам, Чък, но работата не може да чака. Хауъл отново диша във врата ми, затова трябва бързо да изчезвам оттук.

— Това проучване ще ядоса ли онзи духач?

— Само дотолкова, че няма нищо общо с договора ми с него.

— Хубаво. Ела. — Лаури скочи от стола и се вмъкна в задната стая.

Там седна пред компютъра, извади тежък справочник от чекмеджето на бюрото и го прелисти бавно, като си подсвиркваше. След няколко минути остави справочника и започна да трака по клавиатурата.

— Винаги пиша фортисимо, а не пианисимо. Нека проклетата машина знае кой е маестрото тук.

Мърсър не можа да скрие усмивката си.

— Ето — каза Чък след няколко минути, — това са сеизмичните данни на Хавайските острови за май 1954 година. Нямам представа защо ти трябват, по дяволите. А сега, връщам се към Светата Развратница и нейния герой, страшният майор Твърд Грубиян.

Лаури излезе от стаята и Мърсър зае мястото му пред компютъра. Поради засилената сеизмична активност около Хавай беше трудно да се изтълкуват данните дори за един месец, но Мърсър търсеше определена дата.

Двайсет минути по-късно той изключи компютъра и благодари на Лаури за помощта.

Отговорът беше цитат от любовния роман.

— „Той разкъса корсажа около младата й плът, обнажвайки меките й гърди пред пиратския екипаж.“ Тази кучка, авторката, ще умре.

Мърсър се усмихна, затвори вратата на архива и тръгна по стъпалата към изхода. Тъй като ягуарът или по-точно онова, което бе останало от колата, беше още в полицията, бе принуден да вземе такси, за да се прибере вкъщи.

Тиш и Хари не бяха там. На залепената на екрана на телевизора бележка пишеше, че са отишли в бара на Дребосъка. Мърсър се ядоса за миг, но после осъзна, че там Тиш ще е в безопасност. Преди да се присъедини към тях, трябваше да се обади в Ню Йорк и да положи основите на нещо като план.

„Океански превози и товари“, КГБ или който и да стоеше в дъното на цялата история, бе замесил Мърсър в битката. И сега беше време да му върне услугата.

Белия дом

Влизайки в Овалния кабинет, Дик Хена заяви:

— Нашият човек е Филип Мърсър.

— Крайно време беше, по дяволите — отбеляза Пол Барнс, директорът на ЦРУ. Двамата не се обичаха.

В кабинета беше и адмирал Томас Морисън, вторият чернокож председател на Съвета на началник-щабовете в американската история. Той не криеше политическите си амбиции.

— Кой е той, Дик? — попита президентът.

— Консултант по минно-геоложко дело, сър. В момента работи за Института по геология на Съединените щати. Забавихме се, докато установим самоличността му, защото едно ченге, негов приятел, криеше ягуара му на служебния паркинг в Анакостия. Ако не бях включил още хора в случая, нямаше да го открием — отговори Хена и седна. — Предполагам, че жената е с него.

— Защо името му ми звучи познато? — попита президентът.

— Той участва в операция на ЦРУ преди войната в Персийския залив. Сигурен съм, че предшественикът ми е споменал името му по време на някой инструктаж.

— Да. Тогава бях в Комисията по въоръжените сили в Конгреса.

— Доктор Мърсър придружаваше малък екип командоси от „Делта“, за да проучи възможностите на Ирак да добива уран, подходящ за ядрени оръжия. Международната агенция по атомна енергия потвърди, че иракчаните не са получили уран от външни източници, но трябваше да знаем дали урановата руда, добивана край Мосул, е достатъчно чиста, за да бъде обогатена в плутоний 239. Информацията, която Мърсър донесе, гарантира, че войските ни няма да бъдат изправени пред ядрена заплаха. Президентът Буш се нуждаеше от тези последни разузнавателни данни, преди да започне операция „Пустинна буря“.

— Доколкото си спомням, по време на онази мисия имаше жертви — отбеляза президентът.

— Да. Четирима командоси бяха убити от засада близо до мината. На разпита след това научихме, че доктор Мърсър е поел командването на екипа и е извел от Ирак останалите.

— Вижда ми се способен — отбеляза президентът.

— Така е, но остава въпросът защо е отвлякъл Тиш Талбът и е убил шестима души, сред които двама агенти на ФБР, изпратени да я охраняват.

— Филип Мърсър не е отнел живота на хората ми — заяви Ричард Хена. — Под ноктите на убития в болничната стая имаше кръв, която съвпада с тази на единия агент в коридора.

— Тогава кой е бил човекът в болничната стая, по дяволите? — попита адмирал Морисън.

— Няма го в нашите досиета — отговори Хена, — но от Интерпол смятат, че го водят в архивите си. Освен това може би ще идентифицират труповете, открити на улицата и в метрото. След час и нещо ще знаем кои са.

— Все още нямаме отговор на въпросите си — заядливо отбеляза Пол Барнс. Лицето му се бе зачервило.

— Всеки момент ще задържим Мърсър — сопна му се Хена — Изпуснахме го в офиса му, но преди десет минути поставих агенти около къщата му в Арлингтън. Ще го хванем и всичко ще се изясни. А, има и още нещо. НАОМ са получили сметка от кантора по морско право в Маями за информация, изпратена по факса в дома на Филип Мърсър.

— Каква е била информацията? — попита президентът.

— Не знаем. Служителите на адвокатската кантора увъртат. Ще бъде издадена съдебна заповед за претърсване на документацията им. По-късно днес ще знаем и какво е искал Мърсър.

— Трябва да отбележа, че досега доктор Мърсър действа много по-умно от нас. — Президентът говореше тихо и това беше сигурен знак, че полага усилия да овладее гнева си. — И ако доктор Талбът е с него, тя вероятно е в много по-способни ръце от нашите. Той е спасил живота й най-малко веднъж и успява да ни се изплъзне. Доктор Мърсър очевидно е започнал собствено разследване, което изглежда е по-целенасочено от нашето. Прав ли съм?

Обвиненията на президента бяха посрещнати с мълчание.

— Когато намерите доктор Мърсър, искам да го доведете при мен. Няма да предявим обвинения срещу него. Може би той ще хвърли повече светлина върху онова, което става в Тихия океан. Някой иска ли да добави нещо?

— Поставих тихоокеанския ни флот в бойна готовност — отговори адмирал Морисън. — От Коралово море към Хавай се придвижват два самолетоносача. „Кити Хоук“ е на позиция заедно с щурмовия кораб „Инчан“. Двата плавателни съда и подкрепленията им са на триста мили южно от Хавай.

— Не знам дали ще се наложи да ги използваме, но е добре там да имаме огнева мощ в готовност. — Президентът потърка слепоочията си. — Господа, изправени сме пред загадка, без да имаме никакви улики. Ако Ониши има пръст в потапянето на „Океански търсач“, доктор Талбът може би е единственият човек, който разполага с доказателства срещу него. Трябва да разберем какво знае тя. А дотогава ще играем на сляпа баба с невидим враг. Това е всичко.

Президентът помоли Дик Хена да остане и освободи Барнс и Морисън.

— Дик, тъй като случаят е в твоята област, ти ще ръководиш операцията. Искам да знам какво е мнението ти.

Директорът на ФБР се замисли за няколко минути и после откровено отговори:

— Не знам. Бележката, която получихме преди два дни, по нищо не се различава от стотиците откачени писма, изпращани ни всяка седмица. Но след като „Океански търсач“ потъна, се стреснахме и й обърнахме внимание. Два дни по-късно единствената оцеляла бе отвлечена от човек, когото смятам за патриот. Оставил е диря от трупове в града, искал е някаква информация по морско право от Маями и сеизмичните данни на Хавай за май 1954 година от архивите на Института по геология. Моля ви, сър, не ме питайте защо най-добрите ми хора не могат да разберат какво става. Но доктор Мърсър несъмнено е намислил нещо.

— Защо би се замесил в подобна история?

— Мотивът му може да е отмъщение. Бил е помолен да се включи в научния екип на НАОМ на борда на „Океански търсач“, но не е бил в страната. Поисках от Пол Барнс данните от проверката на ЦРУ за Мърсър, направени преди заминаването му за Ирак. Вероятно там има нещо, което ще ни помогне.

— А писмото от Такахиро Ониши?

— Погледнете днешните вестници и ще видите, че всяка малка етническа група в света е тръгнала да обявява независимост, колкото и дълго да е живяла мирно със съседите си. В Африка, Европа и Азия. Можем ли да твърдим, че ние сме неуязвими? Мнозинството от населението на Хавай е от японски произход. Повечето от тях не са виждали континенталните Щати. Вероятно нямаме право да ги управляваме със западняшките си идеи. Знам ли.

— Съзнаваш ли какво говориш, Дик?

— Да, господин президент. Не ми харесва, но знам какво говоря. Може да се изправим пред ситуация, каквато е възниквала само веднъж досега. Тогава тя сложи началото на война, която продължи пет години и взе повече жертви, отколкото всички войни заедно в американската история. Линкълн излезе герой, но вероятно само защото беше убит мъченически.

Хавай

Такахиро Ониши натопи парче говеждо месо в соса в чинията си, поднесе го към устата си и замислено задъвка. Дейвид Такамора, кметът на Хонолулу, наблюдаваше възрастния индустриалец с добре прикрито отвращение.

Ониши дъвка няколко секунди и после се наведе и изплю гъстата маса месо в сребърна кофа за вино, която вече бе пълна почти до половината със сдъвкана, но несмляна храна. Той внимателно избърса устни и направи знак на иконома да вдигне съдовете.

— Кажи на готвача, че аспержите бяха поувехнали и ако това се повтори, ще бъде уволнен. — В немощния му глас не прозвуча злоба, но човек с неговото положение трябваше да бъде сигурен, че заповедите му ще бъдат изпълнени. — Не мога да повярвам, че не яде повече, Дейвид. Месото беше докарано тази сутрин от фермата ми в Япония.

— Апетитът ми не е такъв, какъвто беше — отговори Такамора, свивайки рамене.

— Надявам се, че състоянието ми не те е разстроило.

— Съвсем не — побърза да отрече кметът. — Но в момента съм под голямо напрежение. Планирането на таен преврат не е лесна работа.

Ониши се отдалечи от махагоновата маса, използвайки електрическата си инвалидна количка. Такамора остави салфетката и тръгна след него, като мълчаливо прокле отвратителното зрелище с ритуала му на хранене.

Макар че Такамора едва минаваше петдесетте, лицето му бе отпуснато като на много по-възрастни японци. Около очите му се бяха образували торбички. На някога слабото му и стегнато от дългогодишните упражнения тяло се бе издуло шкембе и торсът му изглеждаше твърде голям за краката.

Рамките на картините в кабинета на Ониши отразяваха топла светлина. Такамора се настани в коженото кресло, а Ониши докара количката си зад широкото си бюро с повърхност от позлатен бронз.

— Може да пушиш, ако искаш — покани го Ониши.

Такамора не се поколеба и запали цигара с пъстра запалка за еднократна употреба.

— Какво имаш да докладваш?

Обвит в синкаво-сив дим, Такамора заговори бавно, за да прикрие напрежението, което винаги изпитваше в присъствието на Ониши.

— Почти сме готови да изпратим ултиматум на президента. Две поделения от лоялни гвардейци ще блокират Пърл Харбър и летището. Губернаторът ще се върне от континента след седмица. Ще го задържим веднага щом слезе на брега. Нашите сенатори и представители веднага ще бъдат отзовани от Вашингтон. Ако се съпротивляват срещу плановете ни, и те ще бъдат задържани. Сенаторът Намура вече изрази интерес да се присъедини към нас. Имам пълните уверения на замесените граждански организации, че са готови да вземат участие със стачки и митинги. Медиите също са готови. След началото ще има четирийсет и осем часово информационно затъмнение. Ще се излъчват новини както обикновено, но няма да се споменава за преврата. — Такамора бръкна в джоба на сакото си и извади лист. — Тук са имената на сателитните техници, които ще предават новините. Ако не се подчинят, ще заповядам да ги арестуват или да унищожат съоръженията им.

— А телефоните?

— Нашата войска ще превземе и ще контролира главните предавателни кули и континенталния кабелен възел. Новината за преврата ще изтече, преди да сме подготвили предаванията си, но няма да бъде потвърдена.

— Справил си се отлично, Дейвид. Всичко изглежда наред, но има един малък проблем.

— Какъв? — попита Такамора и се наведе напред.

Вратата на кабинета се отвори и застрашителният Кенджи, помощникът и телохранителят на Ониши, застана зад стола на кмета.

— Какъв е проблемът? — нервно повтори Такамора, след като погледна новодошлия.

— Ултиматумът, който написах на президента, е взет от кабинета ми. Предполагам, че е изпратен във Вашингтон.

Такамора не можа да прикрие изненадата си:

— Нужно ни е още време. Защо си го изпратил?

— Не съм казал, че съм го изпратил, Дейвид. Писмото е изчезнало от кабинета ми. Единственият човек, който знае за него и е бил сам в кабинета ми, си ти. Следователно трябва да те попитам дали си изпратил ултиматума на президента без мое разрешение.

— Кълна се, че видях писмото само веднъж. — Такамора бързо осъзна, че е в опасност. — Никога не бих го взел.

— Искам да ти вярвам, Дейвид, но не мога. Не знам какво желаеш да постигнеш с постъпката си, но те уверявам, че знам какъв ще бъде резултатът.

— Кълна се, че не съм взимал писмото. — Бледата като восък кожа на кмета се осея с капки пот.

— Ти си единственият човек, който има достъп до тази стая и знае къде се намира сейфът ми. Трябва да те поздравя за уменията ти на касоразбивач. Поразителни са. — В гласа на Ониши не прозвуча възхищение. — Ако мислиш, че постъпката ти ще осуети усилията ми, дълбоко грешиш. В момента оръжията се подготвят да бъдат транспортирани тук. Уредил съм армия от силно мотивирани наемници. Разбира се, би било по-лесно да използвам твоята Национална гвардия, но ще се справя и без нея. Ти можеше да станеш президент на най-новата и вероятно най-богатата страна в света, ако не беше алчен и не ме бе измамил, Дейвид.

— Не съм — отчаянието повиши с една октава гласа на Такамора.

— Намирам за възхитително, че поддържаш невинността си до края — тъжно отбеляза Ониши.

Кенджи уви тънък найлонов шнур около врата на Дейвид Такамора и го затегна с изумителна сила. Такамора вкопчи пръсти в гаротата. Езикът му се подаде между пожълтелите от тютюна зъби и започна да надебелява. От устата му се изтръгнаха последни предсмъртни хрипове.

Ониши невъзмутимо наблюдаваше ужасяващото убийство. Сбръчканите му пръсти не потрепваха.

Кенджи дръпна още веднъж гаротата и съпротивата на Такамора отслабна. След няколко минути кметът престана да мърда. Дейвид Такамора беше мъртъв.

Кенджи махна найлоновия шнур от врата му, където се бе образувала тънка кървава ивица. Той избърса гаротата в сакото на Такамора, нави я и я пусна в джоба на широкия си, черен панталон.

— Радвам се, че не повърна вътрешностите си — отбеляза Ониши. — Хвърли трупа на кучетата и се върни.

Трийсет минути по-късно Кенджи отново влезе в кабинета. Макар че се бе преоблякъл, той още вонеше на смърт.

— Готово — рече Кенджи.

— Какво има? — попита Ониши, защото разбра, че нещо безпокои човека, който му беше като роден син. — Не позволявай амбициозността на Такамора да те разстрои.

— Не неговата, а твоята амбициозност ме разстрои.

— Не започвай отново, Кенджи — предупреди го Ониши, но помощникът му продължи.

— Изпълних заповедите ти във връзка с тази операция, но не съм съгласен с тях. Плановете ти с Такамора бяха само второстепенни по пътя към изпълнението на истинските ни цели, но въпреки това ти им отдели пълното си внимание. Приоритетите ни са други. Предизвикателството на Такамора би трябвало да е знак да спрем този глупав преврат, който бездруго беше резервен вариант. Трябва да разбереш, че превратът няма да успее. И ще изложи на риск всичко, за което работим.

— Нашият руски приятел те е заплашил и ти вече нямаш доверие в мен, Кенджи.

— Не, Ониши-сан, но първо трябва да се съсредоточим върху задълженията си към него.

— Нека да ти кажа нещо за руския ни съюзник. Той ще ни измами. За него ние сме само средство. Трябва да сме лоялни предимно към народа на Хавай и да държим под контрол руснака.

— Но ние обещахме…

— Това вече не означава нищо. Амбициите на Такамора промениха всичко. Когато написах писмото, обявявайки нашата независимост, знаех, че посланието ми ще бъде изпратено, независимо какви ще бъдат заповедите на Кериков. Трябва да продължим с мисията си. Предателството на Такамора приближи крайния срок. Убеден съм, че президентът замисля възмездие. Затова трябва да нанесем удара сега. Превратът може да успее без Такамора. Ние можем да контролираме неговите хора.

Кенджи се умълча. Черните му очи бяха отчаяни.

— А оръжията, за които спомена?

— Уредих ги с един мой приятел, египтянин на име Сюлейман ел-азис Сюлейман.

— А армията от наемници?

— Сюлейман ще се погрижи и за тях. Твърдата валута е мощно средство в такива случаи. Наемниците ще подсилят Националната гвардия или ще я заменят, ако откаже да ми се подчини.

— Не знаех — унило каза Кенджи.

— Ти си ми като син, но дори един баща трябва да прави някои неща без знанието на детето си. Това не променя нищо между нас, Кенджи. Не се обиждай.

— Не се обиждам.

— Хубаво — усмихна се Ониши. — Искам да празнуваме довечера. В настроение ли си?

— Да, разбира се — отговори Кенджи на риторичния въпрос.

Ониши насочи инвалидната си количка към спалнята на последния етаж на стъкленото си жилище. Кенджи му помогна да се съблече и да си сложи пижама и после нареди няколко възглавници зад гърба му. Ониши докосна със съсухрената си ръка лицето на Кенджи и му благодари с усмивка. Очите му блестяха така, сякаш имаше треска.

— Трябва да знаеш, че наистина си ми като син.

— Знам — отговори Кенджи, нежно милвайки ръката на стареца. — Моля те, дай ми няколко минути да се подготвя.

Кенджи излезе от стаята, а Ониши се обърна към командния пулт до леглото и натисна няколко копчета в бърза последователност. Стъклените панели на тавана на спалнята потъмняха, изолирайки великолепната тропическа нощ. Стените в цялата къща и покривът също станаха тъмни и жилището потъна в мрак.

Тежките кадифени завеси на отсрещната стена се разтвориха, разкривайки еднопосочно огледало и друга спалня. На леглото лежеше млада гола жена. Малките й гърди завършваха с дълги, възбудени зърна.

Поради напредналата си възраст Такахиро Ониши вече не можеше да се наслаждава на полово сношение, но желанието му за секс не бе намаляло с годините. Вместо да се примири с неспособността на тялото си да реагира, той бе измислил воайорство, което донякъде задоволяваше желанията му. Ониши не можеше да се възбуди, нито да стигне до оргазъм, но въпреки това изпитваше удоволствие от акта.

Той търпеливо зачака Кенджи да се появи, наслаждавайки се на гъвкавото тяло на спящото момиче. Кенджи най-после влезе в стаята. Мускулестото му тяло беше голо и членът му възбуден. Приближи до момичето, което още не бе навършило петнайсет години, и я събуди, като допря пениса си към разтворените й устни. Тя беше обучена как да постъпи според сценария на Ониши.

Преструвайки се, че още спи, момичето пое члена на Кенджи в устата си и бавно започна да го смуче. Ониши натисна едно от копчетата на таблото и чувствителните микрофони в другата спалня започнаха да предават тихите звуци на устата и езика на девойката. Тя вдигна ръка и се залови да масажира зърното си, бързо ускорявайки ритъма, сякаш се събуждаше.

Ониши се наведе напред, когато младата японка отвори очи и засмука съсредоточено. Той усети леко стягане близо до мускулите на простатата си и се усмихна. Кенджи протегна ръка и грубо стисна другата й гърда и от тонколоните в стаята на Ониши се разнесоха стенанията на нейната засилваща се страст. Ониши устоя на изкушението да докосне пениса си, защото знаеше, че ще остане разочарован от липсата на реакция.

Кенджи разтвори краката на момичето и пъхна пръст във влагалището й, отнемайки девствеността й. Ръката му и бедрата й се обагриха в кръв. Девойката трепна, но не извика. Кенджи я намести на леглото така, че Ониши да вижда възможно най-добре, и сетне проникна в нея.

Той се тласкаше грубо и въпреки болката, момичето се гърчеше и стенеше, като стискаше тялото му с тънките си крака, повдигаше хълбоците си от леглото и извиваше гръб все по-високо. Ониши не устоя на съблазънта и пъхна ръка под одеялото. Той установи, че пенисът му е леко възбуден, сграбчи го и започна да го мачка в ритъм с Кенджи.

Ерекцията му продължи само няколко минути и нямаше еякулация, но това беше най-голямото му постижение от години. Щом членът му спадна, Ониши загуби интерес към представлението отвъд еднопосочното огледало. Той натисна копчето, за да дръпне завесите и легна в леглото. Звуците на любенето продължиха да изпълват спалнята. Преди да заспи, Ониши си напомни да не забрави отново да използва същата девойка.

Джил беше в стаята едва от двайсет и четири часа, но имаше чувството, че е затворена там от години. Тя бе преминала през всички класически етапи на пленничеството, които изпитва почти всеки човек, изолиран пряко волята си. Първо се разяри на похитителите си, крещя и удря по масивната стоманена врата, отделяща я от свободата. След като се умори, прекара следващите няколко часа, изучавайки всеки детайл на килията, като разгледа циментовите стени, високия таван и празните лавици, където прахът бе запазил очертанията на отдавна изчезнали инструменти. Помещението бе около шест квадратни метра и миришеше на тор, застоял бензин и моторно масло, затова тя предположи, че някога е било градинарска барака.

Джил крачи из килията си още час и най-после седна на бетонния под до капещия кран. Известно време наблюдава мрачно как малките капки се събират в локва и сетне изтичат към ръждясалото капаче на канала в средата на стаята и накрая заспа.

Когато се събуди, до вратата бе оставен поднос с храна — два портокала, половин корава френска франзела, четвърт пакетче масло и картонена чаша с кафе. Джил мигновено забеляза, че на подноса няма нищо, което би могла да използва като оръжие.

През нощта кофата в отсрещния ъгъл бе изнесена и заменена с чиста.

Джил седеше тихо и чакаше, без да таи надежда. Известно време се опитва да проумее защо и кой би я отвлякъл, но после осъзна, че истината няма да й бъде от полза. Подозираше, че отвличането й е организирано от Такахиро Ониши, но в дадените обстоятелства това нямаше значение. Единствената й задача беше да оцелее.

Тъй като си бе направил труда да я отвлече от дома й, Ониши сигурно нямаше намерение да я убие. Той искаше от нея нещо, което само тя можеше да му даде.

Това сигурно беше доверието, което притежаваше като репортер. Ако Джил беше права, че Ониши и кметът Такамора се опитват да отцепят Хавай от Съединените щати, тогава те щяха да се нуждаят от легитимността на медиите, от успокояващ глас и лице по телевизията, които да уверят хората, че всичко е наред и под контрол. Лесно щяха да я принудят да съобщава фалшиви новини и всички, които й вярваха като на репортер, нямаше да разберат, че са излъгани.

Джил се бе сблъскала със същия проблем на етика и почтеност, преди ядосано да напусне студиото, но този път залогът беше много по-голям. Предишния ден ставаше въпрос за работата и кариерата й, а днес на риск бе изложен животът й. Джил размишлява за това през целия ден, но вечерта съзнанието й се замъгли и разфокусира. Тя изпадна в унес и реши да заспи, както бе облегнала гръб на стената, и главата й клюмна на гърдите.

Неочаквано вратата се отвори. Джил се стресна, излезе от летаргията и се дръпна назад, за да увеличи разстоянието между себе си и тъмната фигура, която пристъпи в килията. Забеляза, че отново е нощ, макар да не знаеше колко е часът, защото й бяха взели часовника.

— Не исках да ви стресна, госпожице Цу. Моля за извинение. — Гласът на мъжа беше монотонен и безизразен и отекна в помещението като далечен шепот.

— Познавам ли ви? — Джил се изправи.

— Не се познаваме официално, но сме разговаряли няколко пъти по телефона. Аз съм Кенджи.

— Знаех си, че Ониши е в дъното на тази работа.

Кенджи се промъкна по-навътре в стаята. Краката му се плъзгаха по пода плавно като живак. Движенията му криеха опасна елегантност. Притежаваше очарованието на змия — бавен, изкусителен и зъл. Клекна на същото място, където преди малко бе седяла Джил.

— Вие сте много възприемчива жена и отличен репортер. Гледах последното ви предаване и трябва да кажа, че направихте смела и точна оценка на моя работодател и връзката му с кмета Такамора. Правилно предположихте, че и двамата искат Хавай да бъде независима страна, макар и тясно свързана с Япония. Единствената ви грешка обаче е, че Ониши има нещо общо с отвличането ви.

— Вие? Защо?

— Достатъчно интелигентна сте, за да се досетите защо сте отвлечена.

— Искате да направя някакъв пропаганден репортаж — с обвинителен тон каза тя.

— Точно така. Всъщност пропагандата, както я наричате, няма да бъде далеч от истината. Може дори да излъчите предаването, което неотдавна завършихте.

Джил бе озадачена.

— Защо искате да направя подобно нещо? Това би разобличило заговора ви.

— Не моя заговор, а на Ониши, госпожице Цу.

— Не разбирам. — Джил не устоя и прие ролята на репортер, който търси факти.

Кенджи се вторачи в празното пространство, сякаш там някъде можеше да прочете мислите си.

— Почти през целия си живот съм работил за Такахиро Ониши. Дължа му всичко. Той е мой господар и аз съм негов роб. Убивал съм и съм изнасилвал малки момичета заради него. Всъщност направих тези две неща и тази вечер. Бих сторил всичко, което той поиска. Но Ониши не знае за мен нещо, което не съм признавал дори пред себе си от много години. — Кенджи млъкна и се усмихна. — Като имам предвид възгледите му за честта, мисля, че той ще разбере предателството ми. Родителите ми са се срещали само два пъти през живота си. Първият път баща ми е изнасилил майка ми, докато е служил в Корея през Втората световна война. Тя била момиче за удоволствие, проститутка по принуда като много други жени, които по време на японската окупация имали нещастието да бъдат бедни и привлекателни. Баща й я продал да проституира, за да издържа семейството. Родителите ми се срещнали за втори път шест години по-късно, когато баща ми се върнал в Корея да ме откупи. Бил останал импотентен заради нараняване през войната и аз трябвало да бъда неговото наследство, единственият шанс за безсмъртие. Баща ми работи за Ониши до смъртта си. И аз наследих поста му. През по-голямата част от живота си се възприемах като чист японец и от срам криех корейската си половина. Но през последните няколко месеца се случи нещо, което ме накара да се почувствам горд от корейското си потекло. Сигурен съм, че ме разбирате, защото сте наполовина японка и наполовина китайка.

— Аз съм американка.

Кенджи се обърна към нея. Лицето му беше красиво и жестоко.

— Дано да имате по-широки разбирания, защото инак взаимоотношенията ни и животът ви ще свършат бързо. Много скоро ще се наложи опитът за преврат на Ониши да се провали. Кметът Такамора е мъртъв и Ониши ще го последва. А когато това стане, ще се нуждаем от вас, за да използвате влиянието си да успокоим хората и да сложим край на насилието.

— Аз съм репортер и само отразявам новините, а не ги правя — Джил си спомни думите на бившия си колега.

— Журналистите могат да въздействат на общественото мнение и да променят политиката много по-успешно от политиците. Вие притежавате власт, каквато хората не съзнават, че са ви дали. Когато настъпи моментът, най-много след седмица, вие ще разкриете всичко, което знаете за Ониши и Такамора. Тъй като и Ониши ще е мъртъв, няма да има кой да опровергае думите ви. Ще ви разкажа и още подробности. Хората трябва да се съсредоточат върху опита за преврат. Това трябва да остане главната новина в продължение на няколко седмици. Причините не ви интересуват. Когато всичко свърши, обещавам ви, че никога повече няма да бъдете безпокоена и сътрудничеството ви няма да бъде разкрито.

— А ако откажа? — попита Джил по-смело, отколкото се чувстваше.

— Ще ви убия незабавно — сухо отговори Кенджи. — Не е необходимо да ми отговаряте веднага. Искам да помислите. Избрах вас, защото смятам, че ще ви е много трудно да вземете решение — добави той, докато излизаше. — Не ме разочаровайте.

Арлингтън

Бар „При Дребосъка“ беше кръстен на собственика си и се намираше на четири преки от къщата на Мърсър. Когато за първи път влезе там, той очакваше, че ще види зад бара огромен мъж, но Пол Гордън беше висок едва метър и четирийсет и тежеше четирийсет и пет килограма.

Заведението беше малко. Имаше само осем високи столчета и шест сепарета за по шестима. Застланият с линолеум под имаше вид, сякаш не бе метен от години. Стените бяха украсени с картини, изобразяващи конни надбягвания и трофеи от „Саратога“, „Белмонт Парк“ и „Йонкърс Рейсуей“ — само няколко от хиподрумите, където Пол се бе състезавал като професионален жокей. Макар да не бил звезда, смятали го за добър ездач с доказани способности. Но Пол бил пристрастен към хазарта, а късметът го напуснал задълго. За да изплати дълговете си, лихварят му заповядал да загуби определени надбягвания.

Разказвайки всичко това на Мърсър, Дребосъка бе признал, че конят му бил първенец по дух и нямало да се даде на друг. Сърцето не дало на Дребосъка да дръпне юздите и да финишира втори. Същата вечер собственикът на коня дал пищен банкет по случай победата. Сутринта биячите на лихваря счупили капачките на коленете на жокея със стоманена тръба. През последвалите месеци на болезнено възстановяване Дребосъка проклинал глупавия кон за бързината му, но най-сетне простил на Денди Мейд, след което отворил бар в родния си Вашингтон.

Мърсър влезе в бара. Дребосъка му махна и веднага му наля водка с лимонов сок.

— Благодаря. Нуждаех се от питие. — Мърсър взе чашата и се приближи до тапицираното в червена кожа сепаре, където седяха Тиш и Хари Уайт.

В заведението имаше само още двама посетители — работници от обществената пералня на ъгъла.

— Съжалявам, че трябваше да изведа Тиш от къщата ти, Мърсър, но уискито ти свърши.

— Имам неотворена бутилка под бара.

— Имаше, Мърсър. Пък и кой би търсил там, по дяволите?

— Нищо лошо не е станало — каза Мърсър и се обърна към Тиш. — Как си?

— Много добре — изкикоти се тя. Беше леко пийнала. — Но трябва да призная, че не съм свикнала да се наливам през деня.

— Остани с Хари и мен, и ще ти покажем тънкостите на занаята — сърдечно се усмихна Мърсър. Вероятно алкохолът щеше да й се отрази добре и да я подготви за онова, което щеше да я помоли да направи.

— Какво откри в службата си?

— Нови улики. Довечера искам да проверя още нещо и после двамата с теб ще се предадем на властите.

— Какво?

— Ти беше под закрилата на ФБР, когато те намерих, Тиш, и съм сигурен, че те искат да се върнеш при тях. А аз трябва да отговарям за труповете, които оставих в центъра на града.

— Хей, Хари, идват двама мъже в костюми — каза Дребосъка, надничайки през мръсния прозорец.

Мърсър погледна Хари въпросително.

— Тиш ми разказа историята за вчера, затова взех предпазни мерки и накарах Дребосъка да наблюдава какво става наоколо.

— Браво — похвали го Мърсър и протегна ръка на Тиш. — Ела.

Той я заведе в малката кухня в задната част на бара. Застанаха пред вградено в стената огледало и Тиш разбра, че е еднопосочно. В заведението влязоха двама едри мъже, които показаха значките си. Мърсър предположи, че не са ченгета, а са от ФБР.

— Филип Мърсър? Да, познавам го — отвърна Дребосъка на въпроса им. — Не съм го виждал от седмица и нещо. Той пътува непрекъснато. Ако го бях видял, нямаше да ми дължи осемдесет долара за стари сметки.

Пол Гордън показа на агентите купчина листчета и Мърсър изтръпна. Надяваше се, че няма да ги разгледат отблизо, защото сметките бяха на Хари.

В същия миг Хари стана, залитна и се подпря на преградата на сепарето. Мърсър се запита дали приятелят му се преструва.

— Аз видях Мърсър — извика Хари. От устата му се разхвърчаха слюнки.

— Къде? — нетърпеливо попита единият агент.

— През 1943 година. Той беше готвач в моя батальон. Изобщо не можеше да готви. Храната му беше същинска отрова. — Хари изпи голяма глътка бърбън. — А може би беше Франк Мъркър. Тогава трябва да е било през 1945.

— Ние търсим Филип Мърсър.

— Не си спомням никакъв Филип Мърсър. Познавах една стриптизьорка на име Филис… Беше страхотна… — Очите на Хари се премрежиха. Той се отпусна на мястото си, заби глава на масата и след миг захърка.

Двамата агенти предупредиха Дребосъка да им се обади, ако Филип Мърсър се появи, и си тръгнаха. Пол и Хари играха ролите си още няколко минути, докато се убедиха, че агентите са си заминали. Мърсър изведе Тиш от кухнята и осъзна, че през цялото време е държал ръката й. Докосването беше успокояващо.

— Трябва да ти дадат „Оскар“, Хари.

Старецът вдигна глава и се усмихна.

— Наистина познавах стриптизьорка на име Филис, дребна червенокоса сладурана, с която се запознах в Балтимор.

— Какво ще правим сега? — прекъсна го Тиш.

— Едно е сигурно. Не можем да се върнем у дома — отговори Мърсър и отпи от водката си.

— Ако се налага, елате при мен — предложи Хари.

— Не, алергичен съм към хлебарки. Сериозно, имам други планове. Отиваме в Ню Йорк.

— Какво? — стъписа се Тиш.

— Извикай такси, Дребосък. Кажи му да ни чака пред супермаркета. Хари, благодаря ти за актьорското майсторство. — Мърсър извади банкнота от сто долара и я остави на бара. — Това би трябвало да стигне за разчистването на сметките ми.

Той поведе Тиш към задната врата.

— Защо ще ходим в Ню Йорк? — попита тя, когато излязоха на улицата.

— Докато четяхме факсовете, сигурно си разбрала, че Дейвид Соулман подозира, че „Океански превози и товари“ е съветска фасада. Ако е вярно, а аз мисля така, защото ти си чула руска реч, тогава следващият ни логичен ход е да огледаме офиса им.

— Да нахлуем там ей така и да им отправим обвинения?

— Съвсем не — засмя се Мърсър. — Ще влезем с взлом довечера.

Тиш спря и го погледна. Сивите му очи бяха неумолими.

— Сериозно ли говориш?

— Абсолютно — тихо отговори той, но убедеността му прозвуча ясно.

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш? — попита Шапката.

— Да — спокойно отговори Мърсър.

Седяха в плимут последен модел. Намираха се на Пето авеню, на десетина преки от централата на „Океански превози и товари“.

— Моите хора могат да се вмъкнат за нула време, да вземат каквото искаш, и да излязат, без никой да разбере. Не е нужно вие да влизате.

— Това е проблемът, Шапка. Трябва да влезем и искам да разберат, че сме били там.

Мърсър за пръв път намери отдушник да излее гнева, който изпитваше, откакто Тиш се бе появила в живота му. Досега само реагираше на ходовете на неизвестните си врагове. Но вече щеше да пристъпи към действие и да им прехвърли топката.

— Фасулска работа — каза Шапката и изтръска цигарата си. Кехлибареното огънче проблесна като комета в тъмната кола.

Дани Спецатори „Шапката“ беше професионален крадец. Бандата му бе причината най-богатите граждани на Ню Йорк да обеднеят с по няколко милиона долара през годините. Четиринайсетгодишният му син веднъж направи грешката да се опита да пребърка джоба на Мърсър пред сградата на ООН. Вместо да предаде младежа на полицията, Мърсър го принуди да му каже кой е баща му. И час по-късно се запозна с Шапката.

В свят, където се върши повече работа между хора, дължащи си услуги, Мърсър реши, че някой ден Шапката може да му върне жеста. И се оказа прав. Дългът отпреди три години щеше да бъде изплатен тази вечер.

— Дай ни един час да заемем позиция, Шапка, и после изпрати вътре момчетата си.

— Щом разбием вратите и алармата се включи, те ще повикат пазач.

— Разчитам на това.

— Нали няма да убиеш никого? Защото ако го сториш, аз нямам нищо общо с тази история.

— Договорихме се, Шапка. — Гласът на Мърсър беше леденостуден. — Никакви въпроси. Ако момчетата ти направят каквото искам, за нула време ще се приберат вкъщи. Няма да има никакъв риск за тях.

— Искам само да те питам защо го правиш, Мърсър. И двамата знаем, че имаш пари. Това е шибан транспортен офис. Дори заплатите им ще са мизерни.

— Не е твоя работа, Шапка. Просто изпълни задачата и ще бъдем квит. — Адреналинът прииждаше във вените на Мърсър като инжекция хероин в кръвоносната система на наркоман. — Знам какво правя.

Мърсър погледна Тиш, която седеше на задната седалка. Лицето й бе пребледняло. Черните й коси блестяха. Сините очи бяха широко отворени, но изпълнени с доверие. Той се вторачи в тях, търсейки знак на слабост, но не видя нищо.

— Готова ли си?

— Да — прошепна тя. Погледът й беше непреклонен.

Слязоха от колата и след секунди се сляха със сенките на топлата нюйоркска нощ.

Час по-късно, малко преди зазоряване, по Единайсета улица мина шевролет „Камаро“. В тишината излая куче, раздразнено от бръмченето на колата.

Шофьорът беше съсредоточен в пътя, хлъзгав от дъжда, но пътникът се наслаждаваше на мига. Ловната пушка в ръката му беше хладна и тежка. Вятърът, който повяваше през смъкнатото стъкло, беше топъл и влажен, но свеж. Адреналинът в организма на мъжа бе изострил сетивата му.

Шапката дължеше много на Мърсър. Той можеше да повери шофирането на някой от бандата си, но сам щеше да стреля. Когато стигнаха на четири врати от мишената, шофьорът натисна клаксона и изкрещя като индиански вожд.

Шапката подаде през прозореца дулото на пушката-помпа „Ремингтън“, стреля и остана доволен от резултата. Първият куршум строши стъклото на апартамент на партера.

Вторият взриви вратите на друга къща. Дебелото дъбово дърво се пръсна на трески. Третият изстрел разби прозорец. Шофьорът продължаваше да крещи и клаксонът да свири, но Шапката не чуваше нищо. Очите му бяха приковани в следващата мишена.

Той стреля, зареди пушката и се наведе през прозореца, за да стреля отново. Вратата на „Океански превози и товари“ беше много по-солидна от останалите на улицата, но не можа да издържи на двата изстрела, и увисна на горната си панта. Куршумите я бяха разбили.

Алармената система се включи и прониза нощта по-силно от клаксона на шевролета. Шапката стреля в още един прозорец и после свали оръжието си. Шофьорът пусна клаксона и колата излезе от района.

След шест минути на сцената пристигнаха две полицейски коли. Ченгетата направиха повърхностен оглед на квартала и започнаха да взимат показания от изпадналите в паника жители. Полицаите вече бяха решили, че стрелбата е извършена от младежи, които се забавляват — насилие без определена цел в град, който беше известен с това.

Грег Русо обаче знаеше, че нищо, случило се на „Океански превози и товари“, не е случайно. Той пристигна на местопроизшествието веднага след като му се обадиха от охранителната фирма. Според документите той беше заместник-президент, отговарящ за офиса в Ню Йорк, но всъщност „Океански превози и товари“ нямаше президент. Шведската групировка, посочена като директорат на компанията, представляваше само пощенска кутия в Стокхолм. Единственият човек, който стоеше над Русо, беше Иван Кериков, шефът на Седми отдел „Научни операции“.

Русо разговаря с полицаите няколко минути, като разпитваше за подробности за инцидента, но всъщност не слушаше обясненията им. Двайсетте години в КГБ го бяха научили да не приема нищо за чиста монета.

— Пак повтарям, господин Русо, няма за какво да се тревожите — каза едното ченге. — Това не е влизане с взлом, а хлапета, тръгнали да всяват ужас. Ще се погрижа тази нощ в квартала да има няколко патрулни коли. Няма да ви безпокоят повече.

— Нашата компания плаща огромни данъци, сержант. Очаквам да ни осигурите задоволителна защита. — Русо говореше английски без акцент.

— Съжалявам, но не мога да поставя хора да пазят офиса ви. Ако искате, ще ви кажа името на някоя частна охранителна фирма. Те ще изпратят служителите си само за десет минути. — Сержантът работеше допълнително в събота, докато съпругата му беше на гости при майка си в Трентън.

— Всичко е наред — престори се на успокоен Русо. — Убеден съм, че си въобразявам. Онзи, който е вилнял на тази улица, не е имал за цел нашия офис. Вероятно сте прави, че са били хлапета.

— Повиках хеликоптер само за да се почувствате по-добре, господин Русо. Би трябвало да пристигне до половин час. Ще освети задната част на сградата ви с прожектор и ще провери дали има нещо съмнително.

— Нали ходихте отзад?

— Да. В двора няма нищо освен двама пияници и купчина боклук.

— Е, пристигането на хеликоптера ще бъде голямо успокоение.

След няколко минути двете полицейски коли си заминаха. Неколцината подплашени наематели, излезли на улицата, се прибраха в апартаментите си. Русо, чието истинско име беше Григорий Брежников, изчака, докато кварталът опустя, после направи знак на шофьора на микробуса, който бе пристигнал няколко минути след него.

От микробуса изскочиха двама мъже, облечени в черно. Те тръгнаха към Брежников, като оглеждаха улицата, без погледите им да се спират на нещо за повече от част от секундата, но очевидно и без да пропускат нищо.

Колкото и време да стоеше на Запад, екипът от убийци на КГБ не губеше дисциплината си, тренирана с години на подготовка. Те бяха от най-добре обучените специалисти в света, способни да убиват с почти всяко съществуващо оръжие, както и с голи ръце.

Мъжете със сериозни лица и безизразни очи спряха пред Брежников.

— Претърсете сградата, като внимавате за нещо не на място, и сетне поемете задълженията на пазачи. Проверете и задния двор. Там има двама бездомници. Изгонете ги. Никой да не влиза в сградата до девет часа сутринта. Аз ще бъда първият.

Нямаше причина Брежников да остава. Тези мъже можеха да овладеят положението.

Миниатюрният предавател в ухото на Мърсър изщрака и после се чу глас.

— Мърсър, двама от най-лошите типове, които съм виждал, току-що влязоха в сградата. Шефът си тръгна.

Мърсър потвърди, че е приел информацията на Кепето, сина на Шапката, който стоеше на покрива на една от постройките на отсрещната страна на улицата.

— Приготви се — прошепна той на Тиш. — Би трябвало да дойдат първо тук.

Минута по-късно двамата убийци излязоха от офиса на „Океански превози и товари“. В ръцете си държаха пистолети. Очите им претърсиха тъмния двор, прониквайки в сенките, и накрая се спряха на двамата пияници, които лежаха до препълнения контейнер за боклук.

Единият прекоси двора и изчезна в мрака. Наблюдавайки го, Мърсър разбра, че е истински професионалист. Другият остана до входа, прикривайки с оръжието си партньора. Мърсър напрегна тяло.

Първият мъж се приближи до единия пияница и без предупреждение го изправи на крака.

Мърсър трепна, сякаш го удариха. Можеше само да си представя каква сила се изисква да вдигнеш с един замах спящ човек.

Подставеният човек на Шапката взе да бръщолеви несвързано. Другият бездомник, който също беше от бандата, започна бавно да се събужда, сякаш след дългогодишен запой.

— Чупката — изсъска пазачът на единия пияница и ритна другия. — Ти също. Разкарайте се, преди да съм счупил проклетите ви вратове.

Мъжът говореше английски със силен акцент.

— Нищо лошо не сме направили — възрази бездомникът, който лежеше на земята, и избърса устни с мръсната си ръка. — Ние имаме права.

— Махайте се. Веднага. — Убиецът пусна човека на Шапката, извади пистолета от кобура на гърба си и го насочи.

При вида на оръжието двамата пияници избягаха, препъвайки се през двора, и хукнаха към уличката, водеща към Шесто авеню.

Пазачът ритна купчината боклук до контейнера, за да се увери, че там не е скрито нищо. Мърсър, който беше в контейнера, се наведе.

Мъжът вдигна пластмасовия капак и се дръпна назад от погнуса. Контейнерът вонеше на човешки изпражнения, изгнила храна и мръсотия. Пазачът се закашля и пусна капака.

Мърсър разрови боклука, намери ръката на Тиш и я стисна окуражително. Не можеше да докосне кожата й през тънкото гумено защитно облекло, но знаеше, че е изпотена като неговата. Оправи кислородната маска на носа и устата си и пое дълбоко въздух. Кислородът от малката бутилка до него беше свеж и хладен. Шапката им бе дал защитните облекла и кислородните маски.

Пазачите решиха, че двамата пияници са били единствените хора в двора, прекратиха претърсването и отново влязоха в сградата на „Океански превози и товари“.

Десет минути по-късно Мърсър надигна капака на контейнера за боклук, излезе и помогна на Тиш да се измъкне. Двамата съблякоха защитните облекла и ги хвърлиха в кофата.

— И през ум не ми е минавало, че ще видя тази част на Ню Йорк на първата си среща с някой мъж — усмихна се Тиш.

Мърсър би я предупредил да мълчи, но знаеше, че тя изпитва нужда да говори, за да освободи част от натрупалото се напрежение.

— За теб само най-доброто. Следващия път ще се изкъпем на лунна светлина в Ийст Ривър близо до индустриалния канал. По това време на годината там е много романтично.

— Адски си очарователен.

Мърсър извади брезентовата си чанта от купчината боклук и я отвори. Взе очилата за нощно виждане, които бе купил от Шапката, сложи си ги и огледа гърба на сградата на „Океански превози и товари“.

Постройката беше пететажна с равен покрив, осеян с комини и телевизионни антени, отделена с аварийни стълби от съседите си. На всеки етаж имаше по четири прозореца с изключение на партера, където се виждаше само врата от дебела стомана. Прозорците на втория и третия етаж бяха защитени с решетки от ковано желязо. Мърсър беше сигурен, че сградата има алармена система.

„Спукана ти е работата, ако алармата е зонирана“ — отбеляза Шапката, когато Мърсър му разясни плана си.

Ако в алармата липсваха отделни зони, тогава разрушената предна врата щеше да е изключила цялата система. В противен случай обаче опитът на Мърсър да проникне в някой кабинет, щеше да задейства други аларми.

Не забеляза движение зад тъмните прозорци, но знаеше, че ако оттам го наблюдават, няма да се издадат лесно. Налагаше се да рискува. Извади четири триметрови парчета тръба от прогизналата от урина мушама, която Шапката бе оставил в двора преди няколко часа, сглоби ги и направи нещо като стълба.

Занесе я до основата на сградата и я подпря на стената. Извади пистолета си „Браунинг Хайпауър“, сувенир от Ирак. Деветмилиметровото оръжие не побираше толкова много патрони като пистолета „Хеклер и Кох“, който бе загубил във Вашингтон, но възпиращата му мощ беше страховита. Браунингът и резервният пълнител бяха заредени с живачни патрони с кухи върхове, които се взривяваха при съприкосновение. Ако с тях бъдеше улучен човек, само шокът щеше да го убие.

Мърсър дръпна предпазителя, сложи заглушител, пъхна пистолета в кобура и започна да се катери по стълбата.

Той бе обяснил плана си на Тиш, докато пътуваха във влака за Ню Йорк. Отначало тя се намръщи, но доверието й постепенно се възвърна. Мърсър й разказа за четириседмичното обучение, което бе преминал в ЦРУ, преди да бъде изпратен в Ирак, и това изглежда прогони опасенията й. Макар че подготовката му бе съсредоточена върху оръжейната тактика, той бе научил основните изисквания на влизането с взлом и се чувстваше уверен в способностите си.

Стигна до прозорец на четвъртия етаж, спря и се вторачи в тъмната стая. След като не видя нищо, извади от джоба на черния си панталон годежния пръстен с циркон, който бе купил, докато пазаруваше дрехи за Тиш. Продавачът в бижутерския магазин се присмя на избора му, но не знаеше, че пръстенът не е предназначен за подарък.

Цирконът притежаваше твърдост 8.5 по скалата на Мох и лесно разрязваше стъкло. Мърсър прокара камъка по края на стъклото и пое дълбоко въздух. След миг щеше да разбере дали алармата е зонирана. Ако я задействаше, нито той, нито Тиш щяха да имат достатъчно време да избягат от двора, преди пазачите да се втурнат навън да видят какво става.

Пое още една глътка въздух и леко бутна с длан стъклото.

Тънките жички на алармената система се отделиха и парчето безшумно тупна на килима в стаята. Сградата остана тиха.

Сърцето на Мърсър биеше като обезумяло. Но освен ударите му той долови и друг шум, вдигна глава и видя светлините на приближаващ се полицейски хеликоптер, който се намираше на десетина преки. Мощните му халогенни фарове вече пронизваха мрака наоколо.

Мърсър се опита да отвори прозореца, но многобройните пластове боя го бяха залепили за рамката.

— По дяволите — тихо изруга той и удари долната част на рамката. Парченцата стъкло, останали там, се забиха болезнено в ръката му.

След няколко силни удара прозорецът се отвори. Хеликоптерът заглушаваше всички шумове. Мърсър се вмъкна през счупеното стъкло. В същия миг хеликоптерът увисна над малкия двор. Във въздуха се разхвърча прахоляк. Звукът беше оглушителен.

— Тиш, хайде — извика Мърсър.

Тя се изкатери по стълбата. Прожекторът на хеликоптера освети двора, прониквайки в най-тъмните ъгли.

Мърсър сграбчи Тиш за китките и я издърпа в стаята. Тя извика, когато гърдите й се охлузиха в твърдия перваз. Мърсър се наведе и затвори прозореца точно когато лъчът на прожектора освети кабинета. За миг му се стори, че ченгетата видяха лицето му, но светлината отмина нататък. По двора и по външната стена на сградата се образуваха странни сенки. От хеликоптера импровизираната стълба приличаше на едно от аварийните стълбища, опасващи като бръшлян постройката.

— Господи, как ме заболя — каза Тиш, масажирайки гърдите си.

— Бих искал да ти помогна, но сигурно ще ме удариш.

Тя се усмихна. Явно нямаше сериозни наранявания. Мърсър извади фенерче от якето си и го запали. Преди да започне да търси, той измъкна и браунинга от кобура.

Не знаеше колко време ще останат в офиса, затова се налагаше да премахне двамата пазачи. Не можеше да рискува да го изненадат неподготвен. Не хранеше илюзии, че ще елиминира двамата професионални убийци в открит двубой и нямаше намерение да играе честно.

— Изпитваш ли съмнения за онова, което ще направим? — попита той.

— Ако тези хора имат нещо общо с унищожаването на „Океански търсач“, те заслужават да бъдат наказани. — Твърдостта в гласа и беше смразяваща.

— Добре. Искам да чакаш тук, докато всичко свърши. Ще се върна да те взема.

На слабата светлина в очите му се четеше страх, но челюстите му бяха стиснати решително. Мърсър докосна ръката й, която леко трепереше.

Лампите на последния етаж бяха угасени, но стълбището бе осветено. Мърсър даде фенерчето си на Тиш, сложи си очилата за нощно виждане и тръгна.

Повечето стаи на четвъртия етаж бяха празни, прашни и занемарени. Мърсър слезе безшумно по стълбите. На третия етаж имаше една-единствена лампа, която осветяваше тесния коридор. Всички врати бяха заключени, не се виждаше никой. Той облиза пръстите си и отвинти крушката. Коридорът потъна в мрак.

Слезе на втория етаж, който представляваше огромно помещение, разделено на малки кабинки. Във всяка имаше бюро, стол и компютър. Работната площ беше добре осветена, затова той свали очилата и ги остави на едно от бюрата.

Мърсър коленичи да огледа пода, но видя само крака на бюра и столове и се запромъква в стаята.

Спомни си думите на инструктора от ЦРУ, който бе казал, че трябва да намериш врага с обонянието и слуха си, преди да го видиш. Долови миризма на тютюнев дим и безмълвно му благодари. В помещението беше толкова тихо, че се чу как пазачът дръпна от цигарата. Мъжът беше на не повече от три метра вдясно, скрит зад тънка стена.

Мърсър погледна часовника си. Беше оставил Тиш преди петнайсет минути и трябваше да бърза, защото паниката скоро щеше да я завладее.

Реши да действа дръзко и съблече черното си кожено яке. Черният панталон и ризата му бяха подобни на облеклото на пазача, който можеше да го сбърка с колегата си. Мърсър се изправи и си заподсвирква весело. Невидимият пазач скочи от стола и тръгна към него.

Мъжът зави зад ъгъла и застана пред Мърсър. Картечният му пистолет беше насочен. В секундата, която му бе необходима, за да разбере, че това не е партньорът му, Мърсър извади браунинга и стреля. Пазачът умря, преди да успее да натисне спусъка, и се стовари върху стоманеното бюро. Ръката му помете купчина листове. В средата на тялото му зееше огромна дупка.

Мърсър облече якето си, тръгна към стълбището и слезе на партера.

Фоайето също заемаше целия етаж. Чакалнята бе обзаведена с няколко подбрани с вкус канапета, голям турски килим и огромна рецепция. Стените бяха боядисани в успокояващо бледорозово, а репродукциите изобразяваха кораби. Осветлението беше оскъдно и по-голямата част от помещението тънеше в мрак.

На вратата се бе облегнал някой. На хълбока му имаше кобур. Мърсър се запита дали може да го убие в гръб.

Сякаш предупреден от първичен инстинкт, пазачът рязко се обърна, извади пистолета си и стреля. Куршумът мина покрай крака на Мърсър, който се хвърли на пода и се претърколи. Куршуми обсипаха мрамора около главата и тялото му. Той успя да се сниши зад рецепцията и когато надникна, за да види къде е отишъл мъжът, в дървото рикошираха още куршуми, разпръсквайки трески, които се забиха дълбоко в челюстта и дясната му буза.

— Мамка му — измърмори Мърсър и избърса кръвта от лицето си.

Неочаквано лампите угаснаха.

Мърсър безшумно се отдалечи от рецепцията и допря гръб до стената. Планът му беше да намери електрическия ключ, да запали осветлението и да изненада противника, но се спъна в крака на пазача.

Нито един от двамата не очакваше сблъсъка. Мърсър се дръпна и после се хвърли напред. Рамото му срещна коляното на гарда. Мъжът падна по лице, но въпреки това успя да удари Мърсър по главата с пистолета си. Мърсър заби юмрук в крака му, като го парализира мигновено и спечели време да извади браунинга си.

Пазачът го ритна с другия си крак и пистолетът на Мърсър изтрака на мраморния под. Той се дръпна от мъжа, който вече се опитваше да се изправи. В помещението беше твърде тъмно, за да види къде е оръжието му, затова Мърсър се съсредоточи върху противника си. Скочи и отново атакува, като го блъсна в стомаха и изкара въздуха от белите му дробове. Гардът отстъпи назад. Мърсър го блъсна към канапетата, прелетя над тях и се стовари на пода, навехвайки болезнено рамото си.

Дулото на пистолета блесна за миг, когато мъжът стреля по Мърсър, но куршумът изсвистя покрай него. Мърсър се хвърли напред, но пазачът се бе преместил. Мърсър отново падна на пода, претърколи се два пъти и се блъсна в стената. Запромъква се, опипвайки пода, и намери пистолета си. Хладната стомана му вдъхна увереност.

В същия миг лампите блеснаха. Нервите и мускулите, контролиращи зениците на Мърсър, реагираха част от секундата по-бързо от тези на убиеца. Докато мъжът присвиваше очи, дезориентиран от силната светлина, погледът на Мърсър обходи фоайето. Тиш стоеше до ключовете за осветлението. Едната й ръка беше на реостата, а другата държеше очилата за нощно виждане. Пазачът беше на шест-седем метра от нея и гледаше вляво от Мърсър. Мърсър не губи време да се прицелва и стреля. Първите два куршума не улучиха, но следващите шест надупчиха тялото на мъжа.

Мърсър се приближи до Тиш и взе очилата от ръката и.

— Казах ти да чакаш горе, Тиш. Моля те, отсега нататък ме слушай.

Той я прегърна и тя се отпусна в обятията му.

— Сега сме квит. Аз спасих живота ти, а ти току-що спаси моя. Благодаря.

— Изчаках, докато ти намери пистолета си, а той не те гледаше — обясни Тиш.

Двамата угасиха лампите и отново се качиха на третия етаж, като използваха прибора за нощно виждане. Бързо преглеждайки имената на вратите, откриха заключения кабинет на най-висшия по ранг служител, заместник-президента на компанията. Мърсър се усмихна, като видя името. Русо.

— Добър намек — отбеляза той.

— Ако наистина са руснаци — добави Тиш.

— Щом имат гардове като онези двамата, са едри риби.

Мърсър успя да отвори ключалката за пет изнервящи минути. Макар че си спомняше техниката от обучението си в ЦРУ, теорията и практиката бяха две различни неща. Някой от хората на Шапката би се справил за десет секунди.

Кабинетът бе облицован с дъбова ламперия и килимът под краката им беше мек. Прозорецът зад голямото бюро гледаше към Единайсета улица. Мърсър дръпна тежките завеси и запали лампата на бюрото. Стените бяха украсени със снимки на флотата на „Океански превози и товари“. Дейвид Соулман от Маями беше прав. На комина на всеки кораб бе нарисувана китка от различни цветя — „Априлски люляк“, „Септемврийски лавър“, „Декемврийски ирис“ и още десетки други. До стената имаше аквариум и макар че беше голям, във водата плуваше една-единствена риба.

Мърсър се приближи до четирите ниски шкафа и започна да преравя чекмеджетата и да прелиства папките вътре.

— Прегледай някое чекмедже.

— Какво търсим? — попита Тиш.

— Всичко, което би могло да опресни паметта ти. Може да си спомниш някое име или нещо друго.

Тя посочи една от снимките.

— Мисля, че това е корабът, който ме спаси.

Мърсър погледна фотографията и позна „Септемврийски лавър“, който спокойно плаваше в някакво далечно море.

— Това може да е корабът, който е съобщил, че те е спасил. Ти си спомняш черен кръг с жълта точка в средата на комина, а не китка цветя. Освен това Дейвид Соулман каза, че членовете на екипажа са предимно италианци, а не руснаци.

— Може би греша, че съм чула руска реч.

— Дори да е така, очевидно е, че тук става нещо нередно. Да прегледаме папките и да видим дали ще открием улики.

Мърсър и Тиш ровиха половин час, без да намерят нищо убедително. Странен беше само етикетът с надпис „Джон Дори“ на дъното на чекмеджето, съдържащо документите за собственост на „Океански превози и товари“. Към листчето нямаше папка. Тъй като всички плавателни съдове на компанията носеха имена на месеци и цветя, Мърсър предположи, че Джон Дори е името на капитана или на член на ръководния персонал, нает от фирмата.

— Напразно си загубихме времето, нали? — В гласа на Тиш прозвуча безнадеждност.

— Знам, че съм прав. Тук трябва да има нещо, което не сме видели — настоя Мърсър. — Само че се налага да изчезваме.

— Без причина ли уби пазачите?

Той я погледна. Не искаше да мисли по този въпрос. Грешеше ли за участието на „Океански превози и товари“?

— Не, и ще ти кажа защо. Огледай кабинета. Тук няма нищо лично — нито снимки, нито дипломи. За някои това може да е законна търговска фирма, но това не е професията на човека, който обитава този кабинет. — Мърсър се приближи до бюрото и прелисти тефтера с адресите. — Тук няма нито едно име на брокер или на търговец на кораби. Господи, той няма дори имената на капитаните си.

— Може би ги помни наизуст.

— Не разбираш ли? Повечето корабоплавателни компании са създадени от хора и се основават на лични контакти. Обзалагам се, че Грег Русо не може да различи буксирно котвено въже от дупка в стената. Заниманията на обитателя на този кабинет нямат нищо общо с корабоплаването.

— Стой! Не мърдай! — извика мъжки глас.

Мърсър се вцепени. Пулсът му се учести. Синът на Шапката бе казал, че в сградата са влезли само двама мъже и те вече бяха елиминирани. На кого беше гласът?

— Дръпнете се от бюрото и се обърнете бавно. — Заповедта бе придружена от зареждане на револвер.

На прага стоеше възпълничък гард, наемно ченге с бледо лице и трепереща ръка на оръжието.

— Трябва да отговаряте на много въпроси. Дръжте ръцете си така, че да ги виждам. Приближете се към аквариума.

Мърсър отстъпи назад. Тиш вървеше до него. Тя не извика, когато пазачът влезе, изглежда се владееше. Мърсър изпита желание да бъде спокоен като нея. Появата на мъжа го бе уплашила. Грег Русо сигурно бе повикал подкрепления, след като Кепето бе напуснал поста си на отсрещната страна на улицата. Мърсър нямаше как да разбере дали в сградата има още хора. Мъжът се приближи до бюрото, без да изпуска от прицел Мърсър, и със свободната си ръка понечи да вземе телефонната слушалка. Мърсър се подготви за шанса, който му се предостави, и щом пазачът погледна към телефона, се хвърли.

Времето сякаш спря. Сетивата на Мърсър бяха изострени до краен предел. Той виждаше косъмчетата на лицето на мъжа, надушваше потта му и чуваше учестеното му дишане. Съсредоточи се върху ръката, която държеше револвера. Пръстът на пазача се сви около спусъка.

Оръжието изтрещя точно когато Мърсър сграбчи китката на гарда. Барутният дим опари очите му и го заслепи. Аквариумът до Тиш експлодира и върху килима се изсипаха вода, камъчета и рибата.

Откатът повдигна револвера високо над главата на пазача и Мърсър заби рамо в ребрата му. Мъжът прелетя над бюрото и рухна до стената, изпускайки оръжието си.

Мърсър грабна револвера и се прицели в пазача, но не натисна спусъка.

— Ти не си от онези и затова не е нужно да умираш. — Мърсър спусна оръжието и се обърна към Тиш. — Добре ли си?

— Като мартини — поразклатена, но не и объркана.

— Трябва да се махаме оттук. Някой може да е чул изстрела.

Мърсър протегна ръка и Тиш се приближи до него и я хвана. Той се вторачи за миг в умиращата риба, която се мяташе на мокрия килим, и гледката предизвика неясен спомен.

— Беноа Шарлето — промълви Мърсър.

— Какво? — попита Тиш, докато предпазливо се изкачваха към четвъртия етаж и стълбата на външната стена.

— Още една улика. — Приглушеният му глас прозвуча победоносно.

Потомак, Мериленд

Ричард Хена си лягаше след късно похапване в кухнята, когато телефонът до леглото му иззвъня. Той грабна слушалката преди второто позвъняване. Съпругата му бе свикнала със среднощните обаждания и не се размърда.

— Хена.

— Дик, обажда се Мардж. — Маргарет Дойл беше заместник-директор на ФБР, най-старият и най-добрият приятел на Дик Хена. Тя не си направи труда да се извини, че го е събудила. — Филип Мърсър е напуснал района на Вашингтон.

— Как?

— С влак. Агентите, които изпратихме да наблюдават гара „Юниън“, не са го видели, защото се е качил в метрото на Ню Карълтън. Разбрахме го току-що по кредитната му карта. Купил е два еднопосочни билета за Ню Йорк от кондуктора във влака.

— Господи.

— Какво има, скъпи? — сънено измъкна Фей.

— Нищо, мила — отговори той, слагайки ръка на слушалката, а после заговори тихо, но ясно. — Добре, Мардж, обади се в Ню Йорк и им кажи да изпратят няколко души на гара „Пенсилвания“ в случай че Мърсър опита да се върне с влак. Изпрати им по факса снимката му.

— Вече го направих.

— Ако го хванат, искам веднага да бъда уведомен. А после Мърсър и Тиш Талбът незабавно да бъдат откарани във военновъздушната база „Андрюс“.

— Да прекратим ли наблюдението на къщата му?

— Не. Готов съм да се обзаложа, че той отново ще се промъкне покрай нас. Обади ми се, ако има някакво развитие.

— Съжалявам за провала, Дик.

— Вината не е твоя. Мисля, че всички подценихме Мърсър.

Хена затвори и облече халата си. Знаеше, че няма да заспи до сутринта. Слезе на долния етаж, направи си чаша кафе и сетне влезе в кабинета си. Запали лампата на бюрото и изпъшка, когато светлината блесна в очите му.

Набра комбинацията на сейфа и извади единствената папка вътре. Надписът беше „Преди войната“ и там бяха записани личните му наблюдения, откакто му бяха донесли писмото от Ониши.

Хена бавно прочете написаното. Първата страница съдържаше само факти, подредени в хронологичен ред. Добави пътуването на Мърсър и Талбът до Ню Йорк в края на списъка.

Обърна чист лист и започна да чертае диаграми, свързвайки събитията. След няколко минути бе сътворил неразгадаеми поредици от линии, кръгове и спирали. Единственото, което знаеше със сигурност, беше, че Мърсър е заминал за Ню Йорк вследствие информацията от адвокатската кантора на Дейвид Соулман.

Отново прочете данните, които Мърсър бе поискал от Соулман, получени от ФБР чрез съдебна заповед. Кантората на Соулман без желание бе предала няколко списъка с имена на кораби и основната информация за „Океански превози и товари“.

Прозрението изведнъж осени Хена. Корабът, спасил Тиш Талбът, беше собственост на „Океански превози и товари“, чиято централа се намираше в Манхатън. Той разля кафето си, когато протегна ръка към телефона. Без да обръща внимание на бъркотията, набра номера на службата в Ню Йорк.

— Федерално бюро за разследване — отговори уморен глас.

Без встъпителни думи, Хена каза на дежурния офицер личния си код за разпознаване. В подобни ситуации цифрите в кода спестяваха ценни минути, когато високопоставен човек в Бюрото искаше да говори с полеви агент. Хена бе чувал, че подобна система използват и престъпните синдикати, срещу които ФБР се бореше. Той поиска да говори със специален агент Франк Литъл.

— Съжалявам, но агент Литъл е дневна смяна. Мога ли да ви помогна? Аз съм агент Скофийлд.

— Кой друг е там? — Хена държеше да разговаря с човек, когото познаваше лично.

— Убеден съм, че ще мога…

— Кажете ми кой друг е там — прекъсна го Хена.

— Агент Мортън и…

Пит Мортън беше новобранец, когато Хена беше шеф на централата в Ню Йорк преди шест години.

— Чудесно. Ще говоря с него.

Гласът на Мортън се чу след минута.

— Пит, обажда се Дик Хена.

— Господи.

— Успокой се. Искам една услуга.

— Да, разбира се, господин Хена.

— Свържи се с някой от хората си в нюйоркската полиция. Интересувам се дали тази вечер е имало някакви неприятности около Единайсета улица.

— Не разбирам как…

— Моля те, Пит, направи го. — Дик си спомни, че Мортън има навика да задава милион въпроси за всичко. — Обади ми се вкъщи и после забрави номера.

Хена му каза домашния си телефон и затвори.

Прелисти папката пред себе си, докато стигна до досието на Филип Мърсър, съставено от ЦРУ през 1990 година. Мърсър бе роден в Белгийско Конго. Баща му беше американец, минен инженер, служител на „Мин Белжик“, фирма, добиваща диаманти в богатата провинция Катанга. Майка му беше белгийка, манекенка. Двамата се бяха запознали по време на фотосесия в Леополдвил, столицата на Конго. Филип беше единственото им дете. Родителите му бяха убити по време на бунт в Руанда през 1964 година. Подробностите за смъртта им бяха оскъдни.

Мърсър бе отгледан от родителите на баща си в Бар, Върмонт. Дядо му работеше в гранитна кариера, а баба му беше домакиня. Завършил бе пръв в класа си гимназията и с отличие университета на Пенсилвания, специалност геология. След това бе учил минно дело в Голдън, Колорадо, и отново се бе дипломирал сред първите във випуска. След още четири години в Пенсилвания, през които бе работил за различни въгледобивни мини, бе защитил докторска дисертация по геология. Научната му теза за динамиката в промяната на скалните образувания беше допълнително учебно помагало за студентите в Пен.

След доктората Мърсър бе постъпил в Института по геология на САЩ, но бе останал там само две години. Разговорите с колеги от онова време показваха, че не виждал предизвикателство в работата, възложена му в Института.

Хена отбеляза, че случаят на Мърсър е поредният пример за неспособността на правителството да задържи умните хора в която и да е област. Той бе загубил представа за броя на агентите, напуснали ФБР, за да станат охранители в частни фирми. Хората не си отиваха само заради заплащането. Работата за правителството просто изсмукваше духа им.

Мърсър бе започнал самостоятелен бизнес и правеше оценки на мини за инвеститорски фирми, които искаха да знаят каква ще бъде потенциалната възвращаемост, преди да вложат огромни суми. Бързо бе станал известен в бранша. Само след няколко години две седмици от времето му струваха петдесет хиляди долара плюс в някои случаи премии под формата на акции, ако Мърсър преценеше, че мината е ценна. В годината, когато ЦРУ бе извършило проверката, доходите на Мърсър според данъчната му декларация възлизаха на двеста и петдесет хиляди долара. ЦРУ се бе свързало и с американските митници, които изброиха трийсет задгранични пътувания, откакто бе издаден последният му паспорт.

Следващата част от досието описваше вербуването му от ЦРУ и мисията в Ирак. Когато бе съставен планът за инфилтриране, за длъжността експерт по минно-геоложки проучвания бяха поканени четирийсет и осем кандидати. Мърсър бе осмият от интервюираните и след първата серия от проверки останалите събеседвания бяха прекратени. Резултатите от теста му за интелигентност бяха над нивото на гениите и той се бе представил безупречно на всички проверки на паметта. Един от изпитващите бе отбелязал, че Мърсър може да помни четиринайсетцифрено число двайсет и четири часа, след като го види. Мърсър се бе съгласил да се включи в екипа и бе изпратен в тренировъчна база във Вирджиния, където бе показал отлични резултати по точна стрелба и преодоляване на препятствия, но се бе представил посредствено в комуникациите и „основните тънкости на занаята“.

Приложеният психологичен доклад документираше болезнено съсредоточаване върху самостоятелността и дълбоко вкоренен страх от изоставяне, който вероятно се дължеше на факта, че рано е останал сирак. Мърсър притежаваше качества на роден водач, но бе предпочел да не ги развива. В обобщение, психиатърът пишеше, че мотивът на Мърсър да се включи в екипа за инфилтриране е потребността му от постоянни предизвикателства. Лекарят се опасяваше, че това може да доведе до безразсъдно поведение, но препоръчваше одобряването му.

В средата на януари 1991 година Мърсър и осем командоси от силите за бързо реагиране „Делта“ се бяха спуснали с парашути в северен Ирак, близо до град Мосул. Мястото бе избрано от Мърсър и екип от анализатори на сателитни снимки като най-вероятните координати на уранова мина.

Мърсър бързо бе потвърдил, че мината още не произвежда нищо и уранът е с твърде лошо качество, за да послужи за направата на ядрено оръжие. Екипът бе нападнат от охраната на мината, докато се бе измъквал през оградата. По време на престрелката бяха убити двама командоси, а трети бе загинал след това, докато се оттегляха през скалистата пустиня.

Спасителният хеликоптер, на който бяха разчитали, не бе успял да ги вземе заради силния обстрел от иракски разузнавателни автомобили. Мърсър бе превел останалите командоси през сипеи, по които преследвачите им не бяха могли да минат, и бе сполучил да ги доведе до Мосул. Там те бяха откраднали камион с продукти и се бяха добрали до турската граница. Командосите бяха единодушни, че Мърсър е причината за успеха им и без него нито един от тях не би оцелял.

Два дни след анализа на разузнавателните данни президентът Буш бе издал заповед за началото на операция „Пустинна буря“.

Хена стана и закрачи напред-назад с наведена глава. От досието знаеше, че Мърсър познава покойния баща на Тиш Талбът. Това би обяснило посещението му в болницата. Но за действията му след това нямаше обяснение. Как бе разбрал, че мъжът, влязъл в стаята, не е лекар, нито агент на ФБР? Защо не се бе свързал с ФБР веднага щом бе измъкнал Тиш Талбът? Защо сам извършваше разследване? И ако бе отишъл в Ню Йорк да проучи корабоплавателната компания, какво бе открил?

— Господи, колко много въпроси, а нито един отговор — изстена Хена.

Телефонът иззвъня пронизително и той грабна слушалката.

— Хена.

— Господин Хена, обажда се Пит Мортън от Ню Йорк.

— Какво научи, Пит?

— Откъде знаехте, че на Единайсета улица нещо не е наред?

— Зарежи въпросите и ми кажи какво се е случило. — Сърцето на Хена биеше като обезумяло и дланите му се изпотиха.

— В 0:53 сутринта по Единайсета улица е минал човек, който е стрелял пет пъти с ловджийска пушка и е разбил няколко прозорци и врати, после е избягал. Няма заподозрени, нито улики.

— Някоя от поразените сгради собственост ли е на компания на име „Океански превози и товари“?

— Да. Как…

— Остави това. Незабавно изпрати няколко души там. Да арестуват всеки, когото видят. Обади ми се веднага щом приключат.

— Лично ще се погрижа, господин Хена.

Дик затвори и се отпусна на стола.

— Какви ги върши Мърсър, по дяволите?

Банкок, Тайланд

Шотландското уиски в чашата на Иван Кериков бързо се разреждаше, докато ледът се топеше в азиатската жега. Чашата беше изпотена, а салфетката на масата в хотел „Роял Ривър“ бе влажна. Кериков отпи още една голяма глътка.

Той беше в Банкок от два дни, през които не се бе случило нищо, радваше се на насладите в хотела, уважавания „Ориентал“, където си бе наел апартамент в крилото на писателите, и се отдаваше на плътски удоволствия на Пат Понг Роуд, прочутият квартал на проститутките. Освен това Кериков мислеше за бягството си от Москва и се питаше дали не бе действал твърде прибързано, като бе застрелял ревизора на КГБ в кабинета си. Стигна до извода, че трябваше да изтърпи въпросите на онзи незначителен човек и после да напусне страната, но убийството бе дало на Кериков чувство за завършеност, от което се нуждаеше, преди да замине.

Не се бе съмнявал, че ще напусне родната си Русия, но внезапното му бягство остави няколко недовършени неща, с които вече не можеше да се справи. „Майната му“ — помисли той и поръча още едно уиски на привлекателната сервитьорка. Кериков имаше причина да бъде в добро настроение и нямаше да позволи на носталгията по миналото да го помрачи.

Предишната вечер с него се бе свързал доктор Бородин от борда на „Августовска роза“. Бородин докладва, че знае с точност мястото на вулканичния кратер, който се намирал на хиляда метра отвъд хавайската изключителна зона от двеста мили. От плещите на Кериков сякаш падна камък, когато чу новината.

Когато преди четирийсет години доктор Бородин бе предложил проекта „Вулкан“, изборът му на възможно най-подходящо място по отношение на геологическите особености не предвещаваше политически проблеми. Районът, който избра, представляваше най-подходяща комбинация от естествена вулканична дейност, океанска дълбочина, температура, соленост, течения и съответните минерали. За нещастие мястото беше неизползваемо, едва на 40 мили от Оаху. Затова Бородин бе определил координатите възможно най-точно и бе детонирал устройството си колкото може по-далеч от Хавайските острови, но без да излага на риск резултатите от работата си.

По онова време присъединяването на Хавай към Съединените щати беше предрешено. Островите щяха да получат териториалните права на суверенна нация, а не на колония или на протекторат. Но изчисленията на Бородин сочеха, че експлозията трябва да се извърши в изключителната зона от двеста мили, ако искаха проектът „Вулкан“ да успее. И макар Борис Улиньов да вярваше на предвижданията на Бородин, че океанските течения ще изместят вулкана така, че да се появи на повърхността извън 200-милната зона, лукавият шеф на „Научни операции“ подсигури плана си, като разработи дързък резервен вариант.

Той избра млад японец, роден в Америка, юноша с нещастно минало, но с невероятен интелект, и го обучи тайно, направлявайки го от разстояние, докато момчето следваше в университета и после започна да работи. Използвайки внушителната подкрепа на КГБ, Улиньов обсипваше с богатство и власт младия мъж в продължение на много години, като през цялото време го представяше на хора, които оформиха характера и целите му. Манипулацията се извършваше почти незабележимо през годините, но продължи дори след като Улиньов почина и остави Седми отдел в ръцете на други.

Крайният резултат беше фанатикът расист и мегаломан Такахиро Ониши. Той стана едър индустриалец с глобална империя и през целия си живот бе несъзнателно програмиран да откъсне Хавай от Съединените щати, ако „Научни операции“ реши, че това е необходимо за успеха на проекта „Вулкан“.

Когато оглави Седми отдел, Кериков прочете резервния план на Улиньов и изтръпна. От опит той знаеше, че хората се програмират лесно, особено като имаше предвид изключителната дълбочина в случая с Ониши. Но пак опитът показваше, че контролирането на вече програмираните хора е трудно. Те често проявяваха активност, без да им е заповядано, или не действаха, когато ги призовяха. Идеята, заимствана от „Кандидатът от Манджурия“, беше успешна в художествената литература, но не и в живота на тайните служби.

Кериков се успокои, че този етап от първоначалния план на Улиньов вече не е необходим. Обаждането на Бородин бе потвърдило, че в Хавай не е нужна революция, която да гарантира, че ще контролират вулкана. И макар че КГБ бе похарчил милиони долари, създавайки Ониши, на Кериков не му пукаше за него. Вулканът беше извън влиянието на Америка и в ръцете му.

Преди шест месеца, докато правеше редовната си инспекция на зараждащия се вулкан на борда на „Августовска роза“, Бородин бе докладвал, че по всяка вероятност кратерът ще избие извън изключителната зона, но известно време нямаше убедителни доказателства. Кериков се възползва от момента и задейства собствен резервен план.

Той разполагаше с един милион долара в брой и обещание за още пет милиона и подкупи високопоставен служител от личния персонал на Ониши, който да докладва за ексцентричните действия на милиардера. Щом превратът в Хавай не беше необходим, Кериков искаше да се погрижи Ониши да не продължи своето участие в плана. „Къртицата“ беше гаранция, че Ониши ще бъде контролиран.

В същото време Кериков пусна в ход заговор да открадне богатството на вулкана. Ако Съветският съюз бе останал световна сила, каквато беше, когато доктор Бородин бе започнал проекта „Вулкан“, Кериков щеше да бъде горд да предаде блестящото постижение на началниците си. Но в последвалите десетилетия Русия се изроди в страна от Третия свят, нация, чието оцеляване зависеше от заемите, отпускани от САЩ и Западна Европа.

След като през 1989 година тихомълком капитулира след студената война, Русия плати жестока цена за запазването на мира. Страната се превръщаше в пазар за чужди стоки и източник на суровини, Европа я третираше така, както някога се бе отнасяла към затънтените райони в Азия и Африка. Само за няколко години Съветският съюз се срина от свръхсила до колония и упадъкът съвсем не бе приключил.

Наблюдавайки безучастно как нацията му се разпада, Кериков реши, че щом той не може да спаси родината, може би отечеството ще спаси него. Тъй като Русия вече не притежаваше нито политическо влияние, нито финансови ресурси да разработва проекта „Вулкан“, той започна да води преговори с други.

Деветимата членове на „Хидра Консолидейтид“, южнокорейски холдинг, представляващ милиарди долари в недвижими имоти, различни производства и електроника, оцениха стойността на проекта „Вулкан“, когато Кериков се обърна към тях. Те не оспориха цената от сто милиона долара, която той определи за вулкана и необикновените му богатства, защото стратегическият елемент, произвеждан в огнените му недра, щеше да превърне собственика му в най-голямата световна сила, както в буквалния, така и в преносния смисъл на думата.

Седмица след началото на преговорите с корейците Кериков научи за предложението за конференция в Тайланд, на която да се обсъди положението с островите Спратли. Усещайки, че Банкокското споразумение може да помогне на плана му, той поиска някои услуги, даде подкупи и прибегна до изнудване, за да определи Генадий Перченко за руския делегат на съвещанието. Кериков успя да убеди и тайванския посланик да действа от негово име срещу информация, която щеше да осигури на господин Трен министър-председателския пост, когато го поискаше.

Още преди да започнат преговорите, Кериков знаеше, че ще използва двамата си агенти, когато вулканът избие на повърхността в Тихия океан.

Сервитьорката донесе второ уиски. Той погледна часовника си. Перченко щеше да пристигне всеки момент. Кериков наблюдаваше салонния управител. Това беше първата му вечер в „Роял Ривър“, но човекът се справяше добре.

Предишният управител не се бе появил на работа този следобед. Тялото му бе завързано за няколко циментови блокчета и хвърлено в канал на десетина мили от града.

Час след като получи потвърждение от Бородин, Кериков уби управителя, за да е сигурен, че той няма да обсъжда взаимоотношенията му с руския делегат на конференцията в Банкок. Щом елиминира тайландеца, той се обади на помощника си, социопата Евад Лурбуд в Кайро, и му заповяда да се залови за домакинската работа. Това означаваше да убие египтянин, търговец на оръжие, а после да замине за Хавай, за да се погрижи за Такахиро Ониши и „къртицата“ на Кериков.

Кериков може и да бе оставил някои недовършени неща, но нямаше да допусне грешка във финалния гамбит на проекта „Вулкан“. Само след няколко дни той щеше да харчи милионите на корейците и нямаше да има жив човек, който да знае как се е сдобил с парите.

Забеляза Генадий Перченко, който слезе от водно такси на кея на „Роял Ривър“. След няколко минути новият салонен управител щеше да насочи дипломата към последния му инструктаж.

Вашингтон, окръг Колумбия

Големият междуградски автобус спря на главния терминал на града, близо до Конгресния център. Краката на Мърсър бяха схванати, докато слизаше след Тиш. Тялото го болеше не само от изпитанието в Ню Йорк, но и от неудобните седалки, които очевидно всички производители се бяха наговорили да произвеждат. Той се опита безуспешно да се разкърши, докато заедно с Тиш бавно вървяха към терминала. По облепените с плочки стени отекваха съобщения, смесвайки се с глъчката на пристигащите и заминаващите пътници. Спирката вонеше на бездомниците, които прекарваха нощите на стоманените пейки.

— Все още не разбирам защо трябваше да пътуваме с автобус — оплака се Тиш и завъртя глава, за да раздвижи схванатите мускули на врата си.

Двамата бяха взели такси до Нюарк и оттам се бяха качили на автобуса.

Мърсър направи гримаса и потърка наболата брада на лицето си.

— Защото ФБР наблюдава железопътните гари, а аз се нуждаех от време за размисъл, преди да се предадем. — Той се приближи до редицата телефони и набра международния оператор. — Ще го сторим след това обаждане.

Мърсър чака пет минути, докато връзката се осъществи, и после заговори на френски. Тиш не разбираше езика, затова седна на една пейка. След още пет минути Мърсър отиде при нея.

— Всичко е уредено — заяви той.

— За какво става дума?

— Трябваше да се обадя на един стар приятел от долината на Рур, с когото ходя за риба.

Тиш вече се бе научила да не се изненадва от действията му.

— Той каза ли ти онова, което искаше да знаеш?

— Да. — В гласа му прозвуча победоносна нотка, която прогони умората в очите й.

Спряха такси и Мърсър каза на шофьора домашния си адрес.

— Защо не отиваме направо във ФБР? — попита Тиш и сложи глава на рамото му, както бе направила през по-голямата част от шестчасовото пътуване.

— Ако отидем там, ще са ни необходими часове, докато установят кои сме и ни насочат към човека, който отговаряше за теб в болницата. А така агентите в дома ми ще ни заведат право при него.

— Хитро.

Таксито си проправя път през оживеното движение почти четирийсет и пет минути. Шофьорът отказа да включи климатика. В кабината нахлуваха талази горещ въздух.

— Тъй като заспа веднага щом сутринта се качихме на автобуса, сега искам да ти благодаря за държането ти в Ню Йорк. Представи се като истински професионалист.

— Джак Талбът не би възпитал дъщеря, която да не може да се грижи за себе си — усмихна се Тиш.

Мърсър се засмя.

— Няма съмнение.

— Какво ще стане, след като от ФБР ни задържат?

— Не знам. Мисля, че информацията, която събрахме през последните два дни, сочи към хората, виновни за потопяването на „Океански търсач“. Щом я съобщим, би трябвало да ни освободят.

— Ами ако не ни повярват? — настоя тя.

— Ще се погрижим да ни повярват. Историята, която ще им разкажа, е твърде потресаваща, за да не й обърнат внимание.

Таксито спря пред дома на Мърсър. Той плати на шофьора, отключи вратата на къщата и изключи алармената система. Прекрачи прага, когато зад гърба му се чу глас.

— Доктор Мърсър, моля ви, отстъпете от вратата и вдигнете ръце. Аз съм от ФБР.

Мърсър се обърна към агента и се усмихна иронично.

— Последният, който ми каза това, остана завързан в един офис в Ню Йорк, а вече бе извадил оръжието си.

Агентът не разбра черния му хумор, но усети заплаха и извади пистолета си.

— Казах да вдигнете ръце. Вие също, доктор Талбът.

Мъжът се приближи до тях. Беше на годините на Мърсър, но лицето му беше момчешко и имаше светлоруси коси. Мърсър забеляза, че ръката му с пистолета не трепва. Към първия агент се присъедини втори.

— Имам заповед да ви заведа в централата. Не сте арестувани, затова, моля ви, не се съпротивлявайте.

— Не мисля така. По-добре ни задръжте официално — усмихна се Мърсър и изви ръце зад гърба си. Вторият агент му сложи белезници. — Помислете колко добре ще се представите в очите на приятелите си, когато видят, че сте ни оковали.

— Защо го направи, по дяволите? — прошепна Тиш, когато се качиха в кафявия седан на агентите.

— Искам да видя реакцията на онзи, който ни търси. Това може да обясни много неща.

Колата пое към града по шосе 66, излезе от него на север от паметника на Линкълн и после мина по Конститюшън Авеню, успоредно на Мол, където безброй туристи се потяха на жегата, разглеждайки забележителностите на Вашингтон. Автомобилът зави по Петнайсета улица, както Мърсър предполагаше. Сега беше сигурен, че отиват към сградата „Дж. Едгар Хувър“, централата на ФБР, но преди да стигне до Министерството на финансите, колата намали и зави наляво по Ийст Екзекютив Авеню. След минута навлязоха в територията на Белия дом през една от задните врати. Мърсър и Тиш се спогледаха.

Колата потъна в подземен гараж зад Белия дом. Агентите придружиха Тиш и Мърсър до асансьора. Към тях се присъединиха още двама. Мърсър забеляза, че гаражът не мирише на моторно масло и е безупречно чист. Сигурно го лъскаха всеки ден, за да предотвратят вероятността някоя случайна искра да запали разлято масло.

Асансьорът ги изкачи на партера и те се озоваха в коридор със син килим, където целенасочено сновяха млади чиновници, стиснали в ръцете си факсове и доклади, сякаш от работата им зависеше сигурността на свободния свят. И действително беше така. Малцина забелязаха белезниците на Мърсър. Той се запита дали го мислят за колега, пожертван в още неизвестен скандал.

— Няма да ви предам — извика Мърсър.

Агентите го блъскаха грубо покрай многобройните тесни кабинети, докато накрая стигнаха до разхвърляно бюро пред голяма врата. На стената бе окачен печатът на президента.

— Госпожице Крейг, това са Филип Мърсър и Тиш Талбът. Вътре всичко готово ли е?

— Да — отговори жената и се усмихна мило на Тиш. — Горката. Чух какво сте преживели. Елате с мен. Убедена съм, че искате да си починете.

Изненадана, Тиш погледна Мърсър.

— Всичко е наред. Не се притеснявай — успокои я той.

Личната секретарка на президента отведе Тиш.

Мърсър се обърна към агентите от двете му страни.

— Е, господа, да си свършим работата.

Отвориха му вратата и той влезе в Овалния кабинет.

Помещението беше много по-малко, отколкото си го бе представял. Мърсър стъпи на светлосиния килим и огледа хората в стаята. Познаваше повечето от тях. На столовете седяха адмирал Томас Морисън, директорът на ФБР Ричард Хена и Катерин Смит, шефката на канцеларията на президента. Мърсър предположи, че плешивият мъж, изправен до стената, е директорът на ЦРУ. Президентът беше зад бюрото си. Госпожица Смит носеше строг костюм и бяла блуза. Мъжете бяха облечени по подобен начин. Изключение правеше адмирал Морисън в бялата си лятна униформа.

— Искам да ви поздравя, господин президент — каза Мърсър. — Преди два дни прочетох във вестника, че кучката на съпругата ви е родила кученца.

— Не сме се събрали да обсъждаме кучета, доктор Мърсър — троснато възрази Пол Барнс, директорът на ЦРУ.

— Няма да обсъждаме нищо, докато не разбера защо Тиш Талбът бе доведена във Вашингтон и бе поставена под закрилата на ФБР.

— Тя вече не е ваша грижа — сопна се Барнс.

— Започвам да не ви харесвам. — В гласа на Мърсър не прозвуча злоба, но сивите му очи станаха студени.

— Доктор Мърсър, ще отговорим на всичките ви въпроси своевременно. Уверяваме ви, че изпитанието на доктор Талбът свърши. В момента тя е на горния етаж заедно със съпругата ми и с кученцата, за които споменахте. Ще се грижат за нея — намеси се президентът, опитвайки се да снижи градуса на напрежението.

— Господи — възкликна Дик Хена, когато видя, че Мърсър е с белезници. — Махнете му тези проклети неща и ни оставете.

Двамата агенти свалиха белезниците и излязоха от стаята. Мърсър си наля чаша кафе от сребърната кана до камината и седна на единствения свободен стол.

— Искали сте да ме видите — невинно каза той, отпивайки глътка кафе.

— Трябва да обясните много неща, доктор Мърсър — рече Хена, — но първо всички ние искаме да изразим благодарността си към вас, че спасихте живота на доктор Талбът в болницата. Как разбрахте, че мъжът, който е влязъл в стаята й, е убиец?

— Предположих — престорено скромно отговори Мърсър. — И двамата използвахме едно и също прикритие, за да се доберем до Тиш. Реших, че пазачите ви може да пуснат един уролог, но не и двама. Освен това забелязах, че обувките му са твърде неудобни за лекар, който извършва визитация. Рискът беше пресметнат, но в най-лошия случай някой разгневен гражданин щеше да ме обвини в нападение. Оказа се, че не съм сбъркал. Между другото, кой беше той?

— Йозеф Скадра, роден в Чехия агент, наемник на КГБ.

— Имате ли представа за кого е работил, щом е искал да убие доктор Талбът?

— Не сме сигурни — призна Хена. — Вие не оставихте на никого от екипа му възможност да отговори на въпросите ни.

— Доктор Мърсър, вие сте тук да отговаряте на въпроси, а не да ги задавате — обади се Барнс.

— Спокойно, Пол — смъмри го президентът. — Доктор Мърсър е гост, а не пленник.

— Преди да започнете да задавате въпроси, защо не ви разкажа онова, което знам? — попита Мърсър и президентът кимна. — В нощта на 23 май 1954 година рудовоз на име „Феникс“ потъва на двеста мили северно от Хавай, в Мюзишънс Сиймаунтс, дълга петстотин мили верига от подводни вулкани. Не знам дали корабът е бил унищожен от ядрен взрив или вече е потъвал. Експлозията е била на около две хиляди и сто метра под водата. Определих епицентъра, като изчислих разликите във времето и силата на труса по скалата на Рихтер по данните на шест сеизмични станции в Азия и Съединените щати. Пикът, регистриран от сеизмографите в онази нощ, е равен на измерените стойности след подземни ядрени опити. Няма природно бедствие, което дори бегло да наподобява такава експлозия. Оттогава в радиус от петдесет мили около епицентъра на взрива са потънали седем големи плавателни съда, като последният е „Океански търсач“, научно-изследователският кораб на НАОМ.

— Какво говорите? — изуми се Хена.

— Позволете ми да довърша разказа си и ще разберете. Потъването на толкова много кораби в такъв относително малък район е странно и освен това между тях има връзка, която изключва случайно съвпадение. Сред екипажите на седемте потънали кораба само от три има оцелели — танкер през 1968, контейнеровоз през 1972 година и „Океански търсач“. Четирите други плавателни съда, на които никой не е оцелял, имат нещо общо — съоръжени са били с изключително точен, сканиращ дъното сонар. Траулерите, изчезнали след 1954 година, са го използвали да откриват рибни стада. Корабът за полагане на кабели, потънал през 1977 година, е използвал сонара, за да търси равни участъци на океанското дъно, а чилийският метеорологичен кораб е съставял карта на Тихоокеанския басейн през 1982 година, когато е изчезнал безследно.

— Тези данни от списъка с плавателните съдове, които получихте от адвокатската кантора в Маями ли са? — попита Хена.

— Да. Дълго ги гледах, докато забележа връзката между потъналите кораби без оцелели. Когато установих, че всички са имали сонари за изследване на дъното, се досетих какво може да са видели. Мисля, че всички кораби са били потопени, за да не съобщят, че към повърхността се издига нов вулкан.

— Този вулкан свързан ли е с ядрения взрив от 1954? — попита президентът.

— Сигурен съм, че е така. Смятам, че експлозията е задействала изригването на вулкана. В района около Хавай, включително Мюзишънс Сиймаунтс, има нажежено място. Казано с прости думи, нажеженото място е локализирана зона на силна горещина дълбоко в земната мантия, пробива дупки в кората, докато тектоничната плоча се придвижва над него, и образува вериги от вулкани, които са толкова по-стари, колкото по-далеч се намират от него. С детонирането на ядрена бомба над нажежено място, земната кора отслабва още повече и магмата от литосферата получава нов, изкуствено създаден отдушник.

— Защо някой би направил подобно нещо?

— Нямам представа, но заради това са били убити хора.

— Да се върнем на по-скорошните събития — подкани го Хена.

— „Океански търсач“ е бил изпратен да установи причината за смъртта на няколко кита, намерени край брега на Хавай преди около месец. Храносмилателните им трактове са били задръстени с частици лава. Тиш Талбът е била поканена в експедицията. Двайсет и четири часа след като напуска пристанището, корабът експлодира и Тиш пада в морето. След спасяването й тя е откарана в болницата на университета „Джордж Вашингтон“ за наблюдение. На следващия ден получих телеграма, в която пишеше, че тя е в сериозна опасност.

— От кого?

— Беше подписана от баща й, но по-късно научих, че той е починал преди година, затова не знам кой я е изпратил. Очевидно някой е искал да се замеся в тази история.

— Защо?

— Нямам представа, господин президент.

— Този разговор е загуба на време — изсумтя Пол Барнс. — Той непрекъснато повдига въпроси, вместо да отговаря.

— Имате право. Наистина имам много въпроси. Защо Тиш Талбът е била умишлено спасена, когато „Океански търсач“ е бил унищожен? Корабът е имал модерен сонар, затова оцеляването на Тиш нарушава установената схема. Защо са я държали в плен няколко дни, преди официалното й „спасяване“ от товарен кораб на име „Септемврийски лавър“? И защо после някой се опита да я убие?

— Тя ли ви разказа всичко това?

— Не, аз стигнах до тези изводи. Когато корабът е експлодирал, Тиш е била блъсната от ударната вълна и изведнъж до нея се е появила надуваема спасителна лодка.

— Лодката може да е била изхвърлена от експлозията — подчерта адмирал Морисън.

— Не е възможно. Лодката би се разкъсала от експлозията. Освен това Тиш каза, че е доплувала до нея, но не е чула нищо. Как е могла да плува в бурните води около потъващ кораб, щом ударната вълна я е зашеметила? Убеден съм, че на борда е имало някой, който е бил предупреден за взривяването на плавателния съд и задачата му е била да спаси Тиш.

Присъстващите в стаята се спогледаха. Мърсър усети, че те знаят нещо, което му е неизвестно.

— Да се върнем на въпроса ви защо доктор Талбът беше доведена във Вашингтон и поставена под наблюдение от ФБР. Трябва да знаете, че получихме предупреждение два дни преди потъването на „Океански търсач“ — бавно заговори президентът. — Решихме, че настаняването й в болницата на университета „Джордж Вашингтон“ ще предизвика най-малко подозрения. Тя е единственият оцелял от терористичен акт, насочен към сърцето на Америка.

Президентът извади писмото, изпратено от Такахиро Ониши, и започна да чете на глас.

— „До президента на Съединените щати. След Втората световна война, изправена пред икономически проблеми, Европа освободи дългогодишните си колонии и ги остави да се борят в мъчителен процес за независимост. Някои извършиха прехода плавно, но други продължиха борбата вътре в страната и срещу бившите си господари. Този болезнен период от човешката история още се пише с кръв. Време е и Съединените щати да се изправят пред икономическата реалност. Американските колонии трябва да получат независимост. Това се отнася и за Хавай. Дългът ви от четири милиарда долара е твърде тежко бреме. Усилията, които вие и вашите предшественици положихте, само допринесоха за временното отлагане на пълното рухване на системата. Докато американските долари от данъците пълнят хазните на чуждите страни и банки и джобовете на изпълнителите на правителствени поръчки, американският народ изпада в сляпа апатия, породена от безсъдържателна реторика и лъскави реклами. Господин президент, в Хавай това не може да продължава. По произход жителите на Хавай не са бели европейци, нито трябва да бъдат управлявани от тях. Ние сме отделна нация с различна религия и ценностна система и не е правилно да бъдем разорени от загиващия социален ред, в който сте се вкопчили. Трябва да осъзнаете, че човечеството не може да преуспее в културното си разнообразие. Ние сме племенни видове, които се чувстват най-добре в ясно определени групи, и е погрешно да отричате това. Идеята за «топилнята на култури» е отживяла времето си. Опасявам се, че скоро Съединените щати ще се присъединят към нарастващия списък от нации, раздирани от фракционни борби, и не искам да видя моя народ замесен в това. Преходът на Хавай към независимост трябва да бъде извършен мирно и осъществен на всяка цена. Вече са пуснати в ход планове да се отделим от Съединените щати и да се обявим за суверенна държава. Не се опитвайте да се противопоставите на тези действия. Мога да ви обещая мир, но само ако не се намесвате. Като демонстрация на сериозността на моята загриженост и убеденост, държа да знаете, че имам на разположение средствата да унищожа всеки американски плавателен съд, приближил се на двеста мили от островите. Ако през следващите седмици на преход видя такъв съд, няма да се поколебая да го потопя. Моля ви, не подлагайте на изпитание решимостта ми. Ние сме обединени в целта си, която ще облагодетелства всички. Подпис Такахиро Ониши.“

Президентът остави страниците на бюрото си и погледна Мърсър.

Лицето на Мърсър беше безизразно, но съзнанието му бе обсебено от току-що прочетеното. Той знаеше какви са възгледите на ексцентричния милиардер. Беше прочел една от книгите на Ониши за необходимостта от расова чистота, но не предполагаше, че индустриалецът е способен на това. Расовите взаимоотношения между японското мнозинство и бялото население в Хавай бяха обтегнати, но писмото на Ониши беше равносилно на декларация за независимост. Мърсър изрази на глас мислите си.

— Когато получихме писмото, нямаше плавателни съдове, които по разписание трябваше да пристигнат или да потеглят от Пърл Харбър, но „Океански търсач“ вече плаваше на север. Дик ми показа ултиматума едва след като корабът потъна, защото дотогава предполагал, че заплахата на Ониши е несериозна. Забраних всички пътувания в изключителната зона от двеста мили. Вие сте първият човек извън тази група, който знае какво е положението, доктор Мърсър. Смятахме, че това е заговор на Ониши, но информацията, която вие съобщихте, показва, че конспирацията датира от четирийсет години.

— Още не съм свършил, господин президент. Тази история се простира по-надалеч от някакъв откачен милиардер с определено хитлеристко поведение — заяви Мърсър.

Хората в Овалния кабинет се вторачиха в него.

— „Океански търсач“ е бил потопен от съветска подводница на име „Джон Дори“, а не от Такахиро Ониши.

Кайро, Египет

Палещите слънчеви лъчи още измъчваха хората по улиците, въпреки настъпването на вечерта. Арабите в дългите си бели дрехи изглеждаха неподвластни на температурата от четирийсет градуса, но белите в града страдаха. Евад Лурбуд си купи чаша топъл сок от фурми от минаващ търговец с калаен казан, завързан на гърба му. Вкусът на сока беше отвратителен, но Лурбуд се нуждаеше от течността.

Той стоеше на Шари ал-Мюз Ле-дин Аллах, главната улица в Хан ел-Халили, огромен, разпростиращ се във всички посоки пазар, който се намираше на три мили от модерния площад Тахрир в центъра на Кайро. Хан ел-Халили представляваше лабиринт от криволичещи улички, пълни с хора, и беше истинският търговски център за местните жители. Измъчени и зачервени, туристите задължително спираха там, след като бяха посетили пирамидите, некропола в Мемфис и музея в Кайро.

Построен през 1382 от Гаркас ел-Хамили, висш дворцов служител на султана Баркук, като спирка по пътя на керваните от камили, Хан се бе разраснал неимоверно през годините. По време на отоманската окупация на Египет през 1517 година на големия пазар се бяха търгували предмети чак от Англия. Чувството за ред на турците бе създало на тържището добре организирана система на гилдиите, която се виждаше и в днешно време. Продавачите на парфюми се събираха на юг от главния кръстопът. Златото и среброто се продаваха на определени места, а килимите — на други. Тежкият аромат на подправките и храните се разнасяше над целия пазар, докато магазините за сувенири бяха разположени по периметъра.

В Хан ел-Халили нямаше коли, но глъчката на пешеходците заместваше бръмченето на двигателите. Търговците шумно хвалеха стоките си и арабската традиция на пазарене се изливаше в истинска какофония. Високоговорителите на двете джамии пред пазара пулсираха от викове „Аллах“.

Лурбуд знаеше, че мюсюлманите скоро ще затворят магазините и ще се отправят към джамиите за вечерна молитва. Той се намръщи при мисълта за Бог, особено такъв, който изисква молитви по пет пъти на ден, но въпреки това уважаваше предаността на местното население. Евад беше ветеран от кампанията в Афганистан и знаеше каква сила черпят бунтовниците от религията си. Муджахидините наричаха съпротивата си „свещена война“ и сплотяваха племената в изумителна, единна сила, която можеше да окаже съпротива на най-голямата армия в света.

Първия път Лурбуд беше разузнавач за КГБ и прекарваше седмици, а понякога и месеци далеч от относително безопасния Кабул. Благодарение на смуглата си кожа и владеенето на различни езици, той се внедряваше в някоя бунтовническа банда и събираше информация за силните и слабите им страни и за бъдещите им планове. Когато приключеше със задачата си, Евад повикваше щурмовите хеликоптери, които пристигаха и избиваха всички мъже, жени и деца в лагера. По време на кръвопролитията той патрулираше. През онези две години никой от афганистанците не заподозря, че Лурбуд е причината за масовите убийства.

Изумителната му дързост и хладнокръвие привлякоха вниманието на високопоставените лица в КГБ и особено на Иван Кериков. След една от атаките на хеликоптерите, когато Лурбуд не можа да се измъкне от селото на бунтовниците, но успя да оцелее, Кериков го изтегли от редиците на активните агенти и го назначи за свой сътрудник в Кабул.

Задачата на Лурбуд беше да пречупва пленените бунтовници във влажните затвори, които руснаците бяха построили. Той научи, че обвързващата сила между муджахидините е и главното оръжие в стаите за разпити. Ислямът забраняваше контакт със свине и дори заплахата от подобен допир беше достатъчна, за да пречупи и най-коравите бунтовници. Евад се изумяваше, когато и най-безстрашният боец изпадаше в паника, щом го заплашеха, че ще го сложат в разложен труп на свиня.

Той лениво се запита що за Бог е онзи, който ги кара да се страхуват от свинете, когато мнозина от тях живееха като тези животни.

От високоговорителите се разнесе гласът на муезина и се извиси над улиците, приканвайки вярващите на молитва. Лурбуд се скри в сенките на купчина чували с подправки. Догади му се от миризмата на шафран. Погледна в краката си и видя, че е стъпил в кучешки изпражнения. Евад изруга от отвращение и размаза мръсотията по чувалите.

Вдигна глава и забеляза плячката си. Мъжът излезе от магазина си на главната улица в пазара. На табелката на вратата пишеше, че Сюлейман ел-азис Сюлейман е бижутер. Размерите на магазина показваха, че собственикът му преуспява. Евад Лурбуд обаче знаеше друго.

Сюлейман беше един от най-богатите търговци на оръжие в Средния Изток. Имаше добро име, не се хвалеше като другите търговци на смърт и упражняваше търговията си, необезпокояван от Съединените щати и Европа. Макар че оръжията му се използваха в престрелки в Бейрут, Италия, Ирландия, Германия и задушаваните от наркотици градове в Америка, както и на безброй други места, властите нито веднъж не бяха разпитвали Сюлейман.

Клатушкайки се като паток, дебелият арабин тръгна към джамията. Тялото му се клатеше, огромните тлъстини се тресяха. Лицето му беше кръгло и открито, почти детско.

Според досието му в КГБ Сюлейман съвсем не беше глупакът, за какъвто се представяше. Той се бе отличил в две от войните срещу Израел и през последвалите години си бе създал връзки с почти всяка терористична организация в света. КГБ смяташе, че личното му богатство възлиза на около двеста милиона долара.

„Твърде много за един смърдящ арабин“ — помисли Евад, докато пресичаше вече безлюдната улица.

Спря пред вратата. Наблюдаваше магазина на Сюлейман от обяд от различни ъгли и през цялото това време улиците бяха изпълнени с хора и шумни. Но сега беше пусто и това му се стори неестествено. Бяха изчезнали дори многобройните бездомни котки. Тъй като на пазара Хан рядко се извършваха престъпления, магазините не се нуждаеха от сложни алармени системи и Евад ловко отключи крехката ключалка на бижутерията на Сюлейман.

От досието знаеше, че арабинът винаги се връща в магазина си за няколко минути след молитвата и после тръгва към дома си на Шари Ел Харам, пътят, водещ към пирамидите в Гиза. Лурбуд огледа още веднъж безлюдната улица и затвори и заключи вратата.

Той мина край витрините с бижута, които блестяха на прашната светлина, струяща през полукръглите прозорци. Залязващото слънце хвърляше дълги сенки в стаята. Евад извади пистолет „Токарев“ от кобура под якето си и влезе в кабинета на Сюлейман.

В средата имаше олющено дървено бюро, отрупано с книги и златарски везни, а на ниското канапе до стената — потъмняла и очукана кана за кафе. В помещението миришеше на прах и хашиш. Лурбуд седна зад бюрото и отпусна пистолета на коленете си. В продължение на двайсет минути, до завръщането на Сюлейман от молитвата, единственото движение в кабинета беше мигането на черните му очи. Чакаше търпеливо като сфинкса пред града. Евад бе придобил това умение в тренировъчен лагер на брега на Черно море, където пускаха агентите в тъмен лабиринт. Дипломираха се онези, които излизаха живи оттам.

Той остана неподвижен, дори когато чу, че външната врата се отвори и затвори. Миг по-късно огромният Сюлейман пристъпи в кабинета.

Търговецът носеше малка чаша с черно кафе и едва не се блъсна в Лурбуд. Чашката падна от дебелите му пръсти и се пръсна на парчета. Лицето му пребледня и той залитна назад.

— В досието ти прочетох, че тук, в Хан, нямаш охрана. — Евад говореше арабски свободно и без акцент. — Мислиш, че репутацията ти на пазара ще те защити, а?

— Кой си ти? — попита Сюлейман, съвземайки се от първоначалния шок.

— Името ми не означава нищо за теб, Сюлейман ел-азис — студено каза Лурбуд. — Ти си нает да доставиш в Хавай близо хиляда тона оръжия, боеприпаси и други материали. Не е ли вярно?

— Не знам за какво говориш.

— Мисля, че знаеш. Поръчката е направена от Такахиро Ониши преди няколко седмици или месеца.

— Аз съм обикновен бижутер. Не разбирам.

— Представител съм на групировка, която не желае тази поръчка да бъде изпълнена. Не искаме оръжията да достигнат в Хавай. Всъщност не желаем да имаш взимане-даване с Ониши.

— Кой си ти, че да ми казваш как да въртя бизнеса си? — подигравателно се усмихна Сюлейман.

— Аха, вече не си обикновен бижутер. — Усмивката на Лурбуд не беше весела.

— Познавам хората като теб — презрително каза Сюлейман. — Ти си наемник, който случайно е научил тази информация. Мислиш, че можеш да изнудваш Сюлейман ел-азис Сюлейман?

— Не съм дошъл да те изнудвам, а да ти кажа, че поръчката се отменя.

— Закъснял си, наемнико. Оръжията вече пътуват за Хавай. — По набръчканото чело на арабина избиха капки пот.

Сюлейман лъжеше. Той дори не бе купил оръжията и използваше парите на Ониши, за да извлече печалба от операция с акциите на проект за хидроцентрала в Шри Ланка. Благодарение на връзките си с терористичния свят Сюлейман знаеше, че до две седмици тамилите сепаратисти ще взривят огромна мрежа от язовири. Той щеше да вдигне изкуствено цената на акциите и преди атаката да ги продаде малко по-евтино, като получи четирикратна печалба. И едва след това щеше да изпълни поръчката на Ониши.

— Мисля, че лъжеш, Сюлейман. — Лурбуд извади пистолета си. — Но откровено казано, не ме интересува каква е истината.

Реакцията на арабина беше неочаквано бърза за пълен човек. Той се хвърли към отсрещната стена. Тялото му прелетя във въздуха като огромен цепелин.

Евад завъртя пистолета си, следейки скока му, но първият му изстрел по чудо не улучи грамадната мишена. Сюлейман се блъсна в стената до канапето и събори каната с кафе. Гъстата черна течност се разля на пода. Ръцете му сграбчиха пистолета, залепен с тиксо за задната част на старата кана.

В очите му блесна убийствена ярост. Лурбуд стреля миг преди арабинът да насочи оръжието си към него. Куршумът улучи ръката на Сюлейман и беретата изхвърча настрани. Евад стреля отново и отново. Убийствената светлина в очите на търговеца започна да гасне. Лурбуд заобиколи бюрото и насочи пистолета си към главата му.

Със свободната си ръка руснакът извади плоско шише от вътрешния джоб на якето си, отвъртя капачката и коленичи до умиращия мюсюлманин.

— Ще се срещнеш с Аллах с тяло, обляно със свинска кръв — рече Евад и изля червената течност върху Сюлейман.

Арабинът отвори уста да изкрещи от това нечувано светотатство и Лурбуд изстреля още един куршум в зейналото му гърло. Кръвта на мъртвия мюсюлманин се смеси с тази на нечистата свиня.

Руснакът прибра пистолета си в кобура. В стаята миришеше на кордит, вече се разнасяше смрадта на кръв и на изпразнилите се черва на Сюлейман.

Евад излезе и спря пред магазина. На улицата имаше неколцина човека, предимно старци, които се връщаха в кафенетата или в домовете си. Дебелите каменни стени на магазина не бяха пропуснали звука на пистолета със заглушител. Лурбуд тръгна и се смеси с тълпата. Десет минути по-късно той бе излязъл от пазара и търсеше такси. Имаше на разположение два часа да се отърве от оръжието и да стигне до летището за полета до Хавай.

Белия дом

След разкритията на Мърсър всички в Овалния кабинет млъкнаха изумени. Отначало на лицата им се изписа изненада, а после озадаченост и накрая съмнение.

— Какво ви кара да мислите, че Русия има нещо общо с тази история? — наруши тишината Пол Барнс. — Фактът, че мъжът, който искаше да убие доктор Талбът, някога е работил за КГБ, не означава нищо.

Мърсър осъзна, че е настъпил по болното място директора на ЦРУ.

— Тиш Талбът ми каза, че след спасяването си е чула руска реч.

— Господи — възкликна Барнс. Погледът му обходи присъстващите. — Казвате, че ударната вълна я е изхвърлила от кораба и доктор Талбът е била зашеметена. Кой знае какво е чула? Та тя е била полумъртва.

— Съмнявам се дали Свети Петър говори на руски пред портите на рая — възрази Мърсър. — Но това не е фактът, на който разчитам. Един мой приятел от Маями е експерт по международно морско право. Помолих го да провери „Океански превози и товари“, собствениците на „Септемврийски лавър“. Той откри, че компанията е фасада на КГБ.

— Наредих със съдебна заповед Соулман да предаде цялата информация, която сте поискали — възмутено каза Хена. — Той не съобщи това на ФБР.

— Ако познавахте Дейвид Соулман, нямаше да се изненадате. Той е костелив орех, но е същинска енциклопедия по въпросите на морската търговия и думата му е божа истина.

— Дори ако му повярваме за КГБ, каква е тази ваша идея за подводница? — недоверчиво попита Пол Барнс.

— Първото доказателство е елементарната логика. Според новинарските репортажи районът е бил претърсен от военноморския флот и Бреговата охрана, които са използвали най-модерния хардуер в света, но не са успели да открият оцелели. Последната известна позиция на „Океански търсач“ е била добре документирана от сигналите, излъчвани от борда на кораба, но въпреки това по време на издирването не е намерено нищо освен петно от моторно масло и няколко отломки. Два дни по-късно „Септемврийски лавър“ случайно се озовава на мястото, „помага“ в търсенето и по чудо спасява Тиш. Товарният кораб се е намирал на стотина мили от „Океански търсач“ по време на експлозията, но е успял да направи нещо, което Бреговата охрана и флотата не са съумели. Не вярвам в това. По онова време метеорологичните условия са били добри. Не е имало нито бури, нито мъгла.

— Грешите, доктор Мърсър — прекъсна го адмирал Морисън. — Имаше гъста мъгла над повърхността на океана и заради заповедта на президента да не изпращаме там плавателни съдове търсенето се извърши само по въздуха.

— Адмирале, кажете ми откровено, има ли логична причина самолетите ви да не забележат кораба, дори наистина да е имало мъгла?

Преди да отговори, председателят на Съвета на началник-щабовете прокара пръсти по къдравата коса на едрата си глава.

— Ако корабът е бил там, моите момчета щяха да го намерят.

— Тъй като няма логична причина корабът да не е открит от Бреговата охрана или флотата, аз потърсих нелогична. И единствената е присъствието на подводница.

Морисън се обърна към президента.

— В това има логика, сър. Там може да е имало подводница, за която така и не сме разбрали. Никой от спасителните самолети не е използвал сонарни шамандури или акустична техника в издирването на оцелели. Подводницата може да е стояла под повърхността и да ни е слушала.

Президентът кимна.

— С какви други доказателства разполагате, доктор Мърсър?

— Тъй като не можах да науча нищо друго за „Океански превози и товари“ от Дейвид Соулман, реших, че трябва да разследвам лично, затова Тиш и аз влязохме в офиса им в Ню Йорк.

— Какво намерихте там? — попита Дик Хена.

— Голям аквариум с една-единствена риба в кабинета на вицепрезидента.

— Е, и?

— „Океански превози и товари“ има навика да кръщава корабите си на месеци и цветя и рисува цветята върху комините на плавателните си съдове. Тиш си спомня емблемата на кораба, който я е спасил. Била е жълт кръг с черна точка в средата, но символът на „Септемврийски лавър“ е китка лаврови клонки. Отличителният знак, който Тиш си спомня, съвпада с този на европейска риба, която веднъж улових във Франция.

— Каква е връзката?

— Името на рибата е Джон Дори и в аквариума в офиса на „Океански превози и товари“ имаше първокласен екземпляр.

— Това е най-неубедителната връзка, която съм чувал — отбеляза Барнс.

— Бих се съгласил с вас, ако не бях намерил етикет без папка в чекмеджето с документите за собственост на плавателните съдове на компанията. Там пишеше „Джон Дори“. Те притежават кораб с такова име, но нямат документи за него. Когато се върнах във Вашингтон, се обадих на приятеля си рибар и той потвърди името на рибата. Емблемата на комина символизира източника на името, а единствените плавателни съдове, които се кръщават на риби, са подводниците.

— Шегувате се — усмихна се Барнс.

Мърсър се изправи.

— Господин президент, вие казахте, че съм гост, а не пленник. Ако това е истина, искам да си тръгна. Щом не желаете да ме изслушате, тогава не виждам причина да оставам тук и да обяснявам. През последните няколко дни се опитаха да ме убият десетина пъти, и не защото се занимавам с престъпна дейност. Попаднах на нещо, но ако не се интересувате от онова, което имам да кажа, господа, напускам.

— Доктор Мърсър, моля ви, почакайте — обади се Хена. — Опишете ни какво се случи в Ню Йорк.

Мърсър им разказа за влизането с взлом, за въоръжените гардове в сградата и за мнението си за офиса.

— Около „Океански превози и товари“ има нещо непочтено и засега всички улики водят към руснаците — завърши Мърсър. — Но не знам защо.

— Господин президент — рече Хена, — след като доктор Мърсър и доктор Талбът са излезли от „Океански превози и товари“, изпратих неколцина агенти там. Сцената е била почистена. Не е имало нито трупове, нито кръв. Хората ми са установили, че в сградата е стреляно. Освежителите за въздух не са могли да замаскират миризмата на кордит. Не мога да потвърдя думите на доктор Мърсър, но не мога и да ги отрека.

— Току-що се сетих нещо. — Пол Барнс отново се включи в разговора, но този път с по-смирен тон. — Не си спомням подробности, но преди няколко години на бюрото ми попадна доклад от металург от Пенсилвания. Написаното звучи сходно с описанието на доктор Мърсър за експлозията през 1954 година. Той се сдобил с мостра от някакъв елемент. Не мога да се сетя името му, но имаше нещо общо с радиацията и морската вода.

— Спомняте ли си нещо друго? — подкани го адмирал Морисън, след като Барнс млъкна.

— Ейбрахам Джейкъбс — най-после отговори директорът на ЦРУ. — Това е името на учения. Убеден съм, че той знае нещо по въпроса.

— Можете ли да го намерите?

— Да.

— Искам го в кабинета си днес следобед. — Настойчивостта в гласа на президента зареди с енергия присъстващите. — Положението в Хавай е по-сериозно, отколкото предполагахме. Ако доктор Мърсър е прав и тази история излиза отвъд преврата на Ониши и включва руснаците, не искам дори да мисля за последиците.

— Струва ми се малко вероятно Такахиро Ониши и руснаците да са планирали това от петдесетте години на миналия век — каза Хена. — В света се промениха твърде много неща, за да бъде приложим подобен план.

— Може да става дума за брак, тоест съюз по сметка — предположи Мърсър, — сключен неотдавна с развитието на новата ситуация.

— Има логика — съгласи се президентът. — Но трябва да се свържем с доктор Джейкъбс. Дано той да ни каже какъв е залогът.

— Имате предвид освен възможното отделяне на Хавай? — язвително попита Хена.

Президентът му хвърли убийствен поглед.

— Господин президент, може ли да попитам нещо? — обади се Мърсър.

— Да, доктор Мърсър. Какво?

— Имам чувството, че разполагаме с ограничено време. Ониши или руснаците сигурно знаят, че ги подозираме. Вероятно са принудени да изтеглят крайния срок заради действията ми в Ню Йорк. Усещам, че положението в Хавай скоро ще стане критично.

— Знам какво ще попитате. Вече се погрижихме за това. Самолетоносачът „Кити Хоук“ и щурмовият кораб амфибия „Инчан“ са в пълна бойна готовност на триста мили от Хавай.

— Добра идея, сър, но аз исках да кажа друго. Смятам, че за да разберем по-добре срещу какво сме изправени, трябва да бъдат направени серия инфрачервени снимки на района, където е потънал „Океански търсач“.

Президентът погледна Барнс, който прерови куфарчето в краката си.

— Да видим. След тринайсет часа сателитът „КН-11“ ще прелети над северната част на Тихия океан. Онази птица има страхотни камери и няма да е трудно да промени орбитата си, за да мине северно от Хавай.

— След тринайсет часа. Това е твърде късно.

— Тогава какво предлагате?

— Или „СР-71 Блекбърд“, или някой от свръхмодерните шпионски самолети на военновъздушните сили, за които се предполага, че никой не знае.

— Пол?

— В „Едуардс“ има „СР-1 Рейт“, но ми трябва разрешение от вас, за да наредя да излети.

— Имаш го. Кога ще получим снимки?

— „Рейт“ ще бъде на мястото най-късно в шест и ще се върне след около час и половина. После още половин час, докато проявят снимките и ги изпратят тук.

— Доктор Мърсър, не е необходимо да ви напомням, че не сте чули това, нали? — предупреди го президентът.

— Съжалявам, сър — усмихна се Мърсър. — Не слушах. Казахте ли нещо?

— Добре, господа. Всеки от нас има задача.

Групата се отправи към вратата.

— Искам да се срещнем отново след два часа тук. Доктор Мърсър, поискайте от секретарката ми временен пропуск, ако смятате да напуснете територията на Белия дом.

— Ще го направя.

Мърсър разговаря с госпожица Крейг и научи, че Тиш спи в една от стаите за гости в Белия дом. Остави й бележка в случай че се събуди, докато го няма, и после взе такси близо до Пенсилвания Авеню. След двайсет минути се прибра вкъщи, изкъпа се набързо, изпи една бира, отиде в кабинета си и седна зад бюрото.

Набра телефонен номер и след минута му отговориха.

— Факултетът по геология в университета „Карнеги-Мелън“.

— Бих искал да говоря с доктор Джейкъбс.

— Един момент. — Десетина минути по-късно се чу същият глас. — Съжалявам, но доктор Джейкъбс има лекция.

— Казвам се Винс Андрюс от фондация „Хилър“, която финансира изследователската дейност на доктор Джейкъбс. Той има сериозни неприятности и вероятно ще се прости със субсидията си. Трябва да говоря с него веднага.

— Разбирам. Моля ви, не затваряйте.

След минута се обади по-възрастен мъж.

— Не разбирам кой се обажда, тъй като субсидията ми е отпусната от „Кокран Стийл“, но вие разпалихте любопитството ми.

— Здравей, Ейб. Аз съм, Филип Мърсър.

— Трябваше да се досетя — засмя се Джейкъбс. — Дай ми секунда да вляза в кабинета си. Не искам асистентът ми да разбере на какво ниско ниво са някои мои приятели.

След няколко секунди отново се чу гласът на Джейкъбс. Асистентът му бе затворил деривата.

— Е, на какво дължа честта за това обаждане? Между другото, благодаря ти, че ме измъкна от лекцията. Онези студенти са по-големи кретени от теб и твоята група в „Пен“.

Ейбрахам Джейкъбс беше научен ръководител на дипломната работа на Мърсър в Университета в Пенсилвания и Мърсър не преставаше да иска съвети от него. Двамата се виждаха рядко, но силната връзка между преподавателя и най-добрия му студент не бе отслабнала през годините.

— Бях на едно съвещание, където споменаха името ти, Ейб.

— Не ми казвай, че е било на Комисията по етика на „Карнеги-Мелън“.

— И двамата знаем, че съпругата ти те държи изкъсо.

— Вярно е.

— Но днес може да остане изненадана, защото няма да се върнеш вкъщи за вечеря. Преди няколко години си изпратил научноизследователски доклад на ЦРУ.

— Чакай малко, Мърсър. Откъде знаеш? Тази информация беше свръхсекретна.

— Каза ми я Пол Барнс, директорът на ЦРУ.

— Аха.

— В момента ЦРУ те търси, но вероятно ще им трябват няколко часа да те намерят. Мислят, че си металург, а не геолог. Смятам да ги изпреваря и едновременно с това да дам урок по скромност на Пол Барнс. Искат те във Вашингтон колкото е възможно по-скоро заедно с всички материали от изследването ти.

— Какво става? Изследването ми е предимно теоретично. След като двайсет години няма други разработки, откритието ми е неприложимо.

— Да речем, че някой може да си е направил труда да го разработи. Отиди на общото гише на летището в Питсбърг. Ще уредя чартърен самолет да те докара.

— Нищо не разбирам. Как…

— Довечера ще ти обясня по пътя към Белия дом, Ейб — прекъсна го Мърсър и затвори, а после се обади на летището. Осигуряването на самолет и пилот за Ейб надвишаваше лимита на двете му кредитни карти, но Мърсър не се поколеба. Знаеше какво му дължи правителството, пък и цената на чартърния „Лиър“ дори не се доближаваше до сметката за ремонта на надупчения му от куршуми ягуар.

Банкок, Тайланд

Министър Луцзюан, китайският представител, надраска името си в тежката книга, която му подаде министър Трен от Тайван. Луцзюан завърши подписа си със замах и плъзна книгата по махагоновата маса към човека вляво от него, посланик Марко Куприно, представителя на Филипините.

Потискащата атмосфера в заседателната зала се разведряваше с всеки положен подпис. От малката галерия се разнесе шепотът на зрителите, на които бе разрешено да видят как посланиците потвърждават с подписите си съгласието на нациите си с текста на документа. Те не знаеха за седмиците на изнервящо протакане, изтерзало срещата на върха в Банкок, но разбираха голямото постижение на дипломатите.

Официалната книга с подписите бе връчена на руския посланик Генадий Перченко. Внимателният наблюдател би забелязал леко повишаване на напрежението сред делегатите. Лукавият руснак беше причината за изминалите седмици на отчаяние. А после съвсем необяснимо той съобщи на преговарящите страни, че няма повече забележки. Тъй като символичните документи за подписите на представителите бяха подготвени още в началото на преговорите, тайландският посланик Прем предложи делегатите да започнат с подписването и останалите го подкрепиха.

Заместник-министърът на търговията на Съединените щати Кенет Донъли се наведе към Перченко и прошепна:

— Надявам се, че знаеш на какво си играеш, партньоре.

— Не си играя на нищо. Само искам да се уверя, че тук са зачетени правата на всички нации.

— Дрън-дрън — измърмори американецът.

Перченко го чу, но не реагира. Веднага щом подписа документа, в стаята избухнаха аплодисменти. Руснакът прие овациите със самодоволна усмивка и подаде книгата на Донъли.

Американецът се подписа, като се усмихваше едва-едва, фиксирайки Перченко, и после захлопна книгата.

Валеше проливен дъжд. Ромоленето на капките бе прекъсвано само от оглушителни гръмотевици, които отекваха над града. Бурята обаче не разхлади горещия въздух и Перченко се задъха, докато бързаше да се подслони в храма.

Заповедите на Кериков бяха ясни и изрични. Перченко трябваше да чака в осем вечерта до ниската каменна ограда между Храма на зората и река Фрая, но шпионинът не бе казал как да постъпи при проливен дъжд.

Генадий се втурна към сянката на една от четирите облицовани с керамични плочки кули около конусовидния, осемдесетметров заострен връх на храма. Костюмът му беше мокър, а оредялата му коса бе полепнала по бледото му лице, което някога беше опънато и излъчваше здраве, но сега бе изнурено от изтощение. Под очите му имаше торбички, а кожата му бе увиснала.

Той чу тихите молитви на монасите в огромния храм, но бурята заглушаваше всички други звуци освен учестеното му дишане.

— Какво правя тук, по дяволите? — каза си Перченко.

— Не изпълняваш указанията, Генадий Перченко — отговори Иван Кериков от мрака вдясно.

Кериков излезе на светлината на многобройните лампи. Дъждът изглежда не го притесняваше. Раменете му бяха изправени, а очите — широко отворени и нащрек. За разлика от него Генадий се бе прегърбил окаяно. Той присви очи, сякаш Кериков бе привидение.

— Казах ти да чакаш до оградата. — Кериков я посочи и сетне се усмихна радушно. — Но при дадените обстоятелства те разбирам.

Перченко се поотпусна и също се усмихна, но продължи да го гледа предпазливо и нервно.

— Предполагам, че всичко мина добре. — Кериков се приближи до Генадий и застана под огромната порта на храма.

— Да — смотолеви Перченко. Страхът от Кериков му бе подействал потискащо предишния ден сред тълпата в бара на хотел „Роял Ривър“, но сега, когато бяха сами, беше парализиращ.

Генадий се ужасяваше от Кериков, откакто научи за неограничената му власт. Човекът от КГБ бе разсеял опасенията му за изчезналия салонен управител и го бе уверил, че е дошло време да приключат с Банкокското споразумение. Перченко искаше да попита защо преди всичко беше необходимо протакането, но страхът не му позволи да говори. Дори в спокойната атмосфера на открития бар Кериков си оставаше най-злият човек, когото познаваше.

— Отпусни се, Генадий. Всичко свърши и ти победи. — Кериков извади плоско сребристо шише от джоба на сакото си. — Водка от родината.

Перченко отпи голяма глътка. Водката се плъзна гладко в гърлото му. Кериков му направи знак да пийне още и той с благодарност повтори.

— Успя ли да вмъкнеш поправката ми в споразумението?

— Да, още преди няколко седмици. Беше много лесно. Срещнах повече трудности да забавя церемонията по подписването. Обещах на тайванския посланик някои неща, които може да са извън правомощията ми.

— Да, да — разсеяно каза Кериков. — Но с моята поправка нямаше затруднения.

— Наложи се да променим формулировката, за да угодим на американците, но всички се съгласиха с текста.

— Да я промените? — В гласа на Кериков не прозвуча паника, но тонът му леко се повиши. — Как?

— Предположих, че ще попитате, затова донесох част от споразумението. — Перченко извади лист от сакото си и зачете на глас:

— Никоя суверенна държава няма право да претендира за допълнителни земи, създадени от вулканична дейност, коралови образувания или други природни процеси, т.е. не вследствие на човешка дейност, извън изключителната зона от двеста мили, прилежаща към териториалното и море. Всички земи, създадени по този начин, са отворени за изследване и експлоатация от всяка нация или друга страна, която първа предяви към тях права, както е уточнено в член 231 на настоящето споразумение. Всички спорове за горепосочените земи трябва да се решават от Международния съд в Хага.

Донъли настоя за последното. Генадий изпи още една глътка водка, чакайки реакция от страна на събеседника си.

Кериков се замисли и после реши, че дипломатът се е придържал към първоначалната формулировка. Благодарение на тази поправка можеше да предаде вулкана на корейския консорциум, без да се страхува от последици в международен план. Съединените щати и Русия току-що се бяха отказали от всякакви претенции към вулкана и невъобразимото му богатство.

Кериков не издаде чувствата си.

— Това е приемливо. Ела. В реката ни чака лодка. Ще отпразнуваме успеха ти.

Двамата хукнаха в дъжда към каменната ограда и реката отвъд. Въпреки водата, стичаща се в очите му, Перченко видя достатъчно, за да осъзнае, че на кея не чака лодка. Той се обърна, за да попита човека на КГБ, когато Кериков нанесе удара.

Движейки се с бързината на мамба, Кериков стовари палката върху главата на Генадий. От раната над лявото око на Перченко рукна кръв, която се смеси с дъжда по лицето му. Дипломатът се строполи на земята. Кериков го завлече при ниската каменна ограда. Реката беше черна като нефт. В храстите бе скрита голяма пластмасова хладилна чанта. До нея имаше две циментови блокчета, свързани с верига, увита в мек плат. Двата й края бяха прикрепени към голямата буца лед в хладилната чанта.

Кериков избърса водата от очите си. В подобна нощ не трябваше да се страхува, че може да бъде забелязан от случаен минувач, но винаги имаше вероятност някой монах да дойде при реката, за да направи жертвоприношение. Той вдигна тялото на изпадналия в безсъзнание Генадий и го сложи на ниската ограда. Дишането на дипломата беше едва доловимо, но равномерно.

Кериков постави на оградата двете циментови блокчета и хладилната чанта и нахлузи веригата около врата на Перченко. Трябваше да бърза, защото ледът се топеше по-бързо, отколкото очакваше. Той хвърли лоялния посланик във водата. Тъмната река погълна Перченко. Циментовите блокчета бързо го повлякоха към дъното.

Кериков запрати след него и хладилната чанта, видя как слабото течение я отнесе и после тръгна към хотела си, прегърбил рамене в проливния дъжд. Представяше си какви ще бъдат полицейските доклади, когато най-после откриеха тялото. Перченко е празнувал приключването на преговорите. Алкохолът в кръвта му щеше да покаже, че е пийнал. Подхлъзнал се е в дъжда край реката, разбил си е главата в каменната ограда и е паднал във водата.

Нямаше да има подозрения за нечиста игра, защото платът около веригата нямаше да остави белези на врата му, а самата верига щеше да изчезне в тинестото дъно. Ледът, който я държеше, щеше да се разтопи за десетина минути и след това безжизненото тяло на Перченко щеше да плава свободно по реката.

Час по-късно Кериков седеше във всекидневната на хотелския си апартамент. Беше се изкъпал, облякъл бе строг костюм и държеше чаша шотландско уиски. Ромоленето на дъжда се чуваше през дръпнатите завеси на френските прозорци. Осветлението беше оскъдно. Една-единствена лампа блестеше ярко върху документите на масичката за кафе. Кериков ги бе прегледал десетина пъти през последните няколко дни и имаше чувството, че ги знае наизуст. Те бяха шансът му за бъдеще извън Русия, за каквото не бе и мечтал.

Ледът в чашата леко изтрака, когато Кериков отпи глътка уиски. Той я остави и взе един от листовете. Там бяха записани резултатите от анализа на минерала, направени от доктор Бородин по време на наблюденията му през последните няколко месеца. Цифрите бяха зашеметяващи. Един тон извлечен вулканичен материал съдържаше четири килограма използваема руда. Обработени, тези четири килограма щяха да дадат около килограм висококачествен метал с всичките му изключителни свойства. За да направи сравнение, Бородин бе обяснил, че в диамантена мина трябва да бъдат изкопани двеста и петдесет тона от покриващия пласт над залежите, за да се добие един карат, като съотношението е един милиард към едно.

Кериков избра друг лист. Там бе описан планът на Бородин за действителния добив на минерала. Кораб, снабден с огромна помпа, ще бъде разположен над някой по-слабо активен отвор на вулкана. Вътре ще спуснат тръба от волфрам и стомана и ще включат помпата. Лавата ще се изтегля директно от вулкана в кораба, където ще се охлажда и разтрошава на обработваеми парчета, които ще се товарят на чакащи кораби, за да бъдат пречистени в разположени на сушата пещи. Най-скъпото нещо в тази операция беше корабът с помпата и след като купиха идеята, корейците вече го строяха в Пусан.

Някой похлопа на вратата. Кериков подреди листовете, отпи още една глътка уиски и отиде да отвори. На прага стояха двама млади азиатци. Всеки държеше обемист куфар. Кериков ги пусна да влязат, без да пророни дума.

Корейците отвориха куфарите, разкривайки заплашителна камара от електроника, и бързо наредиха техниката — камера, монитор и компютъризирано приемно-предавателно устройство. Единият постави малка сгъваема сателитна антена на перваза на прозореца, гледащ към вътрешния двор. Стоманената чиния не се виждаше от улицата, намираща се на двайсет метра отдолу.

Когато уредите бяха настроени, единият от младите мъже започна да въвежда заповеди. Машините пиукаха и бръмчаха. Накрая на цветния монитор се появи пробна картина. Другият азиатец показа картонена карта пред камерата. Изображението на втората пробна картина изпълни екрана на огромен, монтиран на стената телевизор с висока разделителна способност в Пусан. Двамата корейци си кимнаха и излязоха. След миг пробната картина изчезна от монитора и на нейното място се появи красиво обзаведена стая.

Кериков седеше на дивана пред циклопското око на миникамерата, която показа деветима възрастни мъже, разположили се около лакирана черна маса. Нито един не беше по-млад от седемдесет години, но черните им очи бяха живи и съсредоточени. Лицата им бяха сбръчкани, а косите побелели. Зад тях имаше червен гоблен, изобразяващ завладяването на Азия от Чингис хан, а от двете им страни — огромни порцеланови вази.

Кериков леко кимна, за да покаже уважението си към деветимата шефове на „Хидра Консолидейтид“. И те на свой ред направиха същото.

— Добър вечер, господа — поздрави Кериков, след като приключи глупавият според него азиатски ритуал.

— Добър вечер и на вас, господин Кериков. — Сателитната връзка преправяше гласовете им и автоматично превеждаше думите на руски и на корейски. Системата работеше безотказно, стига изреченията да не съдържаха неясни изрази. От името на консорциума говореше Уей Хю Донг, както бе правил през цялото време на преговорите. — Надявам се, че този начин на разговор е приемлив за вас.

— Готов съм да се съглася с предложението, за което се споразумяхме.

— Бихме искали да знаем защо беше необходимо протакането. — Електрониката замаскира безпокойството в гласа на Уей, но въпросът разкри чувствата му.

— Уверявам ви, че беше необходимо, господа. — Кериков знаеше, че успокояващата усмивка няма да подейства, затова се въздържа. — Когато видите местоположението на минералните залежи, ще разберете, че трябваше да бъдат взети мерки, за да се гарантира сигурността им.

— Надявам се, че нищо няма да попречи на бъдещата ни дейност.

— Разбира се — побърза да отговори Кериков. Ръцете на американците и руснаците бяха вързани и само Такахиро Ониши представляваше пречка, но докато корейците стигнеха до вулкана, той щеше да бъде елиминиран.

Отстраняването на милиардера расист беше необходим риск по време на финалния етап на проекта „Вулкан“. Ониши беше програмиран да се опита да отцепи Хавай от Съединените щати и Кериков се нуждаеше от него до последния момент. Но сега богатството от минерали беше извън контрола на Америка и на Ониши, ако някога успееше в стремежа си да получи независимост.

— Тогава всичко е наред, така ли? — попита Уей, привличайки вниманието на Кериков към настоящето.

— Да. Готов съм веднага да ви предам последните данни. — Кериков прикри напрежението, което бе свило стомаха му.

— А ние сме готови да ви кажем номера на сметката. — Устните на Уей се движеха, преди да се чуе компютърно измененият му глас. — В знак на добра воля, ние ще говорим първи.

Уей кимна на помощник, който се намираше извън кадър, и след миг затрака телетипът, свързан с приемно-предавателното устройство. Кериков положи усилия да не отмества поглед от камерата. Да гледа към телетипа щеше да бъде голям срам.

Телетипът спря и Кериков сложи няколко листа в свързания със сателита преносим факс. Страниците съдържаха последните резултати и доклади от анализите и точните координати на острова на доктор Бородин.

Кериков видя, че очите на Уей са приковани в някого извън обхвата на камерата, затова си позволи да погледне към телетипа. Сто милиона американски долара току-що бяха прехвърлени в Националната банка на Кайманите на Карибските острови. Номерата на трансфера и на сметката бяха най-отдолу.

Уей Хю Донг получи потвърждение от техник извън кадър и отново се обърна към обектива.

— Информацията изглежда достоверна, господин Кериков. Мисля, че сега разбирам защо имаше протакане, и аплодирам дързостта ви. Трябва да ми простите, но има заповед за запор на парите. Не можете да ги пипате, докато не изпратя на банката друг код. — Уей не показа никакви чувства, докато разкриваше двойната игра. — Когато инженерите ми отидат на мястото и потвърдят информацията ви, парите ще бъдат освободени.

Кериков слушаше и едва сдържаше гнева си.

— Сигурно разбирате, че трябва да предпазим тази голяма сума от измама — добави Уей. — Не че ви подозираме. След като бъде определена стойността на новия минерал, ще изпратя кода и парите ще бъдат ваши. Лека нощ, господин Кериков.

Мониторът угасна. Камерата в хотелския апартамент на руснака продължи да записва и да предава, затова деветимата корейци видяха как Кериков вдига крак към екрана на монитора и после атакува видеопредавателя. Образът избледня и той ритна камерата, запращайки я към стената.

— Гадни копелета — изкрещя Кериков, след като се овладя достатъчно, за да говори. — Пият пикнята си и ядат лайната си.

Той кипя от гняв десетина минути. Псувните, които не бе употребявал, откакто се върна от Афганистан, се изчерпаха. Когато най-после се успокои, той изпи разреденото уиски в чашата си и сетне надигна бутилката. Силният алкохол опари стомаха му.

Неизвестно как, корейците бяха разбрали, че той действа, без да е упълномощен от руското правителство, и стоте милиона долара са предназначени лично за него, а не за държавната хазна. Знаеха, че няма да си навлекат гнева на държавата, и можеха да бавят безкрайно трансфера на парите. Кериков не разполагаше с въоръжени сили и беше неспособен да им попречи.

Той се засмя на себе си, признавайки, че е бил надхитрен. Но после в очите му блесна сатанинска светлина. За нищо на света не би позволил на корейските копелета да го прецакат, след като все още имаше скрит коз.

Белия дом

Пол Барнс се бе свил на стола си срещу президента, сякаш меката кожа можеше да го предпази от унищожителната му критика. Президентът, обикновено спокоен и уравновесен, беше бесен, защото директорът на ЦРУ не бе успял да намери доктор Джейкъбс.

— Докладът попадна на бюрото ми преди години — неубедително се оправда Барнс.

— Ти си шеф на най-могъщата шпионска мрежа в света, а не можеш да откриеш човек, който се намира на не повече от двеста мили от Вашингтон. — Вътрешният телефон на президента иззвъня. — Да?

— Останалите се върнаха, сър.

— Благодаря, Джой. Покани ги да влязат. — Президентът отново се обърна към Барнс. — По-късно ще продължим разговора.

В Овалния кабинет влязоха Ричард Хена и адмирал Морисън. И двамата бяха унили. Лицата им бяха изнурени и бледи. Хена си наля малко уиски.

— Къде е доктор Мърсър? — попита президентът.

— Вероятно ще дойде след няколко минути — отговори Хена. — Да го изчакаме ли?

— Не, не можем да си позволим да губим време. Дик, какви са последните новини от Хавай?

— Боя се, че няма много за докладване, сър. Никаква вест от Ониши. Изпратих неколцина агенти да наблюдават имението му, но още не са съобщили нищо подозрително. Не научихме нищо и от подслушването на телефона му, но смятам, че важните разговори ще бъдат кодирани.

— Открихте ли връзка между Ониши и кмета Такамора?

— Снощи Такамора е отишъл в дома на Ониши, но още не е излязъл оттам. Предполагаме, че двамата работят заедно върху опита за преврат. Вероятно Такамора ще бъде лидерът, а Ониши ще играе ролята на поддържаща сила.

— А ти какво научи, Том?

Морисън се прокашля.

— Свързах се с командира на базата Пърл Харбър. Той докладва, че на булевард „Макартър“, пред главния вход на базата, се е събрала тълпа от около триста души. Изглежда не са въоръжени, но Националната гвардия, която е била извикана преди няколко часа, е с тях. Извадих досиетата за набора в хавайската Национална гвардия от архивите на Пентагона. През последните две години са били отхвърлени извънредно голям брой кандидати — почти всичките бели, чернокожи и латиноамериканци. Вече три години осемдесет и шест процента от членовете на Националната гвардия са от японски произход. Като се има предвид положението, бих казал, че Такамора си е създал частна армия под носа ни.

— Работите ли върху възможности за избор в случай че се опитат да осъществят преврат? — Спокойните сини очи на президента обходиха присъстващите, очаквайки отговор.

— Самолетоносачът „Кити Хоук“ и щурмовият кораб амфибия „Инчан“ са заели позиции за нанасяне на удар срещу Хавай — отговори Морисън. — Пърл Харбър е в пълна бойна готовност и чака заповед от вас. Ако Ониши се опита да превземе островите със сила, ще можем лесно да си ги възвърнем. Бандите и Гвардията няма да издържат на атаката ни.

— Заповедта нашата войска да стреля по американски граждани не е опция. — Красивото лице на президента се намръщи от безпокойство. — По дяволите. Контролирам най-добре обучените войници и най-добрите оръжия в света, но в случая те са абсолютно безполезни.

Мъжете в кабинета стоически наблюдаваха терзанията на президента и безмълвно благодаряха на Бога, че не седят в неговото кресло.

Адмирал Морисън отново се прокашля.

— Един точен хирургичен въздушен удар срещу къщата на Ониши би решил проблема. Отрежем ли главата, змията ще умре, така да се каже.

— Как да обясня това на народа на Хавай? Те го обожават. Ониши всяка година дава двайсет милиона долара за благотворителни цели. Ако го убием, ще предизвикаме революция.

— А атака на командоси? — предложи Пол Барнс. — И после ще съобщим на хората за руското участие. Ще обясним всичко и ще изправим Ониши пред съда.

— Разузнаването ни докладва, че домът на Ониши се охранява строго — отговори Хена. — Атаката би се превърнала в истинско сражение. Реакцията към подобно нещо ще бъде десет пъти по-негативна от провала в Уейко през 1993 година[2]. Съмнявам се, че кабинетът ще оцелее след подобно сътресение, като имам предвид последните проучвания на общественото мнение. Не се обиждайте, сър.

— Няма — мрачно каза президентът.

В продължение на един час мъжете в Овалния кабинет обсъждаха различни идеи, но всички предложения бяха отхвърлени, защото завършваха с един и същи резултат — падането на правителството.

— Може би това е единственият начин — замислено отбеляза президентът.

Вътрешният телефон иззвъня и Джой Крейг съобщи, че Мърсър най-после е пристигнал и води гост.

Мърсър представи прегърбения доктор Джейкъбс и президентът хвърли унищожителен поглед на Барнс, а Хена се засмя доволно.

— Доктор Мърсър, когато договорът ви с Института по геология изтече, ФБР с удоволствие ще ви вземе на работа.

— Не се виждам като някое от русокосите ви момчета, господин Хена. Не понасям да ме командват.

— Съобщиха ли ви нещо, доктор Джейкъбс? — намеси се президентът.

Изумен от хората в стаята, Ейб успя само да кимне.

Мърсър видя, че бившият му преподавател се чувства неловко, и му се притече на помощ.

— Казах му, че го искат тук заради научния доклад, който преди няколко години е представил на ЦРУ.

— Да, точно така. — Джейкъбс отново беше в състояние да говори, но по плешивата му глава блестяха капки пот.

— Бихте ли ни обяснили какво съдържа докладът? — подкани го президентът.

Джейкъбс заговори след предисловие от пристъпи на кашлица и мънкане.

— Преди осем години бях поканен от изпитателния център „Уайт Сандс“ да анализирам проби от минерали, взети от остров Бикини по време на опитите им през 1946 година. Пробите бяха забутани в стар склад, който предстоеше да бъде съборен, затова хората от „Уайт Сандс“ се свързаха с независими изследователи от цялата страна. В склада имаше осемнайсет хиляди проби от минерали, датиращи от четирийсетте години. — Гласът на Джейкъбс стана уверен и твърд, защото говореше по специалността си. — От групите проби, които се съгласих да анализирам, едната представляваше колекция от камъни с тегло шест килограма, взети от морското дъно около атола Бикини след втория ядрен опит, там където бомбата е била детонирана под водата. След първоначалната работа интересът ми се засили и поисках всички данни от опитите, извършени с почвени, скални и водни проби, събрани от Бикини през 1946 година. През следващите няколко месеца проучих дванайсет хиляди страници с документи. След това осъзнах, че само една малка проба има потенциална стойност — камък с тегло един килограм, взет от епицентъра на експлозията. Камъкът беше от баласта на „ЛСМ-60“, кораба, под който е била пусната атомната бомба. Беше истинско чудо, че е останал непокътнат. Или поне така мислех тогава.

Последното изречение накара присъстващите в кабинета да се наведат напред.

— Баластът се състоеше предимно от руда, съдържаща ванадий. Фактът беше изненадващ, защото тази руда се среща главно в Северна и Южна Америка и в някои части на Африка. Предполагам, че е използвана като баласт за кораб в Тихия океан по някакво странно стечение на обстоятелства по време на войната. Както и да е. За непосветените ще обясня, че ванадият се използва за заздравяване на стоманата, която се употребява за производството на точни прибори и други неща, подложени на силен натиск, тъй като е много здрав. Това би обяснило защо не се е изпарил, но ми се стори малко вероятно. Разтроших пробата и я изследвах със спектрометър, за да видя какви други елементи съдържа. Отхвърлих обичайните като например кварца и открих нещо интересно. Във ванадия имаше следи от метална сплав. Отначало помислих, че металът е чист ванадий, получен вследствие на високата температура, освободена при експлозията. Но когато подложих на проверка теорията си, се оказа, че дълбоко греша. Металът беше съвършено непознат. Нямам обяснение за това. Разтроших останалите проби, дадени ми от „Уайт Сандс“, и намерих още количества от същия метал, общо двайсетина грама. Не беше много, но ми стигаше, за да продължа изследванията си. Знаете ли какво е инвар, господа?

Мърсър беше единственият човек в помещението, който не реагира с празен поглед.

— Да, това е сплав от трийсет и шест процента никел, следи от магнезий, силиций и въглерод, а останалото е желязо.

— Пиша отличен на най-добрия ми студент. Инварът е бил разработен от носителя на Нобелова награда Шарл Гийом. Основното му свойство е, че се разширява минимално при нагряване, около седем десети милионни части от инча за един градус повишаване на температурата по Фаренхайт. Невероятно високата температура на експлозията, над сто хиляди градуса, ме накара да се сетя за инвара и се запитах дали двата метала имат общи свойства. Нагрях пробите. При седем хиляди градуса неизвестният метал изобщо не се разшири, а при дванайсет хиляди промяната се измерваше в ангстрьоми[3].

Техническата терминология започна да обърква слушателите, но Джейкъбс не забелязваше това.

— Продължих да нагрявам метала, но така и не стигнах до точката му на топене.

Мърсър се усмихна лукаво, защото се досети накъде бие ученият. Но въпреки това на лицето му се изписа изумление, когато Джейкъбс съобщи следващото си откритие.

— След това експериментирах с електричество. Пуснах през пробата един милиджаул електричество и създадох ненасочено магнитно поле от около шест хиляди гауса[4].

— Господи — възкликна Мърсър.

— Не разбирам. — Президентът изрази на глас мислите на останалите.

— Господин президент, ако носех стоманен часовник, това магнитно поле щеше да го грабне от китката ми от разстояние три-четири метра.

Вече никой не изглеждаше озадачен.

— След този експеримент промених профила на пробата така, че да създаде затворено поле, и отново пуснах електрически ток. Успях да задържа поле от осемдесет милиона килогауса в продължение на седемнайсет секунди и после стана късо съединение. Високата температура разтопи жиците на проводника въпреки охлаждането с течен кислород, но все още не бях стигнал до магнитното насищане или точката на Кюри на пробата. Точката на Кюри е там, където горещината спира магнитните свойства. Например точката на Кюри на кобалта е около хиляда и шестстотин градуса по Целзий, най-високата известна до моето откритие. Експериментът ми се провали, когато жиците се стопиха, при около седем хиляди градуса по Целзий. Магнитното налягане в полето беше приблизително четирийсет хиляди тона на квадратен инч. Не трябва да забравяте, че всъщност не съм експерт в тази област, затова не разполагах с необходимата техника, за да продължа с опита. Но съм сигурен, че този нов елемент може да създаде достатъчно силно поле за възникването на магнитен кладенец.

— Магнитен кладенец?

— Това е нещо като черна дупка, но използва магнетизма вместо гравитацията. Полето в кладенеца е достатъчно силно, за да пречупи светлината, и времето се забавя, докато се приближавате към събитийния му хоризонт.

— Искате да кажете, че това нещо може да се използва за направата на машина на времето?

— Да, адмирал Морисън, макар че за разработването й са необходими години. Но бикиният има множество приложения. Когато открих стратегическото му значение, аз незабавно се свързах с правителството. Давал съм консултации и на Пентагона, затова съобщих и на тях за откритието си. Няколко месеца по-късно ми казаха да зарежа всичко и оттогава рядко съм се замислял за това.

— Бикиний?

— Така нарекох новия метал. Смятах да го кръстя на себе си, но „джейкобиний“ би звучало смешно. — Ейб се засмя.

— Какви са приложенията му? — попита президентът.

— Металът, който току-що описах, може да има широко приложение в отбраната, астронавтиката и производството на енергия.

— Но защо не се използва?

— В момента най-голямото предизвикателство пред водещите корпорации, произвеждащи високи технологии, са ограниченията, поставени от материалите, с които работят. Те притежават идеите и техниката да направят чудни открития, но за съжаление нямат с какво да ги произведат. Скоковете в технологиите трябва да чакат материалите да ги настигнат. Замислете се за олекотяването на автомобилите, когато керамичните двигатели станат реалност. Тези двигатели вече са проектирани, но керамиката още не отговаря на изискванията за здравина на външно горене. Разбирате ли?

— Мисля, че да.

— Ще ви кажа за някои от по-екзотичните идеи за приложението на бикиния. Термално и магнитно покритие на ядрени реактори, начин да се канализират ядрените експлозии за изстрелване на космически кораби на далечни разстояния, електрически коли с неизчерпаемо захранване или свръхзвукови магнитни влакове, на които не им трябва свръхпроводимост. Всичко, което използва магнитна сила или е ограничено от термално триене, може да бъде направено хиляди пъти по-ефективно.

— Разбирам.

— Запазих най-хубавото за накрая, господин президент. — Черните очи на Джейкъбс заблестяха от трескаво вълнение. — Безплатния обяд.

— Моля?

— Физиците използват този термин, за да опишат система, която произвежда повече енергия, отколкото използва. Според теорията на Айнщайн това е невъзможно поради запазването на масата и енергията, но учените търсят начин. Нещо като свещен граал на физиците.

— Съвременните електроцентрали горят въглища или нефт, или делят атоми, за да освободят складираната вътре енергия, нали?

Мъжете в стаята кимнаха.

— Бикиният, използван в динамото на електрически генератор, ще създаде много по-силно електрическо поле от количеството енергия, вложена в него.

— Съжалявам, но отново се обърках.

— Електрическият мотор и електрическият генератор по същество са една и съща машина. Ако пуснете електричество в мотора, той ще се завърти. Ако завъртите генератора, той ще започне да произвежда електричество. Всяка от двете машини трансформира енергията от механична в електрическа или обратно.

— Да.

— Поради паранормалните магнитни свойства на бикиния, по време на тази трансформация ще се освободи повече енергия, отколкото е използвана първоначално.

— Забравяш енергията, вложена в системата от първичния ядрен взрив — обади се Мърсър, — и всъщност оставаш в границите на законите за запазването на масата и енергията.

— Недей да хитрееш — упрекна го Ейб, сякаш отново бяха в класната стая.

Дик Хена изрази на глас мислите на останалите присъстващи в кабинета.

— Доктор Джейкъбс, вие описвате неизчерпаем източник на енергия.

— Точно така — самодоволно отговори Ейб.

— Доктор Джейкъбс. — Тонът на президента беше изпълнен с уважение. — Как бихте създали бикиний в полезни количества?

— За да отговоря на този въпрос, първо трябва да знаете как се образува бикиният, а дори моите открития са само теория. Анализирах всички проби от минерали, взети от ядрените детонации в Ню Мексико, датиращи от първия опит в Лос Аламос, но не открих следи от метала, затова реших, че ефектът трябва да има нещо общо с водата. После започнах да търся други разлики между опитите, извършени на сушата и под водата. Не намерих следи от ванадий никъде, с изключение на атола Бикини през 1946 година. Стигнах до извода, че ванадият действа като катализатор или вероятно като приемник във формирането на новия метал. Нещо повече, известно е, че неутроните, освободени при ядрен взрив, може да бъдат погълнати от натрия в района. Смятам, че по време на опита на атола Бикини неутроните са били погълнати от натрия в морската вода. Другата разлика е периодът на охлаждане. Морската вода на атола Бикини е охладила мястото на експлозията много по-бързо, отколкото при опитите, извършени на сушата. Има голяма вероятност бързото охлаждане също да спомага при формирането на бикиния. Предполагам, че и налягането е фактор за образуването му. Разбира се, няма начин да проверя хипотезите си. Но за да създам бикиний, бих детонирал атомна бомба в морето близо до рудни залежи, съдържащи ванадий.

— Ейб, възможно ли е някой да е направил същото откритие преди теб? — попита Мърсър.

— Не — уверено отговори Джейкъбс. — Макар че от „Уайт Сандс“ липсваха няколко рудни проби, не мисля, че някой в света би се сетил за това.

— Сигурен ли си? — настоя Мърсър.

— Да. Само Съветският съюз и Китай са правили опити като нашите на атола Бикини. Китайците нямат учени от такъв калибър, а единственият руснак, за когото чух, че изследва подобни екзотични метали, почина отдавна.

— Кога? — попита Мърсър.

— Мисля, че през шейсетте години на миналия век. Публикува няколко гениални статии за промените в металите след ядрени опити, но работата му е съсредоточена предимно върху ефекта, който те оказват на танковите и корабните брони. Името му е Пьотр Бородин.

— Господи — възкликна Мърсър. — Тук ли са още снимките от шпионския самолет?

Пол Барнс извади фотографиите и ги сложи на бюрото на президента. Цветовете им бяха фантастични — пурпурночервено, синьо-зелено, ослепително бяло, индиговосиньо и ярко жълто — и образуваха концентрични кръгове. Отдолу на всяка снимка бе напечатан часът, мястото и височината. Мърсър забеляза, че фотосите са правени от четирийсет и пет хиляди метра, далеч над земната атмосфера, и остана смаян от възможностите на новия „СР-1 Рейт“.

Докато чакаше реда си да ги разгледа отблизо, той се запита защо всички присъстващи искат да ги видят. Съмняваше се дали някой друг освен Барнс е виждал инфрачервени снимки от този вид. Мърсър реши, че причината е любопитството, което кара хората да зяпат в строителните изкопи.

Разгледа почти еднаквите снимки, докато намери онази, която търсеше. Компютърът, контролиращ камерата, бе отбелязал географската дължина и ширина.

Мърсър измърмори нещо под носа си.

— Какво казахте?

— Банкокското споразумение — прошепна той.

— Какво…

— Срещата, която тече в момента и може да подари на някого най-голямото откритие досега — отговори Мърсър, предугаждайки въпроса. — Ейб, доктор Бородин има ли деца?

— Не виждам какво общо има…

— Отговори ми, по дяволите.

Разпалеността в гласа на Мърсър накара Джейкъбс да пребледнее.

— Да, син.

— Измамили са ни — заяви Мърсър и вдигна глава. В очите му се четеше уважение към автора на плана.

— Какви ги говориш?

— Доктор Бородин е жив и здрав, господа, и ни е изпреварил с четирийсет години. — Мърсър говореше бавно, докато съзнанието му започна да разплита загадката, датираща от четири десетилетия. — Изтърпете ме още няколко минути. Да предположим, че в началото на петдесетте години Бородин по някакъв начин открива съществуването на бикиния, и решава да създаде технология за „производството“ му. Убеждава руското правителство да му предостави атомна бомба. Спомнете си, че по онова време тези играчки бяха дефицитна стока, затова проектът му трябва да е бил високо приоритетен. След това той напълва кораб с висококачествен ванадий, изпраща го на предварително избрано място близо до действащ вулкан и потопява кораба заедно с бомбата. Щом корабът стига до океанското дъно, Бородин детонира ядрената бомба и по-късно фалшифицира смъртта си, за да няма никаква връзка с него.

— Има ли данни за изчезнал рудовоз? — попита Ейб.

— „Феникс“, потънал на 23 май 1954 година — отговори Мърсър. — Корабът е записан като превозващ баласт от Кобе, Япония, до Щатите, но един Господ знае какво всъщност е пренасял.

Гласът му постепенно заглъхна и погледът му стана унесен, но после отново се фокусира.

— Трябва ми телефон. Веднага.

За миг, който Мърсър щеше да помни до края на живота си, президентът на Съединените американски щати изпълни заповедта му и му подаде слушалката на един от телефоните на бюрото си. Мърсър каза на оператора на Белия дом някакъв номер и търпеливо зачака да го свържат, без да обръща внимание на вторачените в него погледи.

— „Беркович, Соулман…“

— Искам незабавно да говоря с Дейвид Соулман. Случаят е спешен — прекъсна секретарката Мърсър.

Тя беше свикнала със спешни обаждания в неконтролируемия свят на океанската търговия и на свой ред прекъсна Соулман, който говореше по друга линия.

— Соулман — каза възрастният адвокат.

— Дейв, обажда се Мърсър.

— Ще ми дадеш ли най-после отговор?

Мърсър знаеше, че Соулман пита за въпроса, написан най-отдолу на факса, който бе получил преди два дни.

— Капитанът на „Амоко Кадиз“ е бил Паскуале Бардари — без да се замисля каза той.

— Копеле.

— Дейв, искам да знам кой е собственикът на „Феникс“.

— Не съм чувал за такъв кораб.

— Беше в списъка с плавателните съдове, изчезнали северно от Хавай, който ти ми изпрати.

— А, да. Може би ще са ми нужни един-два дни, за да го намеря. В момента съм затрупан с работа по договор за изтеглянето на танкер на „Ексон“, заседнал край Намибия. Проклетите холандски влекачи настояват за застраховка от „Лойд“, а стойността на танкера и товара е някъде сто и трийсет милиона долара.

— Не искам да ти оказвам натиск — дяволито се усмихна Мърсър. — Но в момента съм с президента, председателя на Съвета на началник-щабовете и с директорите на ФБР и ЦРУ и всички чакаме отговора ти.

От другата страна на линията настъпи мълчание и после Соулман попита:

— Шегуваш се, нали?

— Искаш ли да говориш с някого от тях?

— Не. След няколко минути ще съм готов с информацията. Ще ми се обадиш ли пак?

— Сигурен съм, че телефонната компания не се интересува колко дълго говори по телефона президентът. Няма да затворя.

— За какво става дума? — попита президентът, без да го е грижа, че Мърсър седи на ръба на бюрото му.

— Убедително доказателство — загадъчно отговори Мърсър.

Президентът и присъстващите се спогледаха, но никой не каза нищо. Чакаха пет безкрайни минути, като се прокашляха, местеха крака и шумоляха с листове, но без да откъсват очи от Мърсър.

— Намерих го — каза Соулман. Беше се задъхал. — „Феникс“ е собственост на „Океански превози и товари“.

Адвокатът продължи да говори, но Мърсър затвори телефона.

— Рудовозът, потънал през 1954 година, и корабът, спасил Тиш Талбът, имат един и същи собственик. „Океански превози и товари“, компанията, в чийто офис влязох с взлом снощи.

— Онези, заподозрени, че са фасада на КГБ?

— Точно така.

— Споменахте за рудовоз, потънал във вулканичен район. Защо? — попита Хена.

— Поправи ме, ако греша, Ейб, но колкото по-надълбоко е експлозията и колкото по-голямо е налягането на водата, толкова по-чист е бикиният, нали?

Джейкъбс кимна.

— Точно такава е теорията ми.

— През 1954 година не е имало начин да се добиват минерали дори от дълбочина неколкостотин метра, а ние говорим за хиляди. Дори днес процесът на използване на свръхнагрята вода за извличане на минерали не може да бъде приложен под шейсет метра. Доктор Бородин е заимствал стих от Корана и като Мохамед е накарал планината да отиде при него. Извършвайки експлозията във вулканичен район, той би предизвикал изригване и лавата би изхвърлила бикиния на повърхността.

— Господи, това би имало резултат — с уважение прошепна Джейкъбс. — Не се сетих.

— Но вулканите се формират в продължение на много години — възрази президентът.

— Обикновено геологичните процеси са бавни — съгласи се Мърсър, — но вулканите и земетресенията се развиват много динамично. През лятото на 1943 година в една ферма в Мексико се издигнал вулкан. След първата седмица на мястото на равна нива се издигал сто и петдесет метров конус, който нараствал с всяка изминала секунда. Вулканът на Бородин е имал повече от достатъчно време да стигне до повърхността.

— Какво ще правим сега? — Президентът обходи с поглед събраните в стаята.

— Първата крачка е да спрем преговорите в Банкок — отговори Мърсър.

— Какво общо има това…

— Господин Хена, ако се вгледате в тази снимка, ще видите, че центърът на вулкана на Бородин е точно на границата на хавайската изключителна зона от двеста мили. Готов съм да се обзаложа, че в момента Бородин е там и проучва епицентъра на вулкана. Веднага щом разбере, че ще се появи на повърхността извън границата, той ще се свърже с руския представител на конференцията в Тайланд и ще го накара да подпише споразумението.

— Това ще направи вулкана ничия собственост, нали? — попита адмирал Морисън.

— Ще бъде на онзи, който пръв го забележи.

— А какво ще стане, ако вулканът е в зоната?

Никой нямаше отговор на въпроса на доктор Джейкъбс. Всъщност всички знаеха отговора, но никой не беше достатъчно смел, за да го изрече на глас. Мърсър погледна Ейб и видя, че бившият му преподавател е задал въпроса, защото наистина не знае отговора.

— Ще има война, Ейб.

Веднага щом бе произнесена последната дума, всички в кабинета започнаха да говорят едновременно. Президентът удари с длан по бюрото, за да ги накара да млъкнат, и когато заговори, гласът му беше спокоен.

— Доктор Мърсър има право. Не можем да позволим такава ценна стока да принадлежи другиму освен на Съединените щати. След като знаем какъв е залогът, заплахите на Такахиро Ониши придобиват много по-зловещи измерения. Вече е ясно защо го прави. Ако вулканът избие на повърхността в зоната от двеста мили около Хавай и превратът му успее, той ще продава вероятно най-скъпата стока в света. Но не мога да повярвам, че Съветите са забъркани. Отношенията ни с тях никога не са били по-добри.

Мърсър забеляза, че президентът нарича бившия враг със старото му име. Не Обединение на независимите държави, а отново „Съветите“.

— Пол, използвай всичко, което е на твое разположение, за да проучиш Бородин — за кого е работил, преди да изчезне, какво е станало с бившите му шефове. Дик, продължи да ровиш за Ониши. Искам да знам защо е станал предател.

— Вече имам нещо по този въпрос. — Хена извади лист от куфарчето си. — Родителите му са родени в Япония и са имигрирали в Съединените щати през трийсетте години. През Втората световна война били изпратени в трудов лагер в Калифорния. И двамата починали там, майка му на 13 юни 1942, а баща му шест месеца по-късно. Ониши е отгледан от леля и чичо, които също са прекарали войната по лагери. Чичо му има досие в Бюрото за антиамерикански протести и петиции. Арестуван е два пъти — за опит за проникване в Пърл Харбър и за нападение срещу полицай на прояпонски митинг в Хавай през лятото на 1958. Изглежда идеята Хавай да бъде щат на САЩ не му е допадала. Видях екземпляр от памфлетите, които е печатал. Пълен е с антиамериканска пропаганда и призовава жителите на Хавай от японски произход, тогава и сега мнозинство на островите, да се противопоставят на референдума да бъдат щат на САЩ и да станат независима нация, лоялна на Япония. Чичото на Ониши се е самоубил веднага след като Хавай се присъединява към САЩ през март 1959 година. Няма информация дали Ониши е споделял радикалните политически възгледи на чичо си, но няма данни и за противното.

— Благодаря, Дик. Мисля, че това е отговорът, който ни трябва, но проблемът си остава. — Президентът изправи рамене и заговори с твърд глас. — Не знам какъв ще бъде следващият ход на Ониши, но искам да бъде съставен подробен план за бойни действия не само за Хавай, но и за онзи нов вулкан. Не знам дали имаме законни права върху новия остров, но няма начин да не спечелим битката. Ако се наложи, ще заповядам да взривят с атомна бомба проклетото нещо. А сега, господа, ако ме извините, трябва да се обадя на дипломатите ни в Банкок и да им кажа да не подписват договора. Искам да ми докладвате на всеки час. Доктор Мърсър, моля ви, бъдете на разположение в случай че отново ни потрябвате. Доктор Джейкъбс, благодаря ви. Ще се погрижим за благополучното ви прибиране вкъщи.

Присъстващите станаха и започнаха да излизат.

Мърсър се сбогува с Ейб, даде домашния си телефон на Джой Крейг и взе Тиш. Докато пътуваха в таксито, тя го разпитваше, но Мърсър мълчеше и се чудеше как би реагирал президентът, ако разбереше, че съпругата му е прекарала следобеда с руска шпионка.

Хавай

Боинг 747 на Японските авиолинии, идващ от Токио, беше последният самолет, който получи разрешение да се приземи на международното летище в Хонолулу. Верните на Ониши и Такамора служители бяха изпълнили инструкциите и бяха повредили радарите и компютрите, контролиращи другите технически системи. Разрешение за кацане се даваше само на самолетите, които нямаха достатъчно гориво, за да бъдат пренасочени. Хавай бе изолиран от външния свят.

Боингът докосна земята, изпускайки облак лютив дим. Гумите изсвириха. Поради опасността да се приземи без електронна помощ от кулата пилотът подходи отдалеч към пистата, за да бъде сигурен, че самолетът благополучно ще докосне земята. Той намали тягата и огромният корпус се разтресе.

Триста и шейсетте пътници нямаха представа за опасността, която току-що бяха избегнали. Диспечерите на летището бяха заповядали на пилота да не им съобщава за проблемите по време на приземяването, нарушавайки стандартната процедура за безопасност.

— Добре дошли в Хонолулу, госпожи и господа — каза на японски стюардесата. — Температурата е двайсет и шест градуса. Часът е тринайсет и трийсет и следобедът е безоблачен. Моля, останете по местата си до пълното спиране на самолета и докато пилотът изключи надписа за затягане на предпазните колани.

Евад Лурбуд разбра думите й едва когато дребната стюардеса повтори съобщението на английски.

Той беше единственият европеец в боинга. Останалите пътници бяха японски туристи или бизнесмени, привлечени към острова от разцвета на търговията, рекламиран от Ониши и Такамора през последните месеци.

Макар че бе пресякъл единайсет часови зони, откакто бе напуснал Египет, и бе издържал дълги часове на престой в Хонконг и Токио, Лурбуд се чувстваше спокоен и свеж. Последният полет бе продължил почти седем часа, но той бе проспал шест и половина от тях. Преди всеки етап на пътуването Евад взимаше специално приспивателно хапче, разработено от КГБ. Коригирайки дозите, той можеше да спи определен брой часове. Единственият недостатък на таблетките беше леко чувство за гадене, което траеше един час след събуждането.

Грациозният в небето боинг 747 се понесе тежко като хипопотам към терминала. Огромните му крила се огъваха с всяко раздрусване, причинено от неравности на бетонната настилка. Лурбуд остана на мястото си, без да разкопчава предпазния си колан. Предпочиташе да спази указанията, вместо да привлече вниманието към себе си, като се изправи, както бяха направили неколцина нетърпеливи бизнесмени. Самолетът спря и грамадните мотори млъкнаха. Мотокарите със стълбите се приближиха до изходите и пътниците започнаха да слизат.

Евад се изуми от засилената охрана на летището. Навсякъде патрулираха въоръжени войници от Националната гвардия, всичките азиатци. През раменете им бяха преметнати картечни пистолети, а очите им пронизваха всеки пътник.

Отегченият агент на митническото гише погледна бегло фалшивия германски паспорт на Лурбуд и не си направи труда да провери куфарчето му. Евад се отпусна, след като мина през митническите власти, но отново стана предпазлив, когато към него се приближиха двама азиатци в костюми.

— Паспортът, моля — каза единият и протегна ръка.

— Вече минах през митницата — учтиво отговори Лурбуд, като оцвети с немски акцент безупречния си английски.

Другият азиатец показа значка в евтин найлонов калъф.

— Охрана на летището. Паспортът ви.

Евад извади паспорта от сакото си и им го даде.

— За какво става дума?

— Рутинна проверка, господин Шмид — отговори единият агент, прелиствайки страниците. — Бихте ли дошли с нас?

Лурбуд тръгна след двамата мъже от охраната и мина през двойни врати, а после по ярко осветено стълбище. Слязоха и го поведоха по дълъг коридор, към последната врата вляво.

Докато Евад прекрачваше прага, инстинктът му подсказа, че това е стая за разпити и присъствието му там съвсем не е рутинно. В помещението имаше три стола — два зад обикновена дървена маса и трети в средата на бежов килим. Въздухът миришеше на цигари и на страх.

Веднага щом вратата се затвори, единият мъж блъсна Лурбуд, който преувеличи инерцията, удари се в отсрещната стена и стенейки се свлече на пода.

Другият агент се приближи до него, като вероятно възнамеряваше да го хвърли на стола и да започне официалния разпит. В мига, в който ръката му докосна рамото на Евад, руснакът скочи, извади от калъфката на глезена си тефлонов нож, който не можеше да бъде засечен от скенерите, и го заби между ребрата му, пробождайки сърцето на азиатеца.

Лурбуд извади ножа от гърдите на умиращия мъж, без да обръща внимание на фонтана от кръв, който бликна от дълбоката рана.

Другият агент посягаше към пистолета си, когато Евад стигна до него и го прикова върху масата. Руснакът вдигна ножа над главата си и го заби злобно, като преряза сънната артерия на стъписания охранител.

Мъжът се задави, хвана се за гърлото и умря. Гърчещото се тяло изпръска с кръв масата, килима и белите стени.

След като агентът се отпусна неподвижно, Лурбуд избърса ножа в костюма на жертвата и го прибра в калъфа на глезена си. Огледа дрехите си. Няколкото червени капки кръв бяха трудно забележими на черния му костюм. Евад отвори вратата, видя, че коридорът е безлюден, и скоро се сля с тълпата на летището.

Излезе от сградата и мина край тераси с красиви тропически цветя и аквариуми, пълни с огромни златни риби. Лурбуд спря такси и каза на шофьора адрес в центъра на Хонолулу. Беше убеден, че няма да го проследят.

След десетина минути ръцете му се разтрепериха и стомахът му се сви. Искаше му се да припише това на реакцията към приспивателното хапче, което бе взел по време на полета, но дълбоко в душата си знаеше, че сблъсъкът с властите го е разтърсил. Организмът му бе свикнал на повишено ниво на адреналин и като при всеки пристрастен, предпочитаният наркотик започна да му се отразява. На летището в Кайро куриер на посолството му бе дал запечатан плик, който съдържаше инструкции от Иван Кериков. На първата страница бе описана ситуацията в Хавай, затова Евад знаеше, че в Хонолулу е обявено военно положение и е наложен полицейски час след осем вечерта. Внасянето на пакета в страната беше пресметнат риск, но информацията беше твърде много, за да я запомни. Той прочете част от нея, докато пътуваше в таксито, за да не гледа обезпокоителния градски пейзаж. В плика бяха окончателните му заповеди, имената на важни мишени, данни за опозицията и паролите за свръзка с „Джон Дори“. Лурбуд предположи, че Кериков има агент в обкръжението на Ониши, защото заповедите съдържаха подробен чертеж на къщата на Ониши и твърдяха, че Дейвид Такамора е мъртъв. Но експертът от КГБ не се бе погрижил да спаси живота на агента си. Лурбуд се запита дали и него ще сметнат за непотребен, след като Ониши и „къртицата“ бъдат елиминирани.

Макар че беше следобед, градът изглеждаше запустял. По улиците обикаляха само войници от Националната гвардия и въоръжени студенти. Гражданите се бяха скрили в домовете си и трепереха от страх или чакаха развитието на събитията с различни чувства в зависимост от това на кого симпатизираха. Сцената отвъд стъклата на таксито напомни на Лурбуд за времето, което бе прекарал в опустошения от войната Бейрут, където млади религиозни фанатици периодично сееха ужас в най-красивия средиземноморски град.

От многобройните огньове се издигаше пушек, който се смесваше с тъмната мъгла над Хонолулу и закриваше планината Даймънд Хед. В търговското пристанище горяха два петролни танкера. Противната смрад от черния дим се разнасяше в радиус от няколко километра. По сградите имаше дупки от куршуми и таксито мина край множество изгорели коли и автобуси. Районът около Пърл Харбър приличаше на гнездо на оси. В небето гневно бръмчаха хеликоптерите на федералните власти и на Националната гвардия.

След неспокойно четирийсетминутно пътуване Лурбуд плати на шофьора и слезе от таксито в един от най-опасните квартали на Хонолулу. Крайната му цел беше триетажна постройка с магазин за алкохол на партера и апартаменти отгоре. Сградата беше купена от Седми отдел, когато бяха включили Такахиро Ониши в проекта „Вулкан“, в случай че им потрябва тайна квартира, откъдето да следят положението в страната.

Евад огледа западналия квартал, празните, осеяни с камъни паркинги, олющената боя и безизразните погледи на неколцината минувачи и разбра, че скривалището не е разкрито. Въздухът беше влажен и сакото залепна за тялото му.

Той се качи на последния етаж, похлопа два пъти на масивната метална врата, после изчака малко и потропа още веднъж.

— Да? — обади се глас отвътре.

— Федерална колетна служба. Нося пратка за Чарлс Хайнс — отговори Лурбуд, цитирайки първата част на паролата за разпознаване, която бе научил наизуст от инструкциите на Кериков.

— От кого е? — подозрително попита гласът зад вратата.

— Кайл Льобланк. — Евад каза последната част от паролата и вратата се отвори.

Мъжът, който го посрещна, държеше автоматичен пистолет. Сержант Димитрий Деманов прибра оръжието си в кобура и заговори.

— Е, какво правиш, след като вече не изнасилваш момчета с нажежен ръжен? — Деманов имаше предвид един от по-ефективните методи на разпит на Лурбуд, докато работеше за Кериков в Афганистан.

— Режа тестисите на неучтиви сержанти — отговори Евад.

Двамата се прегърнаха и се потупаха по гърба.

— Как си, Димитрий? — усмихна се Лурбуд за пръв път, откакто бе убил Сюлейман.

— Умирах от скука в Минск, докато не ми се обадиха да те чакам тук — отговори Деманов и го целуна по традиционния руски начин. — Радвам се, че те виждам, Евад.

— И аз, стари приятелю.

Евад и Димитрий се бяха сражавали рамо до рамо в Афганистан и много пъти се бяха измъквали на косъм.

След повишението на Лурбуд Деманов бе останал на бойното поле и бе завършил войната като третия по отличия ветеран. След това бе работил като инструктор в руските специални служби, но бе напуснал и напоследък водеше окаяно съществуване. Снажният сержант с прошарени коси беше воин в истинския смисъл на думата.

Помещението заемаше целия трети етаж на сградата и бе направено така, че да се използва за скривалище няколко седмици, ако се наложи. Вътре имаше легла за десет души. Лавиците в кухнята бяха отрупани с консерви, а в ъгъла бяха наредени няколко варела с вода, в случай че централното водоснабдяване бъде прекъснато. През множеството прозорци проникваше светлина, но стъклата бяха мръсни и отвън бе невъзможно да се види какво става в стаята.

— Предполагам, че всички са минали през митницата без инцидент — каза Евад.

— Нямаше проблеми. Пристигнахме, преди да затворят летището — отговори Димитрий.

Лурбуд огледа войниците, които Деманов бе довел. До един бяха служили в специалните сили и бяха по-предани на Деманов, отколкото на родината си. Без преувеличение виждаше пред себе си най-добре обучените командоси в руската армия. Подготовката им далеч надвишаваше тази на охранителите от КГБ на Григорий Брежников, които предишния ден бяха убити от неизвестен нападател. Никой от мъжете не беше прекалено едър, но всички имаха вид, който смразяваше кръвта. Съзнанието и телата им бяха закалени от безкрайни тренировки и действителни битки.

Макар че не го признаваха, и Съединените щати, и Русия даваха назаем командоси от специалните си части на воюващи държави, за да придобият опит в бойни операции. Лурбуд нямаше да се изненада, ако научеше, че преди няколко години тези мъже са попаднали на американски батальон от рейнджъри сред хълмовете над Сараево.

— Как успя да събереш такава голяма част толкова бързо?

— Заплащането в армията не е каквото беше, Евад. Както знаеш, страната е пълна с безработни войници. Да намериш командоси в Русия е по-лесно, отколкото да намериш сифилис в публичен дом.

— Имаше ли време да ги инструктираш в Минск?

— Казах им, че ще се сражават заедно с теб. Не беше нужно да знаят повече.

— Някакви съмнения в тях, Димитрий?

Деманов запали цигара и дръпна няколко пъти, преди да отговори.

— Обучавал съм египтяни да се бият с израелци, анголци срещу южноафриканци, никарагуанци срещу салвадорци и още десетки други. От самото начало на кариерата си знаех, че подготвям паралелна руска армия, която ще се сражава с паралелна американска армия. Всеки път срещах американци, носещи най-модерни оръжия. Но контактите бяха краткотрайни. Искам поне веднъж да застана срещу американци в открита битка и да докажа на всички, тъпкани с пропаганда, кой е по-добрият. Сега най-после имам възможност да го направя и не се сещам за по-подходящи подкрепления от тези мъже. Това включва и теб.

Лурбуд остана смаян от речта и убедеността на стария си приятел.

— Станал си философ, откакто те видях последния път.

— Не познавам боец, който да не е философ — сериозно заяви Деманов. — Е, защо онзи потаен Кериков ни плати толкова щедро, за да дойдем тук?

— Той какво ти обясни?

— Трябвал му екип от добре обучени командоси, готови да се сражават в Съединените щати в последния етап на някаква отдавна замислена операция.

— И да, и не — каза Евад и седна на едно от леглата. — Нужни сте, но за да отвлечете вниманието от една отдавна замислена операция. Сегашните вълнения на островите са пряк резултат от най-амбициозния план на Седми отдел, който почти е успял. Хавай е щял да стане съветска марионетка, ако нещата са вървели по плана. Дошли сме да довършим работата и да наваксаме пропуснатото.

Деманов не можа да скрие учудването си.

— Не разбирам, Евад.

— Преди няколко месеца Седми отдел се свърза с приказно богатия и ексцентричен местен милиардер Такахиро Ониши и го помоли да ни помогне в операция с кодово име проект „Вулкан“. В замяна Кериков обеща да използва руски ресурси, за да подкрепи преврат, който ще отцепи Хавай от Съединените щати. Разбира се, Кериков не смяташе да помага на Ониши, но включването му беше необходимо. Трябвало е да останат две възможности за избор до получаването на някакви научни данни за вулканичен остров на север оттук. Сега, след като разполагаме с тази информация, превратът и Ониши вече са излишни. За съжаление Ониши е започнал бунта и трябва да бъде спрян.

— И това е нашата задача — прекъсна го Деманов.

— Да. Тук сме, за да елиминираме Ониши. Засега ще чакаме Кериков да се свърже с нас. Мисията има и друг аспект. Подводница наблюдава вулкана на север. Кериков чака сигнал от нея, за да осъществим плана си — излъга Лурбуд. Всъщност „Джон Дори“ чакаше знак от него. — Съжалявам, че ще те разочаровам, Димитрий, но няма да имаш възможност да се биеш с американската армия, а само с пазачите около жилището на Ониши.

— Те са си американци, Евад. Ще бъде почти същото.

Арлингтън, Вирджиния

Тиш влезе в стаята за отдих в дома на Мърсър и се хвърли на кожения диван, като въздъхна уморено.

— Не беше особено разговорлив, докато се прибирахме от Белия дом — каза тя, поглеждайки Мърсър. — Сигурно си изтощен. Аз спах почти през целия ден, но ти не си мигвал от трийсет и шест часа.

— По-скоро четирийсет — отговори Мърсър, докато правеше кафе. — Искаш ли?

— Да не си полудял? — Тиш се надигна и го погледна. — Отивай да си легнеш. Едва се държиш на краката си.

Той поднесе чашата към устата си, замисли се за миг и после наля малко шотландско уиски в кафето си. Първата глътка беше божествена.

— Опасявам се, че няма да заспя. Трябва да поговорим. — Тонът на гласа му накара Тиш да стане от дивана. Тя се приближи до бара и взе едно от шестте високи бамбукови столчета. — Разкажи ми за Валерий Бородин.

— Не познавам… — Тиш остана озадачена от въпроса.

— Мога да кажа на ФБР да те арестуват заради участието ти в този заговор, Тиш. Все още не съм го направил, защото си дъщеря на Джак Талбът, но не знам колко дълго ще мълча.

— Първо ми кажи откъде знаеш за Валерий.

— Говорих с доктор Бейкър от „Удс Хоул“.

— Спомням си онази стара клюкарка. Бяхме заедно в Мозамбик. Искаше да бъде майка на всички. Нищо чудно, че е проговорила. — Тиш седна на столчето и насочи сините си очи към Мърсър. — Какво искаш да знаеш?

— Нека първо да изкажа някои предположения. Известно ти е, че той е геолог, а не морски биолог, и е бил в Мозамбик на почивка, нали?

— Да. Но Валерий ме накара да се закълна, че няма да кажа на никого. Скоро щял да започне нов проект и шефовете му разрешили кратък отпуск, преди отново да се залови за работа.

— Каза ли ти кой е баща му?

Тиш се стресна от смущаващия въпрос.

— Отначало не.

— Спомена ли, че баща му е фалшифицирал смъртта си, когато Валерий е бил малък?

— Откъде знаеш това?

Мърсър предполагаше, че Валерий е бил откровен с Тиш, но нямаше намерение да го признава.

— Не мога да ти кажа. Отговаряй на въпросите ми.

— Валерий ми каза, че баща му е загинал по време на експлозия в лаборатория, но после, около месец преди да се запознаем, отново се появил в живота му. Баща му бил гениален геолог и се нуждаел от помощта на сина си за някакъв секретен правителствен проект. Валерий мрази баща си, защото е изчезнал, но същевременно го обича, защото се е върнал. Той страдаше много и някои нощи плачеше така, сякаш сърцето му се късаше. Беше толкова самотен и уязвим.

— Какво друго ти каза за баща си и за предстоящия проект?

— Съвсем малко. Щели да работят заедно и бил развълнуван и същевременно уплашен.

— Каза ли ти, че смята да напусне Русия?

Въпросът му я накара да пребледнее.

— Откъде…

— Каза ли ти?

— Да, но не можел да го направи, докато не завършели проекта.

Мърсър потърка очи, опитвайки се да прогони съня, който заплашваше да го победи. Наля си още една чаша силно кафе, но този път не добави уиски.

— Разкажи ми какво всъщност се случи в нощта, когато „Океански търсач“ експлодира.

— Вече ти разказах.

Мърсър се ядоса.

— Нека да изясним някои неща, за да знаеш какви са изходните ми позиции, Тиш.

Тя не бе се сблъсквала с такъв неподправен гняв през живота си. Макар и тих, гласът му я прониза и не и позволи да помръдне от столчето.

— Приятелят ти и баща му са архитекти на заговор, който може да наруши целостта на Съединените щати. Всичко е започнало през май 1954 година, когато Пьотр Бородин е детонирал ядрено устройство, задействайки верижна вулканична реакция, създала нов метал с неизмерима стойност. И оттогава той безмилостно убива всеки, който се приближи до разкриването на тайната. Спомняш ли си за списъка с кораби, който Дейвид Соулман ми изпрати от Маями?

Тиш кимна. Имаше такъв вид, сякаш й беше лошо.

— Това всъщност е списък на жертвите на Пьотр Бородин. Дано да си забелязала, че „Океански търсач“ оглавява този списък. Бородин е свързан и с вероятен преврат в Хавай, който може да доведе до расови бунтове във всеки град в Америка. Валерий Бородин и баща му са измислили план, който може да предизвика икономически и социален хаос в Съединените щати, докато останалата част от света благоденства. — Устните на Мърсър се изкривиха от възмущение, но очите му бяха непреклонни. — Не съм ултрапатриот, който отдава чест всеки път, когато види националното знаме, но и не искам да видя нашето правителство на колене. Имаш възможност за избор. Кажи ми каквото трябва да знам или ще извикам ФБР и ще прекараш едно-две столетия в затвора.

Тиш се разрида. Мърсър изпита желание да я прегърне, да избърше сълзите, но не можеше. Налагаше се да бъде жесток.

— Безполезно е, по дяволите — възмутено каза той и протегна ръка към телефонната слушалка.

— Чакай — смирено каза Тиш. — Моля те, почакай.

Той наля уиски в малка, издута чаша и я сложи пред нея. Тя преглътна сълзите и отпи глътка от кехлибарената течност.

— Какво се случи в нощта, когато „Океански търсач“ беше взривен? — строго попита Мърсър.

— Около полунощ в каютата ми дойде един мъж. Не го бях виждала дотогава. Не беше учен, нито член на екипажа.

— Таен пътник?

— Сигурно. Каза ми, че го е изпратил Валерий.

— Какъв беше? — прекъсна я Мърсър. — Бял, азиатец или чернокож?

— Азиатец, на трийсет и пет — четирийсет години, висок колкото теб и изумително силен. Каза ми, че съм в опасност и трябва да тръгна с него. Опитах се да го разпитам, но той заяви, че няма време, метна ме на рамото си и ме занесе на палубата. На кърмата на „Океански търсач“ имаше надуваема лодка. Азиатецът ме хвърли в нея и скочи след мен. Около пет минути след като започна да гребе корабът експлодира. Кълна се, че не помня нищо след това. Мисля, че онзи човек ме удари и изпаднах в безсъзнание.

— Тогава не си чула руска реч, нито си видяла емблемата на комина на кораба, който те е спасил?

— Това си го спомням. Трябва да съм се свестила, когато са ни издърпали на борда на онзи товарен кораб.

— Защо не ми каза всичко това?

— Не исках нищо да попречи на шансовете на Валерий да избяга, затова премълчах тази част. Хората от групировката, оглавявана от баща му, за която Валерий щеше да работи, бяха безмилостни. Той ми каза, че всеки участник в проекта се е заклел да мълчи до края на живота си и който се опита да напусне групировката, преди баща му да е разрешил, ще бъде намерен и убит. Валерий знаеше, че баща му няма да му позволи да замине. Бил обвързан завинаги със стареца. Но въпреки това беше твърдо решен да избяга. Баща му бил напълно откачен и проектът, върху който работели, можел да наруши баланса на силите в света. На заминаване от Мозамбик Валерий ми каза, че ще се свърже с мен, преди да избяга. Предполагам, че спасяването ми беше този контакт.

— Може би, но оттогава е осъществявал и други контакти.

— Кога? Как? — попита Тиш. — В треперещия и глас се долови вълнение.

— Телеграмата, която получих. Мислех, че е от баща ти, но трябва да я е изпратил Валерий. Един Господ знае как е установил връзката между нас. — Отначало Мърсър говореше бавно, но докато съзнанието му съпоставяше различни идеи, заговори по-бързо. — Усъмних се в спасяването ти от „Океански търсач“. Стори ми се твърде навременно, но сега има логика. Валерий трябва да е заповядал на някой агент да се качи на борда и да спаси живота ти, когато е научил, че „Океански търсач“ се е насочил към вулкана и ти си в научноизследователския екип.

Мърсър изведнъж млъкна, както стоеше зад бара и държеше чашата си с кафе. Очите му се разфокусираха, когато се вторачи в литографията на „Хинденбург“, направена преди да експлодира над Лейкхърст, Ню Джърси. Това беше една от малкото картини, които бе намерил време да закачи.

— Валерий смята да открадне проекта на баща си. Затова не е избягал заедно с теб в Мозамбик.

— Защо мислиш така?

— Това съвпада с действията му дотук и с твоето описание на психичното му състояние. Валерий иска да вземе със себе си нещо ценно, за да може да осигури двама ви. В същото време кражбата ще удовлетвори потребността му от отмъщение, че баща му го е изоставил.

— Не можеш да бъдеш сигурен. — Тиш се почувства неудобно от точната преценка на Мърсър и прикри чувствата си с обвинение.

— Първата причина е очевидна. Валерий иска да се грижи за теб и евентуално за семейството си за разлика от баща си и информацията може да ви осигури до края на живота. А втората причина ми е още по-позната. Спомняш ли си като ти казах, че съм живял в Африка и съм роден в Конго? Тръгнах си оттам сирак. Родителите ми се преместиха в Руанда, за да може баща ми да работи в медна мина. Убиха ги по време на бунт през 1964 година. Попаднали в засада, докато отивали на забава в първата нощ на сраженията. И двамата изгорели живи. На другия ден бавачката ми, жена от племето тутси, ме заведе в селото си. Живях там няколко месеца, докато размириците утихнаха, а после тя ме предаде на екип на Световната здравна организация, който се свърза с баба ми и дядо ми във Върмонт. Макар че дядо и баба бяха добри и обичливи хора, аз не исках да бъда с тях и мразех родителите си, че са ме изоставили. Чувствах се предаден. Спомням си зимните нощи, когато излизах със ски. Спирах на някоя поляна, на километри от най-близката къща, и крещях, проклинах ги и ги обвинявах, че са ме оставили нарочно. Това беше най-самотният период в живота ми. Щом аз съм могъл да събера такава омраза към родителите си, които наистина са мъртви, тогава си представям каква ненавист чувства Валерий към баща си, който го е зарязал заради някакъв правителствен проект и после се е върнал, сякаш не се е случило нищо.

— Как преодоля смъртта на родителите си? — тихо попита Тиш. Разказът на Мърсър я развълнува.

— Възрастен фермер ме чул една нощ, когато бях на шестнайсет години, и разговаряхме. Той беше единственият човек, пред когото разкрих душата си. Когато му разказах историята си, фермерът заяви, че се държа глупаво и ако продължавам така, ще ме напляска, защото разстройвам млечните му крави. Предполагам, че преди това съм получавал твърде много състрадание и съм се виждал като вечна жертва. Заявявайки грубо, че съм глупав, човекът ме накара да осъзная, че наистина е така. Най-сетне проумях, че смъртта на родителите ми е била извън контрола им и те не са искали да ме изоставят.

Мърсър наля малко уиски в кафето си и после изпи съдържанието на чашата на три големи глътки.

Тиш не каза нищо, но напрежението й намаля, а погледът на сините й очи се премрежи и омекна.

— Дължа ти извинение — тихо добави Мърсър. — Мислех, че участваш в конспирацията и знаеш всичко.

— Не. Нищо не знам.

— Още ли го обичаш?

— Не знам — колебливо отговори тя. — Времето, прекарано с Валерий, е най-скъпото в живота ми, но това беше отдавна. Смяташ ли, че съм лекомислена?

— Аз не съм този, който трябва да прецени — ловко отбегна въпроса Мърсър, седна до нея, хвана тънките и пръсти и заговори тихо, като внимателно обмисляше думите си. — Някога и аз бях влюбен. Бях на двайсет и пет години и ходех на летен курс в колеж по минно дело в Англия. Тя беше четири години по-голяма от мен, полицейски психолог, и наскоро бе започнала работа в лондонската полиция. Прекарвахме заедно всеки възможен миг. Пътувах сто километра до града, за да я видя, а тя си взимаше болнични, когато можеше. Една неделя в края на лятото тя ме изпращаше на гара Падингтън. За пръв път бяхме разговаряли за женитба. Влакът ми потегляше, когато изведнъж се разнесе стрелба. Някакъв мъж бе нахлул в гарата и бе открил огън. Гледах от прозореца на набиращия скорост влак как той изпразни пълнителя, хвърли оръжието и извади револвер. Полицаите хукнаха към него. Той хвана една жена, допря револвера до главата й и я използва като щит. А жената, бъдещата ми годеница, започна да говори на стрелеца, опитвайки се да го успокои и да го накара да се предаде. Такава й беше професията. По-късно се изясни, че мъжът, терорист от ИРА, така се е надрусал с хероин, че вероятно не е чул нито дума. Тя говори само няколко секунди. После той натисна спусъка и накрая насочи оръжието към себе си. Видях как телата им паднаха едно върху друго, докато вагонът излизаше от гарата. Бях вцепенен и не можах да сляза от влака. Стоях там и гледах втрещен. Никога повече не отидох в Лондон. Не отидох дори на погребението й…

Гласът на Мърсър постепенно заглъхна.

— Как се казваше?

— Тори Уилкс — монотонно отговори той. — Ти си първият човек, който чува тази история. Завърших курса си в Англия и се върнах в Щатите, сякаш нищо не се бе случило.

— Съжалявам.

Той я погледна в очите.

— Нямахме шанс да започнем живот заедно. Разказах ти за Тори и какво изгубих, защото ти поне заслужаваш шанс. Някога си обичала Валерий Бородин и си го загубила поради обстоятелства извън твоя контрол. — Гласът му стана твърд. — Ще се погрижа да ти дам възможност.

— Не разбирам.

— Елементарно. — Мърсър се усмихна сърдечно. Болезнените спомени отпреди няколко минути бяха прибрани там, където им беше мястото, и той възвърна хладнокръвието си. — Ще му помогна да избяга.

— Как? Ти дори не знаеш къде е той.

— Не знам ли? Напротив, много добре знам.

— Къде? — развълнувано попита Тиш.

— Всичко с времето си — загадъчно отговори Мърсър. — Първо трябва да обмисля някои неща. Защо не подремнеш?

Тиш разбра, че няма да изтръгне нищо повече от него, затова се отправи към дивана. Тя погледна Мърсър и видя, че пише нещо в тефтерчето си. Уви се до брадичката в халата и за пръв път от дълго време се замисли за живот с Валерий.

Десет минути по-късно тя изведнъж скочи.

— Мърсър?

Той вдигна глава. Смуглото му лице бе пребледняло, а очите му бяха присвити от изтощение.

— Валерий е поел риск, за да ме спаси от „Океански търсач“ и да те свърже с мен, нали?

Мърсър се вторачи в нея. Умореното му съзнание полагаше усилия да проумее въпроса. Той откъсна горния лист на тефтерчето, смачка го и го хвърли в кошчето за боклук зад бара.

— Започваме отначало.

Няколко часа по-късно, когато залязващото слънце озари стаята с кехлибарените си лъчи, Мърсър най-после остави писалката, изпи последната глътка от втората си кана кафе и стана, за да се протегне. Бе изпълнил дванайсет страници със записки и се бе обадил осемнайсет пъти по телефона. Тиш още спеше на дивана.

Мърсър разкърши гръб и затвори очи, опитвайки се да проясни изтощеното си от безсъние съзнание. Чувстваше се немощен и главата му пулсираше от погълнатия кофеин. Извади от портфейла си визитната картичка на Дик Хена и набра номера му.

— Господин Хена, обажда се Филип Мърсър.

— Научихте ли нещо ново?

Мърсър харесваше възпълничкия директор на ФБР заради безцеремонността му.

— Трябва да отида в Хавай — заяви Мърсър.

— Опасявам се, че това е невъзможно. Преди два часа комуникациите от островите бяха прекъснати. Телефоните, радиото и телевизията не работят. Всички самолети, които можеше да бъдат отклонени, бяха върнати. От Пърл Харбър ни докладваха, че тълпата е започнала да стреля по войниците. Получих непотвърдени съобщения от радиолюбители, че кметът Такамора е обявил военно положение в Хонолулу и войниците от Националната гвардия застрелват всеки бял човек, когото видят.

— Господи. Проклетият психопат е започнал преврата.

— Така изглежда. Няма начин да ви вкарам там, дори да искам.

— Вижте какво, имам няколко теории и ако се окажат верни, нещата може да се оправят за двайсет и четири часа, но трябва да отида в Хавай. — Мърсър не позволи ужасът от новините да го разубеди.

— Доктор Мърсър…

— Предпочитам „господине“ или само Мърсър.

— Повечето доктори, които познавам, се перчат с титлите си.

— Аз използвам моята само когато си запазвам маса в ресторант.

Хена се засмя.

— Уважавам това. Президентът разреши тайна акция срещу Ониши заради участието му в преврата.

— Господи — стъписа се Мърсър. — Това е глупава грешка. Ониши е само пионка в цялата тази история. С премахването му няма да постигнем нищо.

— Знаете нещо повече? — уморено попита Хена.

— Да, но ще ви струва най-малкото транспорт до онзи щурмови кораб амфибия, разположен близо до Хавай.

— Принуждавате ме.

— Принуда е меко казано, господин Хена. Предпочитам да го нарека изнудване. Какво ще кажете, ако предложа да ви предам автора на операцията?

— Слушам.

— Няма да говоря, докато не ми гарантирате да ме прехвърлите на онзи кораб.

— Господи. Добре, ще ви закараме дотам. Кажете какво знаете.

През следващите двайсет минути Мърсър говори, без да спира, а Хена слушаше съсредоточено.

— Имате ли доказателства за всичко това? — попита директорът на ФБР, след като Мърсър завърши разказа си.

— Нито едно. Но всичко се връзва.

— Както вече ви казах, ако искате друга работа, Бюрото с радост ще ви назначи.

— Мислите ли, че американският Съюз за граждански права ще позволи на агент на ФБР да отправя подобни обвинения, както току-що направих аз? По дяволите, ще одерат живи и двама ни.

Хена отново се засмя.

— Имате право. След час имам среща с президента. Ще му кажа за предложението ви. Единственият начин, по който мога да ви изпратя в Хавай, е като наблюдател, нищо повече.

— Чудесно. Не мога да искам повече. Обадете ми се след срещата с президента.

Минута след като затвори телефона, Мърсър вече беше под завивките в леглото си. Въпреки потребността от сън на изтощеното му тяло, той се въртя и мята в продължение на двайсет минути, преди да заспи.

Тихия океан

За разлика от повечето конвенционални хеликоптери „Камов Ка-26“ нямаше стабилизиращ ротор на опашката, а два главни ротора, разположени един над друг. Въртящите се в противоположна посока перки не позволяваха на малкия хеликоптер да кръжи спираловидно в небето. „Камов“ беше много по-шумен от обикновените вертолети поради конструкцията си, макар че шумът на роторите не можеше да заглуши бръмченето на двата радиални двигателя, монтирани в жлебовете на външната страна на тясната кабина.

„Ка-26“ с кодово име „Хулиган“, дадено му от НАТО, летеше в безоблачното небе със сто възела, приблизително максималната му скорост. Морето отдолу приличаше на лазурна хълмиста равнина, простираща се до безкрайността. „Августовска роза“, корабът база на малкия хеликоптер, се намираше на около двеста мили зад кърмата и плаваше към Тайпей, подаръка за тайванския посланик. Доктор Бородин бе потвърдил точните координати на новообразуващия се остров, затова сложната апаратура на борда на товарния кораб вече не беше нужна.

„Хулиган“ се съхраняваше в огромен контейнер на палубата на хладилния кораб. Хеликоптерът беше скрит, след като товарният кораб започна дългото си пътуване на запад, отдалечавайки се от вулкана, до чието излизане на повърхността оставаха само няколко дни. Над морето вече се виеха гъсти, серни облаци пара, обозначаващи мястото на изригването.

„Ка-26“, който имаше оперативен обхват триста и осемдесет мили, остана на борда на „Августовска роза“, докато изминаха две трети от разстоянието до издигащия се вулкан. Едва тогава хеликоптерът излетя с двама пътници.

Три часа след излитането пилотът започна да се поти, но не от влажния въздух, проникващ в малката кабина, а от страх. Старомодният радар на двайсет и пет годишния хеликоптер вече не засичаше „Августовска роза“, макар че имаха достатъчно гориво да се върнат на кораба. Бяха сами, на пет хиляди фута над морето. Пилотът се обърна и погледна двамата пътници. По-възрастният спеше, а по-младият гледаше океана долу. Слушалките на главата му не позволяваха на хубавите му коси да се развяват, но въздушната струя диплеше маслиненозелената авиаторска униформа. Пилотът отново насочи вниманието си към уредите, провери горивото, височината, скоростта и курса и пак се вторачи в безкрайния хоризонт.

Валерий Бородин отмести поглед от отворената врата. Той докосна рамото на баща си и очите на Пьотр мигновено се проясниха.

— Трябва да сме на десетина километра.

Пилотът чу забележката по вътрешния телефон и попита:

— На десет километра от какво? Намираме се най-малко на триста километра от Хавай и горивото ни свършва. Бихте ли ми казали какво става?

— Разбира се, но първо се спусни на двеста метра.

Пилотът сви рамене и изпълни заповедта. Съмняваше се, че двамата мъже са решили да се самоубият, затова сигурно имаха план. Той се поуспокои и умело сниши хеликоптера към повърхността на морето. Обърна се и остана разочарован, когато видя, че майсторството му не е смаяло пътниците.

— Двеста метра.

Пьотр Бородин извади цилиндър от джоба на авиаторската си униформа. Жълт пластмасов контейнер с диаметър седем и дължина трийсет сантиметра. Бородин натисна черното копче на върха на цилиндъра и го хвърли през отворената врата на хеликоптера.

— Какво беше това? — попита пилотът.

— Високочестотен предавател — отговори Валерий. — Лети над повърхността на морето още километър-два и след минута ще видиш какво ще направим.

Хеликоптерът се наклони рязко на дясната си страна и след два километра пилотът забеляза вълнение в морето. Синята вода се пенеше силно, сякаш от дълбините излизаше чудовище. Пилотът приближи хеликоптера до мястото.

Обезумялото море стана още по-бурно. Изведнъж от водата се появи носът на кораб, който бавно се издигна над повърхността. Показаха се отрупана с кранове предна палуба, правоъгълна надстройка с комин, задна палуба и накрая пилон с увиснало панамско знаме. През страничните отвори се стичаше вода, докато корабът се клатеше по вълните, предизвикани от появата му. След минута плавателният съд застана хоризонтално и морето се успокои.

— Господи — промълви пилотът.

— Това е пазачът на „Океански превози и товари“ и нашата крайна цел, корабът „Джон Дори“ — гордо каза Бородин.

Ако имаше време да забележи емблемата на комина на кораба, докато приземяваше хеликоптера на площадката на задната палуба на този необикновен плавателен съд, пилотът щеше да види черен кръг с жълта точка в средата.

„Ка-26“ кацна на клатещата се палуба с привидна лекота. Пилотът наистина беше професионалист. Моряците сложиха вериги на четирите колела на хеликоптера и му направиха знак да изключи моторите. Миг по-късно перките спряха и увиснаха като палмови клонки.

Валерий Бородин изскочи навън, последван от задъхания си баща. Кожата на възрастния учен бе станала сиво-бяла, дишането му бе учестено. Двамата спряха, за да изчакат пилота да се присъедини към тях.

— Какво е това, по дяволите? — изкрещя пилотът. Ушите му още кънтяха от дългия полет.

— Капитанът ще обясни след малко. — Бородин се обърна към командира на екипажа и прокара пръст през гърлото си.

Командирът кимна и даде знак на хората си. Те бързо махнаха веригите на колелата и безцеремонно избутаха хеликоптера в морето. „Ка-26“ се заклати на повърхността, напълни се с вода и потъна. Пилотът шеговито отдаде чест на малкия хеликоптер. Дори да бе притеснен от умишленото му унищожаване, той не го показа.

— Така няма да ме изоставиш, Валерий — подхвърли Пьотр.

Валерий се вцепени, сякаш току-що бе станал свидетел на ужасяващ инцидент. Очите му се отвориха широко, а челюстта му увисна. Как се бе досетил баща му? Как бе разбрал, че Валерий се готви да избяга с хеликоптера?

Пьотр отговори на безмълвните му въпроси.

— Кериков се свърза с мен, след като ти се опита да го принудиш да спаси онази млада жена от американския научноизследователски кораб.

Бедственото положение на китовете преди няколко седмици и усилията да се открие причината за смъртта им бяха привлекли голям медиен интерес, който стигна до борда на „Августовска роза“, докато наблюдаваше вулкана. Радиорепортажите за мисията на НАОМ бяха много изчерпателни и включваха интервюта с някои от учените. Валерий с гордост си спомни, че Тиш се бе представила блестящо. Само той и баща му знаеха, че „Океански търсач“ плава към гибелта си. Поемайки риск и тласкан от отчаяние, Валерий каза на Кериков, че ако Тиш Талбът не бъде спасена, ще унищожи вулкана със сеизмичните заряди, складирани на борда на „Августовска роза“.

— Кериков не се стъписа от заплахата ти, Валерий. И откровено казано, аз също. Но аз знаех, че ако жената загине, ти ще се опиташ да провалиш мисията ни, затова Кериков я пощади по моя молба. Ти изглеждаше толкова самодоволен, когато по радиото съобщиха, че е спасена. — Пьотр се изсмя и погледна към мехурчетата, отбелязващи лобното място на хеликоптера. — Няма да заминеш скоро. Аз и Русия още се нуждаем от теб.

Това беше най-дългата реч, с която Бородин се бе обръщал към сина си през годината на повторното им събиране. Валерий почувства силна, заслепяваща омраза. Догади му се и стомахът му се сви. Пръстите му побеляха и се свиха в юмруци.

Пьотр не видя реакцията на сина си, защото се бе обърнал да поздрави капитана на „Джон Дори“. Валерий тръгна бавно след тях. Раменете му бяха прегърбени, а треперещите му ръце пъхнати дълбоко в джобовете на авиаторската униформа.

— Добре дошъл на борда, доктор Бородин — каза капитан Николай Звенков и протегна ръка. — Съжалявам, че не те посрещнах на площадката за приземяване, но трябваше да се погрижа корабът да бъде подготвен, както трябва.

Бородин стисна ръката му и представи сина си и пилота. Звенков беше етнически грузинец и говореше руски със силен акцент, но имаше вид на строг и непрощаващ професионалист.

— Трябва да побързаме и отново да се потопим. Не искам да давам възможност на американските шпионски сателити да ни забележат.

Капитанът поведе тримата мъже към вътрешността на кораба. Там нямаше отвесни прегради, стълби, каюти и мостик. Правоъгълната надстройка беше само фасада, монтирана с болтове за подпори, подаващи се от заобления купол на подводница. Страните и главната палуба на „Джон Дори“ бяха стоманени плоскости, запоени за корпуса на подводната лодка. Товарните кранове, лебедките и мачтите бяха декор. На повърхността, от разстояние двеста метра, корабът приличаше на истински и с нищо не загатваше за смъртоносната си тайна.

— Прилича на призрачните кораби на нацистите — отбеляза пилотът, оглеждайки надстройката на „Джон Дори“. Той имаше предвид плавателните съдове, използвани от германците през втората световна война, които приличаха на товарни кораби, но всъщност бяха замаскирани щурмови катери. Те примамваха жертвите си с фалшиви сигнали за помощ и после разкриваха големите оръдия, скрити зад тайни плоскости в корпуса. Хиляди съюзнически кораби бяха платили най-високата цена, попадайки в капана им.

— Ще ми се да мисля, че този кораб е малко по-усъвършенстван, но принципът е същият — каза Бородин, потривайки длани.

— Изглеждаш уморен от пътуването, Пьотр — отбеляза капитанът.

Минаха през люка и се озоваха в работната част на ядрена подводница клас „Виктор“, дълга близо деветдесет метра.

Звенков се движеше през лабиринта от тръби, тесни люкове и съоръжения пъргаво като дете. Двайсетте години служба в съветски подводници го бяха научили да се предпазва от удари на борда на тесните плавателни съдове. Капитанът остави пилота при един от членовете на екипажа и заведе Бородин и сина му в каютата си.

Валерий седеше мълчаливо, докато Звенков и баща му разговаряха. Този човек щеше да убие любимата му Тиш Талбът, ако Кериков не бе успял да вмъкне агент на борда на „Океански търсач“ и да я спаси. Валерий изпита желание да пребие Звенков заради жестокостта му. Но от друга страна не можеше да го обвинява, защото Звенков беше само войник, изпълняващ дълга си и заповедите, които получаваше. А човекът, който ги издаваше, беше баща му.

Стомахът му се сви, когато си помисли колко близо беше до бягството. „Ка-26“ щеше да бъде идеалният начин да се измъкне от лудницата, в която бе попаднал. Валерий беше учен, отдаден на логиката и мисълта. Но баща му бе покварил този чист свят и го бе превърнал в извратено измерение на убийства, предателства и неизмерима жестокост. У сина закипя омраза към бащата, защото едва не бе убил жената, която обичаше, заради безбройните убийства в миналото и защото го бе изоставил преди толкова много години.

Само още няколко дни и всичко щеше да свърши. Ако Валерий не успееше да избяга и да отиде при жената, която му даваше сили и надежда, откакто баща му отново се бе появил в живота му, тогава единствената друга възможност беше самоубийството. Валерий реши, че няма да умре сам.

Съзнанието му се проясни и се фокусира. Той се наведе напред, за да чуе какво говорят капитанът и баща му.

— Знам само, че Кериков се е обадил по радиопредавателя и е заповядал да се преустановят всички действия до второ нареждане. Трябва да останем под водата, но с вдигнати антени, и да чакаме да се свържат с нас.

— Но защо? В това няма логика. Би трябвало да се подготвим да вземем наградата си. — Доктор Бородин говореше по-скоро на себе си, отколкото на другите, като разсеяно масажираше гърлото си. — Обадих се на Кериков от „Августовска роза“. Той знае, че вулканът е извън американската зона от двеста мили. Вулканът принадлежи на първата държава, която го открие. А това сме ние!

— Има и още нещо. — Звенков говореше така, сякаш се извиняваше. — Кериков ми каза да не ти го съобщавам, но аз те познавам твърде отдавна, за да крия от теб. Заповяда да заредя ядрена глава със заряд трийсет килотона в ракета „СС–Н-9 Сирена“ и да я подготвя за изстрелване.

Бородин прие новината, без да се вълнува. Съзнанието му сякаш се бе затворило в себе си и се опитваше да намери отговори. В продължение на дълги секунди бръмченето на климатичната инсталация на подводницата беше единственият звук в спартански обзаведената каюта. Накрая Бородин погледна първо Звенков, а после сина си.

— Той ще унищожи вулкана. Но защо? — Пьотр изглеждаше по-обезпокоен от мотивите на Кериков, отколкото от факта, че дългогодишният му труд може да бъде унищожен в ядрена експлозия. — От охраната ни сигурно има изтичане на информация. Ще трябва да унищожи целия проект, за да запази тайната.

— Не разбираш ли, че Кериков те е измамил? — гневно изсъска Валерий. — Той никога не е мислил да предаде вулкана на правителството. Използва те, откакто оглави Седми отдел, с надеждата един ден да продаде твоя труд под носа ти. Старият режим си отиде завинаги. Русия, за която ти похаби живота си, вече не съществува. Светът се промени от петдесетте години насам, но ти все нямаше време да забележиш това. Проектът „Вулкан“ щеше да има успех само при сталинисткия режим, който рухна преди десетилетия. Операцията беше обречена на провал в момента, в който Горбачов започна гласността и перестройката. Откажи се от старомодните си мечти и заживей в реалността. Руското правителство никога няма да се опита да окупира остров, който се намира толкова близо до американска територия, и в същото време да проси икономическа помощ. Кериков знае това и има резервен план.

— Как можеш да си сигурен, Валерий? Ти си само мой асистент. Не знаеш всичко. — Пьотр отхвърли истината лесно, защото всъщност не я разбираше.

— Откажи се, татко. Не остана нищо друго и двамата го знаем — тъжно добави Валерий.

За пръв път той видя колко уязвим и немощен е баща му. Очите му бяха зачервени и някога едрото му тяло се бе съсухрило и превърнало в скелет. Кожата му беше бледа и суха като глина.

— Ще успеем — тихо каза Пьотр.

Тялото му изведнъж се скова. Очите му се отвориха широко, сякаш готови да изхвърчат от очните ябълки. Устните му се дръпнаха назад, оголвайки нащърбените му, пожълтели зъби в предсмъртна усмивка. Започна да се гърчи конвулсивно, докато се опитваше да си поеме въздух. Изпитваше силна болка. Пръстите му се плъзнаха по гърдите, сякаш искаха да успокоят губещото сили сърце.

Краката му се повдигнаха от пода. Пьотр направи едно последно усилие и после издъхна.

Мускулът на простатата му се отпусна и каютата се изпълни с миризмата на урина.

Звенков бе виждал много хора да умират и разбра, че Бородин не може да бъде спасен. Той се прекръсти и се наведе да затвори очите на стареца.

— Съжалявам — тихо каза Звенков на Валерий.

Валерий се вторачи в баща си и сетне докосна сбръчканата му ръка.

— Странно.

Смъртта бе прогонила омразата му. Валерий се почувства като прероден. Огорчението му отзвуча заедно с предсмъртната въздишка на баща му. Той знаеше, че ще стане така. Дори да бе избягал с информацията от „Августовска роза“, Валерий вечно щеше да бъде измъчван от този вътрешен демон. Но вече не. Демонът бе погребан завинаги.

Арлингтън, Вирджиния

Настойчивият звън изтръгна Мърсър от съня. Той протегна ръка към нощното шкафче, събори будилника, намери телефона и доближи слушалката до ухото си.

— Ало — едва измънка Мърсър, защото устата му бе пресъхнала.

— Мърсър, обажда се Дик Хена.

Мърсър се разсъни, отвори очи и се учуди, че вече е настъпила нощ. Погледна към балкона на спалнята и видя, че къщата тъне в мрак. Тиш сигурно бе заспала.

— Да, господин Хена. Какво става? — Мърсър облиза устни и направи гримаса от вкуса им.

— Президентът прие предложението ти и ако искаш, вярвай, но Пол Барнс, директорът на ЦРУ, те подкрепи.

— Това ме изненадва. Останах с убеждението, че той не ме харесва.

— И аз съм изненадан, но когато стане дума за работа, Барнс загърбва личните си чувства. Атаката на командосите, която президентът разпореди, ще бъде отложена най-малко с дванайсет часа.

— Какво ще правим? — Мърсър осъзна, че тялото му е обляно в пот. Чаршафите бяха влажни и усукани около краката му.

— След час и половина във военновъздушната база „Андрюс“ ще те чака самолет. В пет часа сутринта трябва да бъдеш на борда на самолетоносача „Кити Хоук“.

Мърсър погледна часовника си. 21:15.

— Добре. След около час ще бъда в „Андрюс“. — Той провеси крака от леглото. Студеният въздух охлади кожата му.

— Ще те чакам на главния вход и ще нося снимките от разузнаването, които поиска.

— Благодаря, Дик. — Мърсър за пръв път употреби малкото име на директора на ФБР.

Той прекъсна връзката и набра номера на Хари Уайт. След двайсет позвънявания Мърсър затвори и се обади в „При Дребосъка“. Пол Гордън му каза да почака и след минута се чу гласът на Хари.

— Готов ли си пак да бъдеш бавачка, Хари?

— Ти ли си, Мърсър?

— Да. Можеш ли да дойдеш и да се грижиш за Тиш?

— Защо? Какво прави?

— Спи гола.

— Добре. С удоволствие ще се грижа за нея. Ще бъда при теб след петнайсетина минути.

Мърсър затвори, вдигна будилника от пода и изправи снимката на майка си на нощното шкафче. Щракна електрическия ключ и стаята се обля в млечнобяла светлина.

Той стана и изпъшка. Напрежението през последните няколко дни му се отразяваше. Раменете му бяха охлузени от катеренето по вагона в метрото, а петите и прасците още го боляха от скока в река Потомак. Драскотините на лицето му бяха хванали коричка и зарастваха, но се отваряха всеки път, когато раздвижеше челюсти. На крака му имаше синьо-червено петно там, където го бе одраскал куршумът.

— Господи — измърмори той и тръгна към банята.

Мърсър се изкъпа и бързо облече широк черен панталон и черна тениска с дълги ръкави. Чорапите и ботушите му също бяха черни. Почувства се освежен, но все още не беше в обичайното си състояние.

Слезе в кухнята и тъй като не го биваше в готвенето, се суети десетина минути, докато си приготви омлет с последните три яйца в хладилника, парче сирене, няколко резенчета лук и половин консерва риба тон.

После занесе чинията с храната в кабинета си, сложи я на бюрото и запали лампата. Напъха в устата си голям залък от омлета и извади ключ, скрит под справочник по минералогия на лавицата зад бюрото.

Мърсър отключи дъбовата врата на съседната стаичка, където имаше огнеупорен сейф, изкривено и обгоряло парче дуралуминий от дирижабъла „Хинденбург“ и шкафче с множество чекмеджета, което съхраняваше стотина ценни геологични проби, събирани през годините. На пода имаше старинен сандък, пълен със сувенири от мисията му в Ирак.

Мърсър измъкна от килера тежкия сандък и вдигна капака. Най-отгоре на купчината имаше картечен пистолет „Хеклер и Кох“. Произведеното в Германия оръжие беше зловещо и изстрелваше шестстотин деветмилиметрови куршума в минута. Мърсър го почисти и го остави настрана, а после извади автоматичен пистолет „Берета“. След като бе изместила уважавания колт като основно оръжие в американската армия, беретата многократно бе доказала достойнствата си в бойни условия. Пистолетът също беше в отлично състояние.

Следващото нещо, което Мърсър извади от сандъка, беше най-тежко — дебел найлонов колан с кобур за беретата, торбички за резервни пълнители и калъф за петнайсетсантиметров нож. Най-отдолу имаше комплект за първа медицинска помощ и компас.

Мърсър сложи пистолета в кобура и натъпка бойната екипировка в лека брезентова чанта. Дръпна ципа, бутна до стената почти празния сандък, заключи вратата на стаичката, пъхна ключа под дебелия справочник и извади последното оръжие, като първо провери дали е заредено. Лапна още една голяма хапка от яйцата и се закле никога повече да не прави омлет с риба тон.

— Мърсър? — извика Тиш от кухнята.

— Тук съм.

Тя влезе в кабинета. Беше облякла памучната му блуза с надпис „Пен“, която стигаше до средата на стройните й бедра. Не си беше сложила сутиен и гърдите й се очертаваха. С разрошената си коса и сънени очи, Тиш изглеждаше уязвима и невероятно привлекателна.

— Тази блуза ти стои много по-добре, отколкото на мен — отбеляза Мърсър и се усмихна.

— Не ме гледай. Изглеждам ужасно. — Тя прокара пръсти през косата си, за да я отметне от лицето си, и забеляза чантата. — Чух, че тропаш. Какво става?

— Заминавам за два-три дни. Мисля, че най-после ще мога да сложа край на всичко и ако ми провърви, ще ти доведа Валерий Бородин.

Очите й блеснаха.

— Мислех си за него и не можах да повярвам колко много искам да го видя.

— Дай ми два дни и той е твой. — Мърсър искрено се радваше за нея. — Да отидем в бара. Нуждая се от кафе.

— Какво е това? — попита Тиш. Погледът й се бе спрял на големия камък до вратата.

— Носи ми късмет — отговори Мърсър и прокара пръсти по вълнообразната повърхност. — Кимберлит. Даде ми го директорът на „Де Беерс“ в знак на благодарност, че спасих живота му след срутване в мина в Южна Африка. Кимберлитът е най-разпространеният вид матричен камък в диамантените мини. Не струва нищо, но почти всеки диамант, намерен през последните сто години, е открит в залежи от кимберлит с вулканичен произход.

Той не й каза, че това парче кимберлит съвсем не е без стойност. В камъка имаше осемкаратов диамант с изумителен синьо-бял цвят. Нешлифован, диамантът струваше около четвърт милион долара, а ако някога дадеше да го шлифоват, кой знае каква щеше да бъде цената му?

Докато Мърсър правеше кафе, на външната врата се позвъни. Хари влезе и се отправи към бара, минавайки през библиотеката, като се подпря на дръжката на вратата, за да не падне.

— Издокарал си се като нинджа. Къде отиваш?

Мърсър погледна черните си дрехи и сви рамене.

— Темата е любимата ти екологична катастрофа. Приличам ли ти на разлято петно нефт?

— Приличаш ми на глупак — отговори Хари и седна до бара. Цигарата в устата му подскачаше при произнасянето на всяка дума.

— Здравей, Хари — поздрави го Тиш и го целуна по брадясалата буза.

— Излъга ме, Мърсър. Каза, че тя е гола.

Тиш не разбра думите му, но вече познаваше Хари и Мърсър достатъчно добре, за да не се обижда.

— Дай едно питие — добави Хари.

Мърсър му наля „Джак Даниълс“ и безалкохолна напитка с джинджифил.

— Ще забода още едно кабърче на картата — съобщи Мърсър.

— Какъв цвят?

— Безцветно.

Хари знаеше, че обикновеното кабърче в Ирак означава тайна правителствена мисия, а онова в Руанда обозначава епизод на насилие в живота на приятеля му. Замъглените му от изпитото уиски очи се проясниха малко.

— Къде отиваш?

— Не трябва да ти казвам „Хавай“, затова няма да го кажа — усмихна се Мърсър.

— Тогава предполагам, че кръгът се затваря — тихо отбеляза Хари.

Мърсър погледна часовника си и преметна на рамо чантата.

— Трябва да тръгвам. Дай ми ключовете на твоя пикап.

Хари извади от джоба си ключовете на очукания си пикап и му ги хвърли.

— Ще се върна след два-три дни. Грижи се за всичко тук. — Мърсър целуна леко Тиш. — Бъди добра и не създавай вълнения на стария Хари.

Докато излизаше от къщата, Мърсър спря в библиотеката и се усмихна на купчината снимки в рамки на пода. Най-горната показваше Мърсър и друг мъж, застанали на гъсеничната верига на огромен булдозер. Надписът отдолу гласеше: „Мърсър, ти пак успя. Този път наистина съм ти длъжник.“ Подписът беше на Даниъл Танака. Емблемата на машината беше предпазна каска и екскаватор на „Ониши Минералс“.

— Дългът ти е платен, Дани.

В тъмната нощ порталът на военновъздушната база „Андрюс“ в Морнингсайд, Мериленд, приличаше на надлез над магистрала. Металният покрив на няколко малки остъклени постройки се простираше над ярко осветения път. Мърсър спря и старите спирачки на пикапа на Хари застъргаха като нокти по черна дъска. Младият чернокож пазач подозрително огледа превозното средство. Дик Хена застана зад него, сложи ръка на рамото му и му каза нещо.

Директорът на ФБР излезе от караулката с бронирани стъкла, приближи се до пикапа, отвори вратата и седна, без да говори.

Мърсър потегли.

— Знам, че доскоро си карал ягуар кабриолет — най-после каза Хена. — Предполагах, че втората ти кола ще е малко по-хубава.

Мърсър се закашля, когато двигателят на форда се задави и в кабината нахлу облак от лютиви изгорели газове.

— Взех я назаем — усмихна се той и погледна големия кафяв плик в ръката на Хена. — Това за мен ли е?

— Да. — Хена остави плика на седалката между двамата. — Две от инфрачервените снимки от шпионския самолет и чертежите на къщите на Такахиро Ониши и помощника му Кенджи. За какво са ти, по дяволите? Знаеш, че отиваш само като съветник и наблюдател.

— Абсолютно — съгласи се Мърсър. — Но когато започне атаката, ще ми трябват материали, по които да давам съвети.

— Завий наляво. Ти си един от най-съобразителните хора, които познавам, но не ми е ясно как ще слезеш от „Инчан“ и ще се промъкнеш в Хавай.

Мърсър го погледна престорено учудено.

— Далеч съм от подобна мисъл, но винаги съм мечтал да пътувам на щурмови кораб. Нямам намерение да напускам бдителното око на флота. А сега сериозно, Дик. Там ще ти трябва някой, който знае какво е положението и разбира от бикиний. Мисля, че Ейб Джейкъбс няма да се справи. Аз разкрих цялата тази бъркотия и искам да се погрижа да приключи.

Хена не отговори.

— Вярваш ли на всичко това? — попита Мърсър.

— Не.

— Хубаво, защото това са най-големите глупости, които някога съм изричал. — Мърсър го погледна. Лицето на Хена ту се осветяваше от уличните лампи, ту се скриваше в непрогледен мрак. — Щом знаеш, че смятам да сляза от „Инчан“ и да стигна до островите, тогава защо ми позволяваш да отида?

— Елементарно. Знам, че укриваш информация от мен — спокойно отговори Хена. — И тази информация е изключително важна за приключването на цялата история. Ти си единственият човек, който знае какво става, по дяволите, а в добавка си и достатъчно луд самоубиец, за да се опиташ да го спреш.

— Оценявам искреността и доверието ти — иронично отговори Мърсър. — Но смъртта не е в списъка на приоритетите за ваканцията ми в Хавай.

— Завий пак наляво.

Мърсър изпълни указанията и подкара успоредно на железобетонна писта, опасана със сини светлини.

Пикапът се приближи до няколко големи хангара. Мощни прожектори обливаха в светлина металните им стени. Мъже в сини работни комбинезони сновяха насам-натам, носейки инструменти и папки.

— Влез в първия хангар — заповяда Хена.

Мърсър намали, мина покрай няколко преносими генератора, използвани да запалват моторите на реактивните изтребители, вкара форда в хангара и спря на място, което му показа сержант с прошарени коси. Униформата му беше окичена с отличия.

Хена стисна ръката му.

— Всичко готово ли е?

— Да, сър. В кабинета има авиаторска униформа и самолетът-цистерна „КС-135“ е готов да излети от Омаха. Друг чака близо до Сан Франциско. Никога няма да разбера защо военновъздушните сили плащат за транспорта на цивилно лице.

Мърсър видя самолета, когато влезе в хангара, но не отдели време да го разгледа отблизо. „Макдонъл Дъглас Ф/А-18 Хорнет“ стоеше леко на колесника си, сякаш се готвеше за скок. Под заострените му крила нямаше оръжия, но там като тлъсти пиявици се бяха впили два резервоара. Линиите му бяха изчистени и носът — остър, а под пилотската кабина се виждаха шестте къси дула на оръдието. Самолетът беше двуместен, което означаваше, че е тренировъчен.

— Качвал ли си се на изтребител? — снизходително се усмихна сержантът.

— Не — отвърна Мърсър.

— Буба много ще те хареса.

— Буба?

— Здрасти — каза някой с акцент от Южна Джорджия.

Мърсър се обърна. Мъжът изникна от сянката на стената, сякаш излезе от пещера. Беше облечен в модерна авиаторска униформа и имаше момчешко лице с разрошени коси, а когато се усмихна, се видя, че един от предните му зъби липсва. Между червените, бели и сини линии на каската му пишеше „Буба“.

Изобщо не отговаряше на представата на Мърсър за пилот.

— Били Рей Йънг — представи се той и протегна кокалестата си ръка. — Наричай ме Буба.

— Мърсър.

Двамата стиснаха ръце, а Хена не се сдържа и се засмя, като видя, че лицето на Мърсър пребледня.

— Радвам се, че ще имам компания — добави Буба. — Известно време бях в затвора и там не разговарях с много хора.

Мърсър погледна Хена. Директорът на ФБР не каза нищо, но очите му искряха от присмех.

— Ела с мен. Ще ти дам пилотски костюм.

Мърсър тръгна след пилота. Били Рей му разказа за престоя си в затвора и обясни, че бил наказан, защото прелетял под моста Голдън Гейт. Акцентът му беше толкова силен, че Мърсър разбираше не повече от една трета от думите му. Буба му показа как да се вмъкне в тясната униформа на летец.

Двамата се върнаха в хангара и Дик Хена вдигна брезентовата чанта на Мърсър.

— Тежичка е за няколко чифта бельо.

— Четката ми за зъби е оловна — обясни Мърсър и грабна чантата си от ръцете му.

Един от механиците взе чантата, сложи я в отделението за оръжия в самолета, заключи го със специална отвертка и се отдалечи.

— Качвай се, Мърсър. Трябва да спазим графика. — Били Рей вече се бе настанил на седалката.

— Не се притеснявай от него, Мърсър — каза Хена. — Той е един от най-добрите пилоти във военновъздушните сили. Служебната му характеристика от войната в Персийския залив няма равна.

— Това трябва ли да ме накара да се почувствам по-добре? — усъмни се Мърсър.

— Е, не — усмихна се Хена и протегна ръка. — Щом стигнеш до самолетоносача, хеликоптер ще те прехвърли на „Инчан“. Ще ти се обадя там. Успех.

— Благодаря, Дик. — Мърсър се приближи до самолета и се изкачи по металната стълба до пилотската кабина.

Сержантът му сложи предпазния колан, набързо изброявайки петдесетте неща, които Мърсър не трябва да прави и да докосва по време на полета.

— Ще речеш ли нещо на раздяла, сержант?

— Да. Ако повърнеш, ще кажа на помощник-капитана на „Кити Хоук“ да те накара да почистиш. — Сержантът потупа Мърсър по каската и слезе по подвижната стълба.

— Готов ли си? — попита Били Рей.

— Да го направим, Буба — уморено отговори Мърсър. Изведнъж петте часа сън му се сториха недостатъчни, но се съмняваше дали ще може да заспи в самолета.

Били Рей затвори прозрачния покрив на изтребителя и включи двата реактивни двигателя, които забръмчаха оглушително.

От мрака се появи влекач. Техникът закачи теглича за предната част на колесника и влекачът изтегли самолета от хангара. По интеркома Мърсър слушаше разговора между диспечерите в кулата и самолетите в района. Били Рей заговори с наземния контрол и акцентът му почти изчезна. Гласът му стана отривист и професионален и Мърсър се почувства малко по-добре.

— Повръщаш ли на карнавални полети, Мърсър? — попита Били Рей и безпокойството на Мърсър отново се засили.

— Не се тревожи за мен, Буба.

Влекачът спря. Шофьорът изскочи от кабината и откачи теглича. Били Рей подаде тяга и двайсет и пет тонният изтребител започна да вибрира от мощността на двигателите си. „Ф-18“ стигна до началото на пистата и спря, очаквайки разрешение от контролната кула да излети. Сините лампи от двете им страни сякаш се сливаха на хоризонта.

Когато получиха разрешение за излитане, Буба нададе оглушителен боен вик и увеличи тягата.

От двата реактивни двигателя излезе синкаво-бял пламък. Самолетът се изправи на пневматичния си колесник и се стрелна по пистата. Мърсър бе прикован към седалката.

Когато скоростта достигна двеста възела, Били Рей дръпна лоста и изтребителят се стрелна към черното небе. Специалният пилотски костюм автоматично стегна гърдите на Мърсър, за да не може кръвта да се отдръпне от главата му и да причини загуба на съзнанието. Той сграбчи страничните облегалки, докато гледаше как стрелката на висотомера се завъртя като хиперактивен часовник.

Буба уравновеси самолета едва когато стигнаха височина десет хиляди метра и на Мърсър му бяха необходими няколко минути, за да успокои стомаха си. Шейсет секунди по-късно последва разтърсваща експлозия и оглушителният рев на двигателите изведнъж заглъхна. Отначало Мърсър помисли, че Били Рей е взривил изтребителя, но после осъзна, че са преминали звуковата бариера.

— Какво ще кажеш за този „Ф-18“? — попита Буба.

— Изгарям от нетърпение „Юнайтид Еърлайнс“ да започне да ги използва за пътнически полети. Има ли си име?

— Разбира се — гордо отговори Били Рей. — „Мейбъл“.

— На майка ти?

— Не, на шампионката на татко. От години печели състезанията за най-млекодайна крава.

Мърсър се отпусна на седалката, доколкото беше възможно, облегна глава на плексигласа на пилотската кабина, затвори очи и осъзна, че заспиването ще бъде много по-лесно, отколкото предполагаше. Дразнеше го единствено фалшивото тананикане на Буба.

Събуди се само веднъж между Вашингтон и Западния бряг. Беше най-кошмарният миг на ужас, който бе преживявал. Още бе тъмно и Мърсър едва различи светлините на друг самолет, летящ съвсем близо до „Ф-18“. Били Рей сякаш искаше да го блъсне. И двата летяха със свръхзвукова скорост, но другият самолет бързо изпълваше прозрачната пилотска кабина на изтребителя. Мърсър се подготви за неизбежния удар, но Буба мина отдолу на по-малко от десет метра.

Поразен, Мърсър с интерес видя как от мрака се появи тръба и влезе в ореола светлина около изтребителя. Едва когато маркучът залепна към резервоара от дясната страна на пилотската кабина, той осъзна, че ги зареждат във въздуха. „КС-135“ напълни резервоарите на „Ф-18“ за няколко минути. Докато маркучът се прибираше в самолета-цистерна, няколко капки гориво замръзнаха в разредената атмосфера и заблестяха като искри.

— Благодаря за биберона. Бебето беше гладно — каза Били Рей на екипажа на цистерната.

Той издигна изтребителя над бавно движещия се „КС-135“ и подаде тяга на двигателите. След миг зареждащият самолет остана на километри зад тях и „Ф-18“ се приближи до скоростта на звука. Когато в пилотската кабина отново настъпи тишина, Мърсър облегна глава на плексигласа и заспа.

На борда на „Джон Дори“

Радистът хвърли слушалките на сивото стоманено бюро, отрупано с комуникационна техника, кимна на помощника си и забързано излезе от тясното помещение. В ръката си държеше лист, на който бе записал нещо. Както обикновено, във вътрешността на подводницата светеха само червените дежурни лампички, но неговият свят бе допълнително озарен от малките лампи на сложната електронна апаратура. След няколко минути очите на радиста се приспособиха към сумрака в останалата част на „Джон Дори“.

Той мина през люка и влезе в командния пункт. Двама моряци седяха вляво, зад лостовете, контролиращи кормилата и рулите. Трима мъже зад тях отговаряха за баласта и наблюдаваха табло с контролни уреди. Системата беше стара, от най-ранните подводници от Първата световна война, но все още беше ефективна. Само най-модерните съветски подводници имаха съвременни компютри, каквито американците използваха от трийсетина години.

Най-модерното техническо съоръжение в подводната лодка беше пунктът за управление на огъня, дванайсетгодишен компютър, прекопиран от американския „UYK-7“, първият използван в щурмовите подводници „Лос Анджелис“. Руската имитация бе монтирана по време на преустройването на „Джон Дори“ във Владивосток.

Четиримата инженери в дъното на командния център наблюдаваха стария реактор на кърмата. Очите и ръцете им не се отделяха от плетеницата лампи, уреди и лостове. В помещението с реактора имаше идентично табло и двете станции бяха свързани електронно. Така осем души следяха дали няма да възникне опасност от радиоактивната пещ, която гореше под щита от олово и бетон. Перископът висеше от ниския таван като стоманен сталактит. Единствено през него човек можеше да се увери, че външният свят все още съществува, след като подводницата се гмурнеше под вълните. Пасивните и активните сонари засичаха само ехото на реалността.

— Капитане, съобщение от Матрьошка.

Куклите матрьошки, които се отваряха и поставяха една в друга, бяха изключително популярни сред поколения руски деца. Кодовото име на Иван Кериков напълно подхождаше на потайността и многоликата му същност.

Звенков се бе прегърбил над контролното табло и изучаваше възможностите за изстрелването на ракетата „Сирена“ в случай че им потрябваше за вулкана, който се намираше на не повече от двайсет мили.

— Много добре, Борис — похвали той офицера, потупа го по рамото и после се обърна към дългия и слаб като върлина радист. — Е, какво носиш?

— Съобщение от Матрьошка, капитане — повтори радиооператорът, подаде листа и застана мирно.

Звенков доближи хартията до една от лампите и присви очи, за да види написаното. Изсумтя няколко пъти, докато го прочете, после внимателно сгъна листа и го пъхна в джоба си.

— Кормчия, издигни ни само с помощта на двигателите, със скорост два възела. — Заповедите на капитана бяха тихи, но ясни. — Не използвай баласта. Не бързаме заникъде. Сонара, изключи активните системи. Не искам никакъв случаен звук.

Звенков огледа слабо осветения мостик, докато хората му се заловиха за работа. Доволен от действията им, той взе микрофона и набра номер от интеркома на подводницата.

— Говори капитанът. — Гласът му беше малко по-силен от шепот и членовете на екипажа трябваше да напрегнат слуха си, за да го чуят. — Знам, че от дълго време се налага да стоим безшумно, но необходимостта от тази предпазна мярка почти приключи. До двайсет и четири часа ще напуснем поста си и ще потеглим към родината. Не можем да си позволим да се отпуснем в тези критични часове. Дошъл е моментът да удвоим усилията си. В района има американски самолетоносач и щурмови кораб амфибия. Не е нужно да ви напомням, че сигурно бързо атакуваща подводница придружава самолетоносача и сонарът й може да засече удар с чук от двеста мили. Те не знаят, че сме тук, и не искам да им даваме възможност да ни открият. Разговаряйте шепнешком. Не пускайте музика в трапезарията и всички възникнали ремонти трябва да бъдат разрешени лично от мен. Поддръжката по график се отлага до второ нареждане. Това е всичко.

Той окачи микрофона. Мъжете на мостика го гледаха със смесица от очакване и вълнение. Като изключим потапянето на кораба на НАОМ преди седмица, плаването беше дълго и еднообразно. Напрежението от потребността да бъдат безшумни и незабележими в продължение на седем месеца можеше да опъне нервите и на най-опитния подводничар.

Сега капитанът им обещаваше, че скоро ще се приберат у дома, и надеждата накара всички да се усмихнат. Заплахата с американската подводница в района само засили чувствата им. В края на краищата, те бяха моряци от руския флот и работата им беше да се сражават, а не да чакат.

Звенков се обърна към младия радист.

— Пренастрой системата на алтернативен канал. На всеки два часа след полунощ ще получаваш кратко съобщение. Това ще бъде думата „зелено“, повтаряна в продължение на пет секунди. Утре вечерта паролата ще бъде „червено“. Може да не я чуеш два часа, затова бъди готов по всяко време. И всеки път, когато получиш съобщението, ми казвай. Ясно ли е?

— Да, господин капитан.

— Капитане, издигнахме се — докладва кормчията.

— Всички машини да спрат.

— Тъй вярно.

— Вдигнете антената за ултраниска честота, но да не се показва над повърхността.

— Вдигаме антената… Дълбочина на антената един метър.

— Инженер, намали мощността на реактора на пет процента.

— Тъй вярно, пет процента.

Макар че ядреният реактор работеше много по-тихо от електромотора, мощните помпи за охлаждане на кожуха му издаваха отличително бръмчене, което опитният оператор на сонар можеше да различи. Понижавайки мощността почти до минимум, Звенков намали шанса американската подводница да ги открие.

— Антон — каза Звенков, прокарвайки пръсти през късата си прошарена коса. Офицерът стана от мястото си зад перископа и се приближи. — Намери младия доктор Бородин и го изпрати в каютата ми.

— Тъй вярно, капитане.

Офицерът излезе от мостика и се отправи към каюткомпанията, където беше сигурен, че ще намери учения.

Звенков влезе в каютата си и извади от чекмеджето на пластмасовото бюро пълна до половината бутилка с водка и евтина чаша с рисунка на телевизионната кула в Източен Берлин. Чашата му напомни за единствената му ваканция извън Съветските републики, в мрачен и потискащ град като родния му Тбилиси в Грузия. Той си наля малко водка и я изпи на един дъх.

Разбира се, алкохолът беше строго забранен на всички руски плавателни съдове и особено на подводниците, но Звенков реши, че като капитан има известни привилегии. Той си позволяваше по една чашка седмично, макар че тази седмица бе изпил три. Втората беше след като двама моряци отнесоха трупа на Пьотр Бородин в почти празния хладилник на „Джон Дори“.

— Влезте — извика Звенков, когато на вратата се похлопа.

Валерий бе облякъл военна униформа и приличаше на боец от реклама за армията. Лицето му беше красиво, стройното му атлетично тяло — изправено. Излъчваше почти недоловима тъга, която му придаваше загадъчност. Звенков не го бе виждал често след смъртта на баща му.

— Седнете — покани го капитанът. — Искате ли чай?

Валерий отказа, като махна с ръка, и се настани на стола до онзи, на който бе умрял баща му.

— Искали сте да ме видите.

Звенков знаеше, че директният подход е най-добрият.

— Преди малко получих съобщение от Кериков. Той заповяда вулканът да бъде унищожен.

Валерий прие новината, без да промени изражението си, дори не трепна. Очакваше нещо подобно и не изпита никакви чувства. От една страна бе отмъстил на баща си, който го бе изоставил, за да посвети живота си на неосъществима мечта, а от друга, изпитваше болка заради неуспеха му. Противоречивите чувства превърнаха лицето му в каменна маска.

— Очаквам сигнал от екип от командоси в Хавай. Щом ми се обадят, ще изстрелям ракетата и ще унищожа вулкана. После ще отплаваме за Хавай да вземем командосите.

— Каза ли защо? — тихо попита Валерий.

— Моля? Не ви разбрах, доктор Бородин.

Валерий се прокашля, но гласът му отново беше тих като шепот.

— Попитах дали Кериков ви е казал каква е причината.

— Аз съм член на руските въоръжени сили към КГБ, доктор Бородин, и когато получа заповед, не искам обяснение.

— Знаете, че това е грешка, нали?

— Не ме интересува — язвително заяви Звенков.

— Чух да казвате на екипажа, че в района има американска подводница. Когато изстреляте ракетата, те мигновено ще ни открият.

— Вие разбирате от геология, Бородин, но аз познавам тактиката на американците. Когато бойната глава избухне, те ще се втурнат към мястото да разследват и ние ще се измъкнем незабелязано. Акустиката от експлозията ще заглуши звуците от придвижването ни.

Той каза на Валерий за ракетния удар от учтивост, защото младият учен и баща му бяха вложили много усилия в създаването на вулкана, но това не означаваше, че харесва Бородин или обича да поставят под съмнение заповедите му.

След смъртта на баща си Валерий бе прогонил от съзнанието си всички мисли за самоубийство и бе признал пред себе си, че е бил изкушен в момент на слабост. Той осъзна, че няма да може да разубеди Звенков да не унищожава вулкана, но все още има шанс да избяга с куфарчето на баща си.

Когато „Джон Дори“ се срещнеше с командосите, Валерий щеше да намери начин да се измъкне от подводницата, дори ако това означаваше да плува до Хавай. Щеше да избяга на всяка цена. Дотогава вулканът щеше да бъде унищожен, но записките на Пьотр сигурно щяха да имат стойност за американците.

— Тъй като подводницата ни ще влезе в потенциална бойна ситуация — каза Звенков, прекъсвайки мислите на Валерий, — вие ще бъдете заключен в каютата си. Няма да сте под арест, но пред вратата ще има пост, който ще се погрижи да не се намесвате в операцията.

Той натисна копчето на интеркома.

— Да, капитане — мигновено отговори офицерът от мостика.

— Изпрати пазач да придружи доктор Бородин до каютата му и постави пост пред вратата. Нямаме нужда от подкрепления.

След минута човекът от охраната дойде и отведе мълчаливия Валерий Бородин. Пред каютата му вече стоеше друг пазач.

Обзет от отчаяние, Валерий се хвърли на леглото.

Беше толкова близо до бягството. „Джон Дори“ щеше да вземе командосите близо до хавайския бряг под прикритието на мрака и той незабелязано щеше да скочи в морето.

Шансовете му се бяха изпарили. Нямаше да може да надвие пазача пред вратата и да напусне подводницата.

Валерий бе загубил.

Той удари с юмрук по тънкия дюшек, опитвайки се да не мисли колко близо бе до срещата с Тиш. Чувството за безсилие го накара да се мята на тясното легло. Хубавите седмици, през които бяха заедно в Мозамбик, преминаха в съзнанието му като на филмова лента. Двамата с Тиш плуват, смеят се и се любят безгрижни и весели. Валерий почувства, че в момента тя мисли за него. Затвори очи в напразен опит да прогони усещането за загуба.

— По дяволите — кипеше от гняв той, стискайки зъби толкова силно, че едва не ги счупи. — По дяволите.

Близо до Хавай

Ревът на реактивните двигатели събуди Мърсър. Той разбра, че „Ф-18“ е намалил скоростта под свръхзвуковата. Тесният пилотски костюм се бе впил в слабините му, но в кабината нямаше как да се протегне. Навън още беше тъмно. Луната беше голяма и ярка. Мърсър бе убеден, че ще може да чете на светлината й.

— Къде сме? — попита той.

— На около петдесет мили от „Кити Хоук“. Вече ни засякоха.

Попитайте някой пилот кое е най-опасното нещо, което може да направи със самолет, и той неизменно ще ви каже, че е приземяване без тяга по неравен терен. Авиаторът от военноморските сили обаче ще отговори, че най-опасно е кацането на самолетоносач нощем в бурно море. Мърсър знаеше това и реши, че ще е най-добре да мълчи и да остави Били Рей да си върши работата.

Но Буба имаше други идеи. Той непрестанно бъбреше за фермерство, летене и всичко друго, което му дойдеше на ума, като ръкомахаше оживено. Едва когато се приближиха на десетина мили от самолетоносача, пилотът възвърна спокойствието и професионализма си и се залови за работа.

— Диспечер, тук е Фериман 1-1-3. Виждам ви.

Мърсър се вторачи в мрака и едва след двайсет секунди съзря неясните светлини на „Кити Хоук“ върху тъмната повърхност на морето. Нямаше съмнение, че Били Рей притежава изключително зрение.

Изтребителят започна да се спуска бавно, със скорост не повече от двеста възела. Когато се приближиха до кораба, Мърсър видя светлините, очертаващи пистата.

— Остава една миля — съобщи диспечерът.

— Прието — спокойно отговори Буба и спусна колесника.

Морето около осветения самолетоносач изглеждаше черно и зловещо. Мърсър видя, че кърмата подскача по вълните. Кацането му се стори невъзможно.

— Ти си на ход — обади се диспечерът.

Били Рей намали скоростта, изравнявайки я с тази на кораба.

— Буба е на ход.

Приземяването беше в ръцете му. Самолетоносачът се приближаваше с всяка изминала секунда. „Ф-18“ продължаваше да лети със скорост сто и петдесет възела.

На триста метра от „Кити Хоук“ Били Рей намали още скоростта. На двеста той повдигна носа под още по-остър ъгъл. На сто метра самолетът започна да се тресе, но Буба го уравновеси с ловко докосване на лоста за тягата. Палубата все още представляваше неясно петно пред тях.

Положението изглеждаше извън контрол. Мърсър не бе преживявал подобно нещо — виещите аларми, лудешките движения на изтребителя и бойния вик на Били Рей.

Колесникът докосна пистата, изсвирвайки пронизително. Буба рязко увеличи тягата и после изключи моторите. Носът на самолета се наведе надолу. Бързото намаляване на ускорението от сто и петдесет възела на нула прикова Мърсър към седалката. Раменете му се охлузиха болезнено.

Реактивните двигатели утихнаха и той изпусна въздуха, който задържаше от две минути.

— Трябваше да те предупредя за максималната тяга, когато се приземихме. Правя го в случай, че пропуснем пистата и се наложи отново да се издигнем.

— Няма проблем — отговори Мърсър, който изпитваше твърде голямо облекчение, за да се оплаква.

— Диспечер, кажи ми лентата.

— Улучи втората, Фериман 1-1-3 — отговори диспечерът.

Били Рей извика победоносно.

— От два месеца не съм кацал на самолетоносач, но въпреки това уцелих средната лента.

За да поддържат летателен статут, военноморските пилоти трябваше да се приземяват в средната от трите ленти на полетната палуба на самолетоносача. Кацането на първата или на третата означаваше, че са подходили към пистата или твърде високо, или твърде ниско, и ако го правеха често, активният им статут се отнемаше и ги изпращаха на допълнителни тренировки. Буба бе извършил идеално нощно приземяване.

Малък трактор започна да тегли самолета към един от асансьорите. Плексигласовият покрив се отвори и Мърсър вдъхна морския въздух. Миризмата на авиационно гориво и пушекът от осемте парни машини на кораба не бяха способни да възпрат уханието на океана. Мърсър се изуми от трескавата дейност на борда. Наоколо сновяха мъже, изпълняващи различни задачи, а на пистата непрекъснато кацаха и излитаха самолети и хеликоптери.

До „Ф-18“ се приближиха няколко човека. Единият опря подвижна стълба до пилотската кабина. Други двама се качиха по стълбата и помогнаха на Мърсър и Били Рей да се освободят от предпазните колани.

— Радвам се, че се върна, Буба — каза единият мъж. — Командирът на ескадрилата иска да те види веднага в залата за инструктаж.

— Добре — отговори Били Рей. — Е, Мърсър, беше ми приятно.

Мърсър стисна ръката му и се усмихна.

— Щом казваш. Съжалявам, че не бях добра компания по време на полета. Нуждаех се от сън.

— Спал си през цялото време? Нищо чудно, че не отговори на нито един от въпросите ми.

Някой подаде на Мърсър сака му. Той протегна уморените си мускули и осъзна, че корабът се поклаща съвсем леко. Люлеенето изглеждаше силно само докато изтребителят се приближаваше към самолетоносача.

— Доктор Мърсър, командир Куинтана иска да ви види — каза един от моряците. — Ще ви заведа при него. Моля ви, вървете след мен. Полетната палуба е много опасно място.

Огромният товарен асансьор понесе „Ф-18“ към хангара долу. Мърсър тръгна след придружителя си към седеметажната надстройка и видя прозорците на мостика и антените, извисяващи се към небето. „Кити Хоук“ не се захранваше с ядрено гориво и на десния борд имаше един-единствен комин.

Вятърът почти повали Мърсър. На входа се очерта силует. Когато се приближиха, той различи латиноамерикански черти и черна коса и предположи, че това е Куинтана. Командирът беше облечен в безупречно изгладена сиво-кафява униформа и раменете му бяха изправени. „Типичен военен“ — помисли Мърсър.

— Добре дошли на борда на „Кити Хоук“. Аз съм командир Хуан Куинтана[5]. Защо не влезем вътре? — Куинтана не протегна ръка и наблягаше на всяка дума, докато говореше.

Мърсър тръгна след него. Сивите стени и голите крушки му напомниха за мазето на баба му и дядо му във Върмонт. Стоманените коридори бяха безукорно чисти, но миришеха на моторно масло и солена вода. Куинтана и Мърсър се качиха на третия етаж, прекосявайки лабиринт от коридори, и стигнаха до кабинета на командира. Мърсър би се объркал, ако не бе свикнал с триизмерните плетеници от галерии в подземните мини.

Кабинетът на Куинтана беше малък, но на кораб с екипаж пет хиляди души пространството беше ценно. На стените имаше евтина ламперия, а мокетът на пода беше скромна, но определено по-луксозна настилка от онази в стоманените коридори. Бюрото беше дървено. Тъй като смяташе, че подреденото писалище е признак на психическо разстройство, Мърсър реши, че Куинтана е обсебен фанатик. Единствените предмети на бюрото му бяха лампа и телефон с три линии.

— Тоалетната е зад завесата — посочи Куинтана. — Може да оставите чантата си тук.

— Благодаря — усмихна се Мърсър и тръгна към банята.

След няколко минути той седеше пред командира и пиеше кафе.

— Капитанът би ви посрещнал лично, доктор Мърсър, но той не обича хората от ЦРУ. Откровено казано, и аз не ви харесвам.

— Радвам се, че изяснихме този въпрос — усмихна се Мърсър. — И аз не харесвам шпионите.

— Не разбирам. Мислех, че сте от…

— ЦРУ — довърши мисълта му Мърсър. — Не, аз съм от ИГ на САЩ.

— Не съм го чувал — предпазливо отговори Куинтана.

— Институтът по геология на Съединените щати. Минен инженер съм.

— Не стига че използвахме военен транспорт, за да превозим цивилно лице, но това вече е абсурдно — язвително каза Куинтана. — Обикновен инженер. Какво става, по дяволите?

Арогантното поведение на командира ядоса Мърсър.

— Не се дръжте така, сякаш е трябвало да платите от джоба си за полета, Куинтана. Мисията, която изпълнявам, е разпоредена от много по-високопоставени хора от вас и не си спомням някой от тях да ви е дал разрешение да се държите като обидена примадона. Що се отнася до мен, вашият кораб е само летище, където сменям самолета, затова престанете с високомерното си отношение, защото не съм в настроение. — Толкова рязка реакция не беше обичайна за Мърсър, но напрежението му засилваше и се нуждаеше от отдушник. Пък и командирът се държеше нагло. — Работата ви е да ме закарате на „Инчан“, нищо повече.

Куинтана присви очи.

— Добре, доктор Мърсър. Сега е четири и трийсет. Ще се съмне след два часа и нещо. Тогава ще ви прехвърлим на „Инчан“.

— Чудесно. А в това време къде мога да намеря нещо за ядене?

— Ще ви заведа в офицерската трапезария — изсъска Куинтана и стана.

— Между другото, кажете на капитана, че адмирал Морисън му изпраща поздрави — подхвърли Мърсър, докато излизаха от кабинета.

Той знаеше, че забележката за адмирала е детинска, но изпъкналите вени на челото на Куинтана му доставиха голямо удоволствие.

Хонолулу

Евад Лурбуд винаги се събуждаше ядосан, дори след кратка дрямка. Гневът беше неделима част от него, като черните очи и силните му ръце, и се изразяваше в неясно усещане, но бе единственото, което придаваше смисъл на живота му. Ако всеки ден изразходваше част от гнева си, това го зареждаше с жизнена енергия.

Лурбуд провеси крака от леглото и се запита как би се почувствал, ако някога се събудеше и не изпитваше гняв. Гневът беше негов постоянен спътник от дните, когато баща му го пребиваше жестоко, а майка му и леля му го докосваха интимно. Той предполагаше, че ако някога се събуди спокоен, ще си пръсне черепа.

Останалите легла в скривалището бяха заети от членовете на екипа. Леглото над Лурбуд бе увиснало от тежестта на сержант Деманов. Хъркането им беше оглушително.

Екипът бе пристигнал само ден преди него и Лурбуд трябваше да даде на хората си възможност да се приспособят към хавайския часови пояс. Мъжете трябваше да бъдат свежи сутринта. Погледна часовника си. 18:30. Лурбуд беше в Хавай от двайсет и четири часа и се чувстваше готов.

В ъгъла на помещението двама души играеха на карти, опитвайки се безуспешно да прогонят скуката между съобщенията от „Джон Дори“. Те усетиха, че Лурбуд ги гледа, мигновено застанаха мирно. Той се усмихна и им направи знак да седнат, а после се обърна към спящите войници.

— Господа — тихо каза Лурбуд.

Те се събудиха, скочиха от леглата и машинално застанаха мирно. Реакцията им беше светкавична и смая Лурбуд. До него се приближи сержант Деманов, който беше гол, но съвсем не се смущаваше. Тялото му беше космато.

— Не е зле, а? — попита Деманов и взе цигара и запалка от масата.

— За войниците си ли говориш или за увисналата си мъжественост?

Деманов се засмя гърлено и изпусна дима през ноздрите си.

— Това са най-добрите войници в света, по дяволите.

Лурбуд се усмихна.

— Мисля, че този път дори ти не преувеличаваш, Димитрий. Искам да са готови да тръгнат в деветнайсет и трийсет. След това ще имаме най-малко един час да заемем позиция около къщата на Ониши.

— Мисли ли върху моя план?

— Да, следобед, докато вие спяхте. Смятам, че идеята да се разделим не е добра. Не разполагаме със средства за комуникация, за да координираме едновременна атака срещу Ониши и Кенджи. Ще ги нападнем един по един. Ако ни провърви, Кенджи ще бъде с господаря си и втората операция няма да е необходима. Много е важно да поддържаме връзка с „Джон Дори“. Ако подводницата не ни чака, когато стигнем до брега, знаеш какви ще бъдат последиците.

Докато сержант Деманов и хората му проверяваха екипировката и оръжията, внесени нелегално в скривалището преди няколко месеца чрез дипломатическия канал на руското посолство, Лурбуд прегледа докладите, които бе получил в Кайро.

Жилището на Ониши се охраняваше от двайсет пазачи. Всички имаха военна или полицейска подготовка и бяха посещавали множество бойни школи. Пазачите бяха по-добре обучени от елитните сили за бързо реагиране на повечето държави в света. Лурбуд не се съмняваше, че войниците му ще се справят, но със сигурност щеше да загуби някои от тях. Ониши беше немощен старец, прикован към инвалидна количка, и нямаше да представлява трудност, след като пазачите му бъдеха елиминирани.

Кенджи, от друга страна, беше различен. Лурбуд не разполагаше с чертеж на къщата му и не знаеше детайли за охраната. Дори подробностите за личността му бяха оскъдни. Кенджи беше петдесет и четири годишен, но приложената неясна снимка, макар и правена преди година, показваше мъж, който изглеждаше двайсет години по-млад. Кенджи беше майстор по кендо, тае куон до и няколко други бойни изкуства, за които Лурбуд дори не бе чувал.

В бележка от агента на КГБ, съставил досието, пишеше, че Кенджи владее умението да използва нестандартни оръжия. Той можеше да си служи с обикновени кухненски прибори, за да осакатява и убива. Веднъж като обучен убиец бе прерязал гърлото на унгарски дисидент с лист хартия, откъснат от лондонски телефонен указател.

Лурбуд искрено се надяваше, че ще заварят Кенджи в дома на Ониши. Влизането в бърлогата на убиеца без тактически разузнавателни данни бе равносилно на самоубийство.

В деветнайсет и трийсет Лурбуд и хората му се увериха, че не са оставили уличаващи вещи, и излязоха от скривалището. Въпреки полицейския час, те напуснаха града безпрепятствено с микробус, скрит в гараж наблизо. Ако Хонолулу оцелееше след кризата, единственото доказателство, което щяха да оставят за пребиваването си там, щеше да бъде празна стая и изоставен микробус, наети преди няколко месеца от „Океански превози и товари“, компания, която бе престанала да съществува.

Четирийсет и пет мили по-нататък хладният вечерен бриз повяваше край къщата от стъкло и стомана на Ониши. Той седеше в инвалидната си количка на терасата високо над вълнообразните ливади и съсредоточено слушаше Кенджи, който му обясняваше положението в Хавай.

— Макар че минаха четири дни, откакто бе убит, мнозина от Националната гвардия мислят, че все още получават заповедите си от Дейвид Такамора. Те не знаят, че кметът на Хонолулу е мъртъв. Булевард „Макартър“, който води към Пърл Харбър, е блокиран от студенти, въоръжени с ловджийски пушки, и гвардейци в пълно бойно снаряжение. Летището е затворено за всички самолети и хората от сградите са евакуирани. Там са само пазачите, които наех. Шосетата са блокирани с превозните средства за поддръжка на летището, които няма да помръднат без заповед от теб или от мен. Микровълновите релейни станции са затворени и охранявани. Под контрол са главните телефонни кабели. Хавай е изолиран.

— Има ли проблеми с медиите?

— Да — отговори Кенджи, поглеждайки часовника си. — Шефовете на местните станции искат интервю с Такамора, за предпочитане на живо, за да успокоят страховете на населението. Единият заплаши, че ще започне да предава репортажи за насилието, ако Такамора скоро не се появи.

— Как смяташ да се справиш? — попита Ониши, но не особено загрижено.

— Щом излезе от студиото, имам агент, готов да го премахне.

— Добре. Има ли насилие по улиците?

— Моите хора в болниците докладваха, че двеста души са мъртви, а петстотин ранени. Повечето са случайни жертви. Младежки банди бият невинни хора, някои членове си отмъщават един на друг. Сред жертвите има и такива, които бяхме набелязали. От списъка ни от триста души, представляващи евентуална заплаха, осемдесет и шест са мъртви, но трябва да бъдат елиминирани още. Чакам потвърждение от нашите агенти.

— Безпокоя се, че нямаме вест от Сюлейман за доставката на оръжията — неочаквано каза Ониши.

Кенджи не отговори и крадешком погледна ролекса си.

— Оръжията трябва да бъдат тук след няколко часа, а не знаем с какви самолети ще пристигнат, нито паролите за разпознаване, които пилотите ще предадат. Ако не получим паролите, няма да можем да разчистим пистите. Приближаваме се до критичната точка. Скоро хората ни ще започнат да губят устрема си и ще поискат насилието да свърши. Трябва да приберем оръжията и останалите наемници. Убеден съм, че президентът на Съединените щати скоро ще реагира. Въоръжените сили в Пърл Харбър може и да са изолирани засега, но могат много бързо да отвърнат на удара.

— Президентът няма да посмее да им заповяда да открият огън, защото ще рискува бунт на континента. Всяко етническо малцинство в Америка ще застане на наша страна. В градовете ще настъпи анархия.

— Той има и други възможности, Кенджи, например да атакува мен. Президентът знае за участието ми в преврата. Може да ме вземе на прицел, очаквайки насилието да свърши заедно с мен. Повечето наемници са активни само докато някой ги контролира. Ако не поддържаме връзка с лейтенантите на островите, ентусиазмът им бързо ще спадне.

— Така е — съгласи се Кенджи. — Освен това трябва да мислим и за реакцията на Кериков.

— Не се тревожи за него. Възможностите му са крайно ограничени.

— Но превратът беше негова идея и трябва да се осъществи само по негова заповед. Сигурно има план да го осуети. Ние излагаме на риск контрола му върху вулкана. Той трябва да има начин да ни защити в непредвидени ситуации.

Ониши се усмихна бащински.

— Винаги си мислил как да ме защитиш, Кенджи, и това е достойно за възхищение, но аз смятам, че сме в безопасност. Кериков не може да ни попречи.

Кенджи сякаш се успокои от уверения тон на господаря си.

— Какво ще правим, след като не можем да изведем Такамора да поведе масите?

— Сенатор Намура се крие някъде във Вашингтон. Предложих му да оглави преврата, ако Такамора откаже, и той ще бъде новият водач. Намура вече прие тази чест. Един от частните ми самолети ще го докара тук веднага щом стане безопасно да напусне скривалището си.

— А смъртта на Такамора?

— Ще обвиним американските военни. Не се притеснявай толкова, Кенджи. Всичко върви добре. Оръжията на Сюлейман скоро ще пристигнат заедно с наемниците, които ще ни подкрепят. Намура вероятно ще бъде тук до двайсет и четири часа и ще легитимира усилията ни. Нито американският президент, нито Кериков ще имат време или воля да окажат сериозна съпротива.

С периферното си зрение Кенджи забеляза тъмен силует, който притича по моравата пред къщата. Първият мъж бързо бе последван от още двама, изскочили от джунглата. Кенджи небрежно кръстоса крак върху крак, преструвайки се, че мускулите му са се схванали.

— Може би не е помислено за всички непредвидени ситуации — отбеляза той. — Не предполагах, че ще стигнем толкова далеч. Само допреди няколко месеца превратът в Хавай изглеждаше почти невероятна идея.

— Дори тогава не беше толкова невъобразима. Страната ни бе готова. Расизмът и напрежението нарастваха. Ние само ги подсилихме с действията си и в момента дирижираме кресчендото.

Експлозията не беше достатъчно силна, за да строши дебелите стъкла на къщата, но разтърси терасата и стресна ято пеликани, които литнаха над огромната ливада. Ониши се огледа и когато отново се обърна към предания си помощник, Кенджи се бе изправил и държеше револвер с къса цев.

Дулото бе насочено право между широко отворените очи на Ониши.

— Не мърдай, старче — подигравателно каза Кенджи.

Отслабналият от възрастта пикочен мехур на Такахиро Ониши изпусна съдържанието си в черния му костюм от „Армани“.

Белия дом

Сержант Харолд Томпкинс беше ужасно нервен. Той стоеше на пост в ситуационния център, когато видеообразите от Пърл Харбър избледняха на екрана с висока разделителна способност. Томпкинс се засуети с възстановяването на сателитната връзка под погледите на президента, председателя на Съвета на началник-щабовете, държавния секретар, министъра на отбраната и директорите на ЦРУ, АНС и ФБР.

Картината от Пърл Харбър беше ясна, но изведнъж екранът потъмня. Базата бе атакувана, когато образът изчезна, и присъстващите очакваха Томпкинс да възстанови връзката.

— Има ли резултат? — попита адмирал Морисън.

— Не, сър, още не — отговори сержантът.

— Господи.

Въздухът в помещението с размери седем на седем метра, намиращо се на четири етажа под Белия дом, пращеше от напрежение. От цигарите на мъже, които никога нямаше да признаят публично, че пушат, се виеше синкав дим. Дори от устата на президента стърчеше цигара.

— Ако съпругата ми ме види, ще ме убие — каза той, за да разведри атмосферата.

Останалите отговориха с нервен смях.

Ръцете им трепереха от безбройните чаши кафе, лицата им бяха брадясали, но съзнанието им беше ясно, както когато ги бяха извикали в ситуационния център преди дванайсет часа. От единствения асансьор излезе помощник, който се приближи до Сам Бекър, шефа на Агенцията за национална сигурност.

— Сър, това са последните данни от „КХ-11“. — Той му подаде купчина инфрачервени фотографии, направени от обикалящ в орбита около Земята шпионски сателит. — Същите са като снимките от „СР-1 Рейт“. Боя се, че анализаторите не могат да разберат нищо. Топлинното излъчване на вулкана не позволява определянето на координатите на другите термални изображения.

— По дяволите — изруга Бекър, прелиствайки фотосите. — Щом моите хора не могат да видят руска подводница, не знам как Мърсър е разбрал за нея. Дано да се окажеш прав за него, Дик.

Хена вдигна глава от подредените пред него листове.

— Нямам гаранции, но досега Филип Мърсър не ни е разочаровал. По телефона ме увери, че е определил позицията на „Джон Дори“ и вулкана.

— Ако това е вярно, защо не му заповядаме да ни съобщи координатите? — попита Пол Барнс.

— Господи, Пол, нали се запозна с него. Мислиш ли, че би ни казал нещо?

— Съгласен съм с Дик по този въпрос — отбеляза президентът и потърка зачервените си очи. — В случая трябва да пипаме с кадифени ръкавици, а не със силна ръка.

— Мисля, че получих образ, сър — обади се Томпкинс.

Всички се обърнаха към екрана, където се фокусира образ на красив азиатец, облечен в камуфлажни дрехи. Морските пехотинци зад него бяха залегнали зад пълни с пясък чували и стреляха по невидим враг. На асфалта имаше два танка. Оръдията им бяха насочени към главния портал на Пърл Харбър. Не стреляха, но картечниците бълваха огън. Сцената беше още по-зловеща, защото нямаше звук.

Томпкинс натисна още няколко копчета на командното табло и помещението се изпълни с шума на престрелката. Ожесточеността й беше потресаваща.

— Повторете съобщението си, полковник. Връзката се разпадна за няколко минути — каза Морисън.

— … преди десетина минути, сър.

— Полковник Шинцу, говори адмирал Морисън. Моля, повторете.

— Сър, преди десетина минути тук настъпи хаос. Неочаквано гвардейците и местните жители пред портата откриха огън. Стрелят предимно с малокалибрени оръжия, но гвардейците имат гранатомети и противотанкови ракети. Още не са пристъпили към атака, но това е само въпрос на време.

Полковник Шинцу изкрещя нещо неразбираемо и се наведе зад стената от чували с пясък. Камерата сигурно бе монтирана на тринога, защото не помръдна, когато на не повече от двайсет метра се взриви граната. Образът избледня за миг и после отново се проясни. На екрана пак се появи Шинцу.

— Какво правите, за да ги спрете, полковник?

— Както ни е заповядано, стреляме над главите им, но дадохме много жертви и не знам дали момчетата ми ще останат пасивни още дълго, сър.

— Полковник Шинцу, познавате ли гласа ми? — попита президентът, прикривайки умората си.

— Мисля, че да, господин президент.

— Полковник, вие вършите чудесна работа там, но искам жертвите между цивилните и гвардейците да бъдат минимални. Разбирате ли?

— Да, господин президент — примирено отговори Шинцу, защото това означаваше, че ще загуби още свои хора.

Шумът на престрелката се усили драстично. Шинцу се обърна и връзката отново прекъсна.

Присъстващите погледнаха Томпкинс, който отчаяно въртеше копчетата.

— Съжалявам, но не предават от другия край на линията. Не мога да направя нищо.

— Добре — сухо каза адмирал Морисън. — Свободен си.

Томпкинс облекчено забърза към вратата.

— Можем ли да му имаме доверие? — попита Пол Барнс. — В края на краищата, той е японец.

— Затваряй си проклетата уста, расистко копеле. — Морисън скочи от мястото си. — Шинцу носи униформата на американската морска пехота. Отново поставяш под съмнение почтеността на едно от моите момчета, и Господ да ми е на помощ, но ще смачкам физиономията ти.

— Нека да се успокоим, господа — каза Дик Хена. — Но адмирал Морисън има право. Започнем ли да се съмняваме в мотивацията на нашите хора, по-добре да се приберем вкъщи и да чакаме армагедон.

— Мисля, че вече започна — бавно произнесе президентът и всички разбраха, че той говори за гражданска война. — Голямото врящо гърне къкри в продължение на двеста и няколко години и е на път да кипне. Ако кризата не приключи до два часа, новините от Хавай ще възпламенят буре с барут във всички големи градове в Америка. Бунтовете в Лос Анджелис през 1992 година ще приличат на карнавали.

Президентът мълча няколко минути. Доверените му съветници знаеха, че взима решение, което може да въвлече Съединените щати в най-кървавата война, водена в Западното полукълбо. Съчувствието им не можеше да направи решението по-лесно.

Разрошената му глава беше наведена над масата, а устните му се движеха безмълвно. Дали се молеше на Бога, или искаше съвет от духа на Ейбрахам Линкълн, за когото се говореше, че броди из Белия дом? Той вдигна глава и изправи рамене.

— Том.

Адмирал Морисън го погледна в очите, очаквайки заповедите му.

— Искам да изстреляш във вулкана крилата ракета „Томахоук“, въоръжена с ядрена бойна глава. Ако там има руска подводница, която го пази, тя ще бъде унищожена от експлозията.

Президентът обявяваше война. Съединените щати щяха да се сражават и може би да загубят демокрацията, която бяха създали. За пореден път расовата нетърпимост щеше да тласне Америка към гражданска война, но този път един срещу друг нямаше да застанат Севера и Юга. Онези граници отдавна се бяха размили. Сега битката щеше да се води във всеки град и щат.

— След това заповядай на „Кити Хоук“ и „Инчан“ да угасят светлините си и да напуснат района. Не ги искам близо до Хавай, ясно ли е? Кажи на командира на Пърл Харбър да хвърлят оръжие и да предадат базата.

Присъстващите въздъхнаха.

— Предпочитам да пожертвам Хавай, отколкото да рискувам война. Може би тяхното отцепване ще сложи началото на верижна реакция, но съм готов да поема риска. Не мога да заповядам на нашите войници да убиват американци, каквито и да са последиците.

По лицето му потекоха сълзи.

— Сър. — Дик Хена беше първият, който се осмели да проговори. — А Филип Мърсър? Дори не му дадохме шанс.

— Това е само един човек, Дик. Тук става дума за масова революция, подкрепена от един Господ знае колко души.

— Господин президент — настоя Хена, — ами ако той е прав, че тази революция е организирана под външно влияние? Ако Мърсър успее да се намеси, няма да има бунт.

— Преди два часа разговарях с руския президент, Дик. Той нямаше представа за какво говоря. Мърсър греши, че руснаците са замесени. Всичко е организирано от Такахиро Ониши.

— Ами ако става дума за нещо, което се извършва без знанието на руското правителство?

— Това е малко вероятно. Не вярвам да е така. Операцията е мащабна. Няма начин държавният глава да не знае.

— Някой път попитайте предшествениците си за „Иран Контра“ — язвително подхвърли Хена.

Президентът не обърна внимание на забележката.

— Идеята, че руското правителство не знае за операцията, може да не е толкова невероятна — каза Пол Барнс, почиствайки очилата си.

— Какво искаш да кажеш?

— Днес следобед в река в Банкок е намерен трупът на Генадий Перченко. Ако си спомняте, той беше руският представител на преговорите в Банкок, онзи, който ни надхитри да подпишем заключителния документ, отказвайки се от всякакви законни права върху новия вулкан.

— Имало ли е признаци за външна намеса?

— В моята работа никога няма признаци за нищо, но бих заложил кариерата си, че Перченко е бил убит. Освен това информатор съобщи, че е видял Иван Кериков да пристига в Тайланд няколко дни преди смъртта на Перченко.

— Кой е Иван Кериков?

— Изключително потаен агент на КГБ, сър. Според информаторите в Москва руските власти усилено го издирват. Изглежда са разкрили, че е действал извън правомощията си и има издадена заповед за арест заради присвояване на държавни фондове, техника и персонал и десетина други обвинения, включително убийство. Кериков е привличал вниманието на ЦРУ няколко пъти. Ръководеше екип от убийци и инквизитори в Афганистан в началото на осемдесетте години и беше свързан със свалянето на корейския самолет през септември 1983. След това оглави Седми отдел на КГБ. Седми отдел е една от онези организации, за които знаем съвсем малко. Те сякаш нямат действащи агенти и реални цели, а играят ролята на мозъчен тръст. Ако смъртта на Перченко може да бъде свързана с Кериков, тогава ще имаме определена връзка между вулкана и Седми отдел.

Сам Бекър преглеждаше папката, която му бяха дали преди малко, и изведнъж вдигна глава.

— Ето връзката.

— Какво знаеш, Сам? — обнадежден попита президентът.

— По молба на Пол тази сутрин накарах архивните секции във Форт Мийд да извадят всичко, което имат за съветските геолози от петдесетте и шейсетте години. Данните бяха оскъдни, но извадихме късмет.

От създаването си Агенцията за национална сигурност във Форт Мийд представляваше хранилище за всички разузнавателни данни, събирани от целия свят. В огромния комплекс имаше повече компютърна мощ, отколкото където и да било другаде на планетата, която се използваше за дешифрирането на най-неясните думи или тайни съобщения от врагове и съюзници. Ако нещо бе напечатано, казано по телефонна линия или засечено от сателит, то бе активирано в АНС. От личните обяви в „Йоханесбург Стар“ до скучни разговори между две сестри в Мадрид или предсмъртната въздишка на трима космонавти, тайно задушени на борда на съветската космическа станция „Союз“ през 1974 година, всичко се съхраняваше на магнитни ленти в архивите на АНС.

Бекър вдигна тънката папка.

— Това е от директора на архивите Оливър Лий. Според него данните за персонала на научноизследователска лаборатория край Одеса показват, че някоя си Олга Бородина получава голяма държавна пенсия, откакто съпругът й е починал при инцидент на 20 юни 1963 година. Като се имат предвид параметрите на търсенето, името й е привлякло вниманието на Лий и след още издирвания той открил, че лабораторията е на Седми отдел. Изглежда ЦРУ знае повече от нас за Седми отдел, но връзката е очевидна. Олга Бородина е вдовица на геолог на име Пьотр Бородин.

— Имаш предвид руския специалист по бикиний? — прекъсна го Хена.

— Оказва се, че доктор Мърсър има право и руснаците наистина са замесени, но не и правителството им. — Президентът беше искрено шокиран. — Кериков трябва да е автор на плана, а Ониши — само пионка. Бих казал, че този човек е много дързък. Но фактът, че знаем това, не ни помага. В Хавай се извършва преврат и ценен ресурс може да попадне в ръцете на Кериков. Какво предлагаш, Дик?

— Да дадем на Мърсър срок до сутринта — отговори Хена. — Ако той има план, нека му дадем поне толкова време. От последното предаване видяхте, че в Хавай се мръква. Нощта би трябвало да бъде относително спокойна. Гвардейците нямат екипировка за нощни сражения. Ако до изгрев слънце не получим вест, продължете с плана си, взривете вулкана и предайте островите на Ониши.

Президентът се облегна назад и се вторачи в звукоизолиращите плочи на тавана, а после бързо взе решение.

— Добре, ще дам на Мърсър време до седем часа и след това искам проклетият вулкан да бъде унищожен.

Хена стана. Мърсър бе пристигнал на „Инчан“ преди десет часа и бе обещал да го държи в течение за новините.

— Дик?

— Да, господин президент.

— Защо имаш такова голямо доверие на Мърсър?

Директорът на ФБР спря пред асансьора.

— Аз съм най-вече ченге, сър, а ченгетата се доверяват на инстинктите си.

Въпреки модерната техника в комуникационния център в Белия дом, Хена прекара двайсет изнервящи минути, очаквайки връзка с „Инчан“, а после още десет, докато намерят Мърсър на двеста и трийсет метровия щурмови кораб и го доведат при радиостанцията.

— Крайно време беше да се обадиш.

— Имаш срок до седем часа сутринта — без предисловие каза Хена, — затова по-добре измисли страхотен план с гениалния си ум.

— Какво ще стане в седем? — попита Мърсър.

— Крилата ракета ще взриви вулкана на Бородин и президентът ще предаде Хавайските острови без съпротива.

— Сериозен срок — отбеляза Мърсър и после млъкна, осмисляйки последната информация. — Е, тогава по-добре да тръгвам. Някакъв съвет на раздяла?

— Да. В момента Пърл Харбър е военна зона и можем само да предполагаме, че и на останалите острови са избухнали размирици.

— Изненадан съм, че кротуваха толкова дълго. Нещо друго?

— Открихме категорична връзка между преврата и руски шеф от КГБ на име Иван Кериков. Той е авторът на сценария. За последен път са го видели в Тайланд, но може би вече е в Хавай. А, да, имам екип, който послушва радиолюбители от Хавай през последните няколко дни. Човек на име Кен Питърс, служител на местна телевизионна станция, е влязъл във връзка с един от моите хора в Калифорния. Подозира, че една от репортерките им, Джил Цу, е отвлечена от Ониши. Подготвяла разобличително предаване за него, когато изчезнала.

— Ясно. Трябва да я спася. Друго?

— Жилището на Ониши се охранява от истински фанатици, затова внимавай.

— Не се тревожи, Дик. Къщата на Ониши не ме интересува. Той е само доброволен съучастник, а не командващият парада.

Сигналът от „Инчан“ заглъхна. Хена разбра, че Мърсър е прекъснал връзката, и остави слушалката на вилката. Щом Мърсър не отиваше в дома на Ониши, тогава къде? И щом Ониши не беше главният виновник в тази история, тогава кой?

Хавай

Сетивата на Евад Лурбуд бяха толкова изострени, че експлозията, която отекна над ливадите около къщата, го накара да залитне, сякаш се бе почувствал зле. Сержант Деманов сложи ръка на рамото му.

— Какво беше това, по дяволите? — попита шепнешком едрият Димитрий.

— Не знам — отговори Лурбуд и се вторачи през бинокъла в предната част на стъкленото жилище на Ониши. — Не виждам нищо необичайно.

Деманов, Лурбуд и двама командоси бяха приклекнали зад горичка от разцъфнали рододендрони, посадени като остров сред голямата морава пред къщата. Останалите се криеха на други места.

Бяха стигнали до дома на Ониши, когато сенките на здрача бяха започнали да падат над красивото имение, като се бяха възползвали от джунглата наоколо, за да се приближат на двеста метра от къщата, а после бяха притичвали от една горичка до друга.

Лурбуд и Деманов се намираха на не повече от четирийсет метра от мраморната порта, когато стана експлозията. Звукът беше придружен от ослепителна светлина в едната страна на тъмната къща.

— Не виждам никого в сградата — повтори Лурбуд.

Очилата за нощно виждане му позволяваха да гледа през стъклените стени. Фоайето на главния вход, извитото стълбище и стаите непосредствено вляво и вдясно бяха безлюдни. Лурбуд се приготви да даде знак на мъжете зад него да тръгнат, когато леко раздвижване в къщата го накара да спре.

Някой предпазливо вървеше към стълбището, като предпазливо се оглеждаше. Когато човекът стигна до стълбите, Лурбуд ясно видя щурмовата пушка под мишницата му.

— Имаме компания — напрегнато каза той.

Във фоайето се вмъкна друг силует и забърза нагоре по стълбата.

— Засега са двама — добави Лурбуд. — Но нещо не е наред. Изглежда, не познават разположението в къщата. Странно е охраната на Ониши да действа така.

— Може да е стандартна практика след експлозията — предположи Деманов.

— Не мисля. Смятам, че знам защо никъде в имението не видяхме телохранителите на Ониши.

— Американските командоси са ни изпреварили?

— Да.

— Хубаво — изсумтя Деманов и тихо зареди автомата си.

— Какво става, Кенджи? — изхленчи Ониши.

— Ситуация, която не си предвидил. — Кенджи държеше револвера, без ръката му да трепне. — Също както Кериков продаде теб, а ти продаде Кериков, аз направих това с двама ви.

— Не разбирам, Кенджи.

— Много е просто. Преди осем месеца Иван Кериков ме нае да му докладвам за действията ти.

Ониши се прегърби на инвалидната количка и кимна пораженски. Той вече знаеше какво още ще му каже Кенджи и бремето на истината натежа върху немощното му тяло.

— Кериков трябваше да командва всеки аспект на операцията. Ти беше единственият играч, когото той не контролираше пряко. Ето защо ме завербува, за да е сигурен, че знае какво планираш.

— Но аз те познавам цял живот. Ти си ми като роден син. Как можа да направиш това? — Ониши може и да бе приел предателството, но искаше да научи причината.

— Ти не знаеш нищо за мен, освен онова, което съм ти казал. Вярно е, че отначало гледах на теб като на свой баща и господар, но като всеки син те надраснах. Потърсих свой път и го намерих.

— Чрез Кериков?

Смехът на Кенджи беше безчувствен и толкова подигравателен, че прозвуча като лай на бясно куче.

— Кериков е глупак като теб, старче. Скоро след като той ми отправи изгодното си предложение, с мен се свързаха хора, които ми дадоха още повече. — Кенджи му разказа историята как майка му е станала робиня като „момиче за утеха“ на окупационната японска армия в Корея, за раждането си и как са го продали на родния му баща. — Аз съм наполовина кореец, Ониши. Баща ми се опита да скрие този произход, но аз никога не можах да го пренебрегна. През годините, откакто Кериков се обърна към теб, той трябваше да промени плановете си заради падането на правителството му. Неотдавна, преди ти да започнеш активно да преследваш твоята обречена на провал мечта, Кериков те продаде на група инвеститори. Тази групировка купи вулкана, за който Кериков ти обеща, че ще направи Хавай благоденстваща страна. Но той не знаеше, че после корейските инвеститори се свързаха с мен. Нямам представа как са разбрали за произхода ми, но ми дадоха възможност да докажа кой съм всъщност. И оттогава шпионирам не само за Кериков срещу теб, но и срещу двама ви за моите нови корейски благодетели. Ти нямаш никакъв шанс. Всеки твой ход беше осуетяван от един от съюзниците ми. Ти купи оръжия от Сюлейман ел-азис Сюлейман, а аз предадох египтянина на Кериков. Оръжията, на които толкова много се надяваш, няма да пристигнат. Няма да има и още наемници. Кериков ми нареди да спася някаква жена от кораба на НАОМ, а аз казах на съюзниците ми да я убият във Вашингтон. Кериков те принуди да напишеш онова писмо до президента, възнамерявайки да те изнудва с него, а аз го изпратих в Белия дом, защото знаех, че това ще доведе до анархията, която в момента е обхванала островите.

— Ти си изпратил писмото? — Ониши не направи нищо, за да скрие изумлението си.

— Да. Кметът Такамора беше удобна изкупителна жертва, но аз изпратих писмото. Вулканът беше близо до повърхността и имаше опасност да бъде разкрит, затова бе решено, че твоето писмо ще изиграе ролята на най-подходящо средство за отвличане на вниманието, за да не бъде открит от американците. „Океански търсач“ едва не обърка тези планове, но Кериков се справи с него, реагирайки типично по руски. След като той уреди унищожаването на кораба на НАОМ, аз разбрах, че американците, а вероятно и руснаците, ако са умни, ще се съсредоточат върху теб, но ние, корейците, няма да бъдем заподозрени. Вулканът ще бъде наш, без да сме го създавали или отбранявали. Това беше идеална тройна измама. Докато ти, Кериков и Съединените щати се карате за Хавайските острови и за вулкана, „Хидра Консолидейтид“ ще грабне наградата и никой няма да разбере нищо.

Кенджи се усмихваше подигравателно на немощния старец, когато от терасата нахлу въоръжен човек. Щурмовата му пушка държеше на прицел и Кенджи, и Ониши.

— Всичко е наред — каза на корейски Кенджи. — Това е Ониши. Няма да ни създаде никакви трудности. Гладко ли минаха нещата?

— Да — отривисто отговори корейският командос. — Пазачите на Ониши бяха ликвидирани безпроблемно. Експлозията за отвличане на вниманието беше много успешна. Никой от хората ми дори не е ранен.

— Добре. След няколко минути ще тръгнем за моята къща. Провери дали останалите експлозиви са на мястото си.

Корейският войник започна да говори по портативния радиопредавател.

— Ето кому съм истински верен, Ониши — продължи Кенджи. — Когато казах на корейците за твоя преврат, те решиха, че това е идеалното прикритие, под което могат да превземат вулкана. Съединените щати и Иван Кериков ще бъдат твърде заети, опитвайки се да потушат насилието и да ти затворят устата, за да ни забележат.

В къщата отекнаха изстрели от автоматично оръжие. Кенджи се хвърли на пода и насочи револвера си към вратата на балкона. Корейският войник се обърна така, че да държи на прицел входа. Настъпи тишина.

— Чу се отдолу. Трябва да си пропуснал някой от телохранителите на Ониши. Отиди да провериш. — Кенджи изчака войникът да излезе, а после хвана Ониши и го повлече към спалнята.

Лурбуд отново натисна спусъка на автомата си, когато от храстите вляво от него изскочи човек, който се втурна към предната врата на къщата. Той разбра, че не го е улучил, но изстрелите щяха да забавят противника за няколко важни секунди.

Сержант Деманов последва Лурбуд и заедно с още двама командоси хукна към къщата. Те се приближиха до дебелото стъкло в едното крило и Евад хвърли граната. Стъклото се напука, но не се строши, и след секунда експлодира, разпръсквайки дъжд от кристални парчета. Лурбуд поведе мъжете през дупката, която се отвори. Ботушите им скърцаха по ситните стъкла на тръстиковата рогозка на пода. Един от хората на Кенджи лежеше до отсрещната стена. Тялото му бе разкъсано от остри като бръснач стъкла.

Останалите от групата на Лурбуд също бяха пробили дупки в остъклената къща. Последва ожесточена престрелка, в която и двете страни погрешно предположиха, че врагът е екип от американски командоси.

Фоайето беше изпълнено с барутен дим. Лурбуд предпазливо се приближи до стената. Беше му трудно да различи бойците в пушека. Зад огромна керамична ваза изскочи човек, който насочи оръжието си към него. Сержант Деманов уби нападателя с бърз автоматичен откос.

Евад кимна на Димитрий в знак на благодарност и продължи да се промъква навътре в къщата. В просторното жилище отекваха изстрели. Лурбуд тръгна нагоре по стълбището и няколко куршума рикошираха в дебелите мраморни перила на сантиметри от него.

Той прескочи перилата, разкривайки се за миг на скрития стрелец, и тупна обратно на втория етаж. Удари се в твърдия мрамор и се претърколи веднъж. Наоколо изсвистяха още куршуми. Той продължи да се търкаля, насочвайки огъня на автомата си към неясните очертания на човека в отсрещната страна на фоайето. Куршумите улучиха мъжа в корема. Кинетичната енергия на удара повдигна тялото му и го запрати към стъклената стена. Някъде в къщата изтрещя граната, която разтърси цялата сграда. Върху пода се посипаха огромни стъкла.

Лурбуд скочи и хукна, като в същото време сръчно смени пълнителя на оръжието си. Някой се появи от зловонния пушек и той едва не го надупчи с куршуми, но спря навреме, осъзнавайки, че това е Деманов.

— Колко мислиш, че са? — задъхано попита Евад.

— Десет-петнайсет, а може би дори двайсет. Трудно е да се прецени, защото проклетата къща е огромна.

Над главите им прелетяха куршуми и двамата се скриха под канапето. Друга канонада ги накара да се хвърлят на белия килим на пода.

Когато стрелбата спря, Лурбуд скочи и хукна. Около него отново започнаха да свистят куршуми. Триметровата кристална скулптура зад гърба му експлодира. Той се хвърли на пода между две кожени канапета, като едва си поемаше въздух.

Стрелбата спря за миг. Евад се надигна и ясно видя стрелеца. Откри огън и мъжът падна с три куршума в тялото.

Лурбуд допълзя до поваления нападател. Очакваше да види бял или японец от охраната на Ониши и се стъписа, като установи, че стрелецът е китаец или вероятно кореец.

— Какво става тук, по дяволите?

Евад чу характерния пукот на пистолет и в гърдите на трупа, на няколко сантиметра от ръката му, се заби куршум. Той вдигна автомата и стреля инстинктивно, но улучи само стъкла. Нападателят пъргаво се скри зад японската ризница при завоя на коридора, водещ към апартаментите за гости.

Евад скочи, допря гръб до стената, тръгна по коридора и стреля в безценната ризница, която се разпадна. Зад нея нямаше никого. Той продължи и мина покрай тялото на един от своите хора. Главата на руснака бе завъртяна назад.

— Господи — промълви Лурбуд, като си спомни, че Кенджи, помощникът на Ониши, има черен колан и е ненадминат майстор по бойни изкуства. Сигурно бе работа на Кенджи.

Евад стисна приклада на автомата си и бързо, но спокойно, претърси разкошните апартаменти за гости, изолирайки съзнанието си от престрелката, която продължаваше да бушува в къщата. Вратата в дъното на коридора водеше към стълбището за прислугата.

Той се изкачи предпазливо. По отекващите стъпала не се чуваше нищо освен какофонията на стрелбата.

След няколко минути Лурбуд стигна до върха на стълбището, но от Кенджи нямаше следа. Отвори вратата на площадката, като се дръпна встрани.

Не чу изстрели и надникна зад ъгъла. Стаята беше малка, но обзаведена с вкус — ниско легло, старинен скрин и дамаска на стените. В отсрещната стена имаше огромно вградено огледало. От чертежите на къщата, които екипът му бе получил, Лурбуд знаеше, че е еднопосочно.

Вместо да губи време да търси тайния изход, който Кенджи сигурно бе използвал, Евад изстреля няколко куршума в огледалото. Подът се обсипа със стъкла. Отвъд имаше спалня. На леглото лежеше Ониши. Гол.

Главата му беше отрязана. Ръцете и краката му също. Крайниците бяха на анатомичните си места, но на около пет сантиметра от торса на милиардера.

Лурбуд беше наблюдавал и извършвал едни от най-жестоките изтезания, измислени от човечеството, но гледката го накара да повърне. Съсухреният пенис на Ониши бе отрязан и поставен на няколко сантиметра от слабините. Съдейки по количеството кръв, изтекло оттам, Евад разбра, че това е бил органът, който първи е бил отрязан.

Опитвайки се да се овладее, той се замисли и осъзна, че подобна смърт е отнела повече време, отколкото бе дал на бягащия Кенджи. Или в спалнята пръв е бил някой друг, или Кенджи бе извършил убийството, преди екипът на Лурбуд да атакува къщата.

Присъствието на корейски войници беше озадачаващо, но смъртта на Ониши бе напълно объркваща. Кенджи беше негов помощник от много години и невероятно лоялен. Защо изведнъж се бе променил? Защо бе убил работодателя си? Лурбуд разсъждаваше върху тези въпроси, докато претърсваше помещенията.

Отвъд спалнята имаше голяма всекидневна, обзаведена в модернистичен стил с предмети на изкуството в геометрични и свободни форми. Пирамидалният таван се издигаше високо над главата на Евад.

Излезе на балкона с изглед към имението на Ониши и вдъхна дълбоко влажния въздух, радвайки се, че е вън от изпълненото с дим жилище. Колкото и да беше учудващо, Лурбуд чуваше звуците на нощните насекоми въпреки трясъка на престрелката долу.

Кенджи стоеше на моравата зад къщата. Евад вдигна автомата си, но Кенджи беше твърде далеч. Лурбуд погледна наляво и видя въжена стълба.

Кенджи вдигна ръце над главата си и Евад можеше да се закълне, че чу смях. Пръстите на Кенджи докоснаха копчето на малък радиодетонатор.

Сградата се разтресе и се огъна. Няколко от все още непокътнатите стъкла изскочиха от рамките и полетяха към моравата. Тътенът се засили и къщата започна да трепери, когато серията експлозиви, поставени около основите от хората на Кенджи, се взривиха.

Лурбуд се вкопчи в перилата. Домът се тресеше все по-силно. Колоните, крепящи тежкия стъклен покрив, се напукаха.

Всички подпори се срутиха едновременно и покривът избухна в експлозия от блещукащо стъкло. Стените рухнаха и къщата се превърна в безкраен водопад от стъкла, които убиха всички отдолу, разрязвайки плътта и костите им. Отчаяно сражаващите се корейци и руснаци бяха насечени от невъобразима сила.

Евад усети, че терасата се люлее, когато колоните поддадоха. Осветената пирамида над него се строши. Лурбуд се хвърли под масата, преди стъклата да разрежат въздуха като свръхскоростни куршуми. Руснакът прибра ръката си до гърдите и видя, че три от пръстите му липсват и в дланта е забито дълго осемнайсет сантиметра парче стъкло.

Той изкрещя, когато балконът поддаде. Последното му усещане беше, че пада безкрайно.

На борда на „Инчан“

Мърсър приключи разговора с Хена, учтиво благодари на оператора и излезе от комуникационния център. Изражението му беше непроницаемо и само опитен наблюдател би забелязал лекото напрежение в походката му. Сивите му очи бяха неумолими и лишени от чувства.

Преди няколко години, в деня на раздялата им жената, с която излизаше, каза, че единственият начин да разбере какво мисли Мърсър, е да го попита. Тя се оплака, че изражението му никога не го издава, а очите му, които би трябвало да са прозорци към душата, всъщност са еднопосочно огледало, през което вижда само той.

Мърсър се бе намръщил, но хората от екипажа, с които се размина, биха се съгласили с нея.

Тъй като бе изпратен на „Инчан“ за неопределено време, му бяха дали каюта. Отключи вратата, влезе и се съблече. След като си взе хладен душ, за да се разсъни, Мърсър отново се облече и скри в дрехите си нещата, които бе взел от дома си.

Направи няколко боксови движения, за да се увери, че нищо няма да изпадне от джобовете му и екипировката не пречи на движенията му. Остана доволен и пое няколко пъти дълбоко въздух, за да се успокои. Взе чантата с бойния колан и картечния пистолет и излезе от малката каюта.

По пътя към летателната палуба Мърсър се размина с много морски пехотинци и по сериозните им лица разбра, че не ликуват от перспективата да нападнат родината си.

„Аз също“ — помисли той.

Полетната палуба на щурмовия кораб амфибия беше почти сто метра по-къса от тази на „Кити Хоук“, но също така шумна. Към небето излетя „АВ-8Б Хариър“. Въздушната струя напълни с песъчинки очите на Мърсър.

На палубата имаше няколко хеликоптера „Сий Сталиън“ и „Сий Кинг“. Около тях работеха механици, подготвяйки ги за евентуална битка. Очевидно президентът още не бе заповядал оттегляне. Мърсър предположи, че главнокомандващият ще чака до последния момент.

Той засенчи очи с ръка, огледа палубата и видя хеликоптера, който рано сутринта го бе докарал от „Кити Хоук“.

„Сикорски Сий Кинг“. Пилотът беше лейтенант Едуард Райс.

Мърсър забеляза движение в пилотската кабина.

Едуард Райс му бе казал, че след залез слънце ще пренася товар обратно на „Кити Хоук“. Мърсър беше благодарен, че Хена се бе обадил, преди хеликоптерът да се върне на кораба. Отвличането щеше да бъде по-лесно, след като познаваше пилота.

Приближи се до големия хеликоптер от ляво и със задоволство видя, че вратата за екипажа е отворена. Извади беретата и пъхна глава в пилотската кабина.

— Дошъл си да ме изпратиш? — усмихна се Едуард Райс.

— Пилотирането ти ми хареса толкова много, че военните решиха да се върна с теб — отговори Мърсър.

— Изпратиха те на „Инчан“ само за да те върнат отново на „Кити Хоук“? — Райс поклати глава. — Чувал съм за обърквания с документация, но това е безумие. Качвай се. Ей сега ще получа разрешение за излитане.

Мърсър прибра пистолета и седна на свободното място на помощник-пилота. Имаше чувството, че е в какавида от уреди, лостове и копчета. Райс продължи да проверява изправността на системите на хеликоптера. Чакането да излетят беше мъчително и Мърсър непрекъснато поглеждаше часовника си. До ядрения удар оставаха единайсет часа и половина.

— Да не би да имаш среща? — попита Райс, който забеляза безпокойството му.

— Нещо такова.

— Още две минути и се махаме оттук. — Райс доближи микрофона до устните си и започна да говори с диспечера.

След миг двата турбореактивни двигателя забръмчаха. Стрелките на уредите на таблото потрепериха и се раздвижиха, докато моторите загряваха. Райс ги наблюдаваше съсредоточено. Той дръпна лоста и шумът в пилотската кабина се усили драстично, принуждавайки Мърсър да си сложи каска. Едуард продължи да увеличава тягата и петте големи перки се завъртяха лудешки. Хеликоптерът се издигна в тъмното небе над Тихия океан.

— Фасулска работа — ухили се Райс и се обърна към Мърсър, очаквайки усмивка, но погледна право в дулото на беретата. Изражението му стана сериозно.

— Съжалявам, Еди, но няма да отидем на „Кити Хоук“.

— Предполагам.

Мърсър хвана пистолета за дулото и разби с ръкохватката радиопредавателя, изолирайки хеликоптера от външния свят, а после отново насочи оръжието към Райс.

— Изпълнявам тайна мисия и отвличането на хеликоптер в последния момент беше единственият начин да се погрижа за сигурността си.

— Добре — подозрително каза пилотът.

— Знаеш защо флотата премести тези кораби близо до Хавай. Може да бъдете принудени да нападнете собствената си страна и да убивате собствения си народ. Има шанс да попреча на това. Трябва да отида в Хавай и ти си най-добрият ми избор. Няма значение дали ми вярваш, или не, но ще трябва да ме закараш в Хавай.

— Не работиш за ЦРУ. Неколцината техни агенти, които познавам, просто щяха да извадят оръжие и да издадат заповедите си. Те не обичат да обясняват. Тогава кой си, по дяволите?

— Не работя за ЦРУ, Еди. Сутринта не излъгах, когато ти казах, че съм геолог. Но освен това съм единственият, който може да оправи тази бъркотия.

— Знаеш, че не мога да ти сторя нищо, защото трябва да държа и двете си ръце на лостовете. Затова не се тревожи за мен. Но пътниците ми може да не харесат разходката.

— Пътници? Мислех, че пренасяш товар.

— Когато ги видиш, ще разбереш защо ги наричам товар.

Мърсър знаеше, че Райс не може да напусне мястото си, затова стана и отиде в товарното отделение. Там имаше петима мъже.

Те бяха „тюлени“, морски пехотинци за специални операции, най-добре обучените командоси в американската армия, а вероятно и в света. Мъжете седяха мълчаливо, без да обръщат внимание на шума на хеликоптера, нито на вятъра, който духаше през отворената врата. Командирът погледна Мърсър, преценявайки дали представлява заплаха. Непроницаемите му очи бяха светлосини. Реши, че Мърсър е безобиден, и отмести поглед от него.

Мърсър не бе виждал по-зловещи хора. Райс имаше право да ги нарича товар. Ако ги наречеше пътници, щеше да признае, че са запазили следа от човечност.

Върна се на мястото си и сложи слушалките на главата си.

— Видя ли какво имам предвид? — усмихна се Еди. — За мен няма проблем да отида в Хавай. Всъщност с удоволствие бих хапнал в „Май Тай“. Само ми кажи дестинацията на целта и ще те закарам. И не беше нужно да разбиваш радиопредавателя.

— Защо?

Райс се ухили накриво.

— Обадиха ми се две минути преди да се качиш в хеликоптера. Изглежда шефът на ФБР се е свързал с командира ми. Казал, че може да се опиташ да направиш нещо подобно и командосите щели да бъдат компромис между твоя план и този на президента. Имат заповед да те следват. Може да ти свършат работа.

Мърсър се разсмя толкова силно, че стомахът го заболя.

— Кучият му син — възхити се той. — Нищо чудно, че е директор на ФБР. За първи път отвличам хеликоптер, а се оказва, че жертвите са доброволни съучастници. Съжалявам, че те заплаших с оръжие.

— Всичко е наред. Не ми се случва за пръв път. Вероятно няма и да е за последен.

След час и половина „Сикорски“ стигна до северното крайбрежие на Хавайските острови, летейки на петдесет фута над вълните. Мърсър прекара повечето си време с командосите. Те разгледаха чертежите на къщата на Кенджи и съставиха план за нападение.

Мърсър се върна в пилотската кабина и видя, че лицето на Райс е съсредоточено. Но по изражението му личеше, че освен всичко се забавлява.

Мауи, Молокай и Големия остров останаха зад тях. Хеликоптерът полетя над северния бряг на Оаху. Мърсър се замисли за умрелите китове, намерени там само преди месец. Това бе началото на последвалата верижна реакция. Беше изумително, че такова нелепо произшествие е задействало една от най-големите кризи в Америка.

— Знаеш ли координатите? — попита Райс, без да откъсва поглед от озарените от лунната светлина вълни.

Мърсър прочете координатите на имението на Кенджи, които му бе дал Дик Хена. Еди ги вкара в навигационния компютър, изчака машината да ги обработи и сетне погледна данните. Той издигна хеликоптера над скалите и се отправи към вътрешността на острова. Пейзажът под тях представляваше неясно петно. „Сикорски“ се движеше със сто и четирийсет възела малко над короните на дърветата.

Мърсър се довери безрезервно на авиаторските умения на Райс. Нямаше друг избор.

Минаха над планините и се спуснаха от другата страна, като летяха на трийсетина метра над земята.

— Извършвал ли си такъв полет? — попита Мърсър, опитвайки да се държи спокойно, макар че кокалчетата на пръстите му бяха побелели, докато стискаше облегалките за ръце.

— Да — отговори Райс. — Разбира се, в Ирак, където няма много планини, дървета и сгради, в които да се разбиеш. А ти?

— Да. — Мърсър имитира плътния баритон на Еди. — Разбира се, в Ирак, където няма остроумни пилоти.

Райс се засмя и после рязко издигна хеликоптера, за да избегне няколко високи дървета, стърчащи над джунглата.

Теренът стана равен и той започна да си подсвирква. Мърсър позна „Валкирия“ от Вагнер и разбра какви чувства изпитва Еди.

— Намираме се на десетина мили от целта — съобщи Райс след няколко минути.

— Мишената е лагер имение в средата на стара ананасова плантация. На две мили на север трябва да има поляна. Била е използвана за складиране на инструменти, когато плантацията е била действаща. В южния край има изоставена барака. Ще се приземим там.

Райс не отговори. Гледаше земята долу. Той намали скоростта на трийсет възела и забеляза поляната вдясно.

След миг и Мърсър видя откритото пространство, което беше около един акър. Изоставената метална постройка се намираше в отсрещния край. Вълнообразният покрив беше хлътнал.

— Готови след трийсет секунди — каза Мърсър по микрофона, уведомявайки „тюлените“ в товарното отделение.

Райс рязко сниши хеликоптера. Перките вдигнаха облак прах и видимостта спадна до нулата. Кацнаха близо до бараката.

Когато Мърсър скочи от хеликоптера, командосите вече претърсваха постройката и околността. В района нямаше жива душа.

Въздухът беше горещ и невероятно влажен. Дрехите на Мърсър залепнаха за тялото. Жуженето на насекомите звучеше неестествено силно. Закопча бойния колан на кръста си, извади картечния пистолет от брезентовата си чанта и се обърна към Райс.

— Нали знаеш какво да правиш?

— Ще чакам тук, докато се свържеш с мен. — Еди вдигна миниатюрен предавател, който един от морските пехотинци му бе дал. — Ако не се обадиш до пет сутринта, вдигам гълъбите.

— Точно така.

Мърсър погледна часовника си. Часът беше 21:35. След девет часа и половина президентът щеше да заповяда да изстрелят ядрена ракета и да унищожат вулкана на двеста мили на север. Няколко минути след това Хавай щеше да стане независима държава.

На борда на „Джон Дори“

Макар че „Джон Дори“ се намираше на дванайсет метра под водата, вълнението на повърхността отнасяше подводницата на петнайсет градуса наляво. Радистът се хвана за дръжката, монтирана на тавана, докато чакаше капитан Звенков да му обърне внимание. Звенков отново обсъждаше с офицера изстрелването на ракетата „Сирена“.

— Капитане — прекъсна го радистът. — Кратко съобщение, получено от сушата. Думата „зелено“ бе повтаряна в продължение на пет секунди.

— Много добре. — Звенков погледна часовника си. Часът беше 22:00.

Бе получил единайсет „зелени“ съобщения и вече очакваше парола „червено“, която да го упълномощи да изстреля ракетата. Ако не я чуеше до два часа, Звенков щеше да стигне до хавайския бряг преди зазоряване, за да вземе командосите.

— Добре, офицер, още веднъж, ако обичаш — каза капитанът и продължи да обсъжда друг вариант за ядрената ракета.

Евад Лурбуд прибра сгъваемата антена и изключи радиопредавателя. Нескопосната превръзка на ранената му лява ръка се обагри в червено. Стисна зъби, за да не изкрещи от болка.

Фактът, че беше жив четири часа след нападението срещу дома на Ониши, се дължеше предимно на желязната му подготовка в КГБ. А оцеляването му след срутването на къщата беше истинско чудо.

Когато взривовете бяха експлодирали и стъклената постройка бе започнала да се тресе, той се бе скрил под масата на балкона и така бе спасил живота си. Масата го бе предпазила от водопада от стъкла. Терасата се срути, отнасяйки Лурбуд със себе си. Когато се приземи на моравата на петнайсет метра по-долу, се изуми, че все още е жив. Но не бе съвсем невредим.

Дясното му рамо беше изкълчено, а краката, торсът и лицето бяха жестоко разрязани от парчета стъкла. Дясното му око беше прободено и по бузата му се стичаше прозрачна течност, която капеше върху яката на бойната му униформа.

След подобни сериозни наранявания естествената реакция на тялото беше да изпадне в шок. Но в зависимост от издръжливостта на човека съществуваха много форми на стрес. Докато организмът му се насищаше с ендоморфин и адреналин, Евад полагаше усилия да не загуби съзнание и да остане съсредоточен, и след двайсетина минути бавно се изправи и започна да се движи. От огромната къща на Ониши бяха останали само купчини натрошени стъкла и оголени подпори. Лурбуд тръгна, залитайки сред отломките, като търсеше радиопредавателя си, за да се свърже с „Джон Дори“.

Там, където тежестта на рухналата сграда бе разкъсала някоя жертва, стъклата бяха обагрени в кръв, която изглеждаше черна на бледата лунна светлина. Труповете бяха десетки.

Евад провери всяко тяло, разравяйки стъклата с приклада на оръжието си. Беше невъзможно да разпознае обезобразените корейци и руснаци.

Петнайсет минути преди следващия насрочен контакт с подводницата, Лурбуд намери окървавения, разсечен труп на своя човек с предавателя. От мъжа бяха останали само ивици плът, но предавателят се намираше в брониран пластмасов калъф и бе непокътнат.

Лурбуд се облегна на окървавената купчина и предаде първото си съобщение, повтаряйки думата „зелено“ в продължение на пет секунди.

Борейки се с умората и загубата на кръв, той превърза раните си и внимателно избърса незрящото си око. За да притъпи болката в главата си, постави пълна инжекция с морфин в ръката си. Беше я намерил в медицинския комплект на радиста.

Лурбуд мигновено разбра как човек може да се пристрасти към опиата. Въпреки болката, настроението му се вдигна. Почувства се изпълнен с енергия и реши, че ще оцелее, за да отмъсти на Кенджи. Всичко останало загуби значение — подводницата, вулканът, и дори собственото му състояние. Най-важното беше да отмъсти. Микробусът, с който руснаците бяха пристигнали в имението на Ониши, беше само на километър и половина. Евад можеше да отиде в дома на Кенджи и да го накара да плати скъпо за страданията, които бе причинил.

Съзнанието му беше достатъчно ясно, за да си спомни, че трябва да продължи да предава редовно сигнали до „Джон Дори“. Ако не го стореше, действията на подводницата със сигурност щяха да изложат на риск шанса му да отмъсти на бившия помощник на Ониши.

До микробуса Лурбуд пълзя и залита почти два часа. Осакатеното му тяло остави кървава диря през имението на Ониши. Петнайсетте мили на север му отнеха още час и половина, защото трябваше да спира на всеки десет минути, за да проясни съзнанието си.

Най-после той залегна в плиткия ров на стотина метра от къщата на Кенджи и започна да я оглежда през бинокъла за нощно виждане. Зрението му се замъгли от болката и от въздействието на морфина, докато се взираше с единственото си зрящо око.

Двуетажната къща съвсем не беше величествена като жилището на Ониши, но въпреки това беше внушителна. Двете построени от камък и измазани с бежов хоросан крила се простираха от главния вход като перки на бумеранг. На втория етаж имаше френски прозорци и балкони от ковано желязо. Почернелите плочи на покрива и обширните ливади свидетелстваха, че имението е било плантация в отдавна отминала епоха.

От другата страна на басейна с олимпийски размери имаше отделна къща за гости. Лурбуд предаде поредното съобщение. Знаеше, че разполага с два часа, за да се съсредоточи върху Кенджи. Евад беше професионалист и съзнаваше, че в неговото състояние не е равностоен съперник на японския убиец. Трябваше да планира внимателно. Кенджи владееше бойни изкуства, затова можеше да бъде елиминиран единствено с изстрел отдалеч. Следователно Лурбуд трябваше да го примами да излезе от къщата.

Надигна се, за да разгледа по-добре стаите, като се надяваше, че ще се появи удобна възможност.

Хавай

Уей Хю Донг оглавяваше „Хидра Консолидейтид“, корейския консорциум, който бе купил вулкана от Иван Кериков. Внукът му Чин-Ху седеше на бюрото на Кенджи и пушеше уханна пура. Беше малко над двайсет, но имаше очите на възрастен човек, който е видял много неща, служейки на фамилията си. Когато дядо му заповяда да заведе петдесет войници в Хавай, Чин-Ху се подчини, без да задава въпроси.

Семейството му изпращаше него и по-големите му братя на най-опасните места в света, в търсене на печалба. Независимо дали ставаше дума за контрабанда на слонова кост от изтерзаната от войни Ангола или за откраднати предмети на изкуството от опустошените джунгли на Централна Америка, младите членове на фамилията откликваха с енергичност и инициативност.

Макар и потенциално опасна, тази мисия се бе оказала доста лесна за младия Чин. Местната му свръзка Кенджи бе свършил по-голямата част от работата, така че семейството да не бъде обезпокоявано, когато превземат вулкана. Хората на Чин бяха блокирали летището с помощта на по-фанатизираните войници от Националната гвардия на Хавай, а в Пърл Харбър се наложи да използват малцина, за да подтикнат студентите да открият огън по военната база. Най-трудно беше в къщата на Ониши, където загинаха двайсет от хората му заради неуспешна атака на командоси, по всяка вероятност американци.

Общо взето ролята на Чин беше незначителна. Оставаше само да получи потвърждение от кораба, отправил се към вулкана, че е видял целта. Това щеше да стане едва след десетина часа. Щом семейството му се сдобиеше с вулкана, Чин щеше да изтегли войниците си и да се погрижи бързо да сложи край на размириците в страната. Насилието, обхванало Хавай, служеше на по-голяма цел. След като си осигуряха вулкана, най-добре беше островите да се успокоят.

— Наградата ти ще бъде голяма, Кенджи. Какво ще я правиш?

Кенджи не харесваше младия мъж, който лениво се бе отпуснал на стола му. Чин беше нагъл, недодялан и противен.

— Не бързай. Още не е свършило.

— Командосите се хванаха на номера ти. Атакуваха друга къща, точно както ти планира. Вулканът вече е наш, така че няма за какво да се тревожиш.

— Иван Кериков също мислеше, че вулканът е негов. И Ониши мислеше, че Хавай е негов. Но и двамата грешаха. Няма да повярвам, че сме се успели, докато нашият кораб не пристигне на мястото на вулкана.

Без да коментира повече, Чин започна да разказва поредната история за смелостта си пред лицето на врага.

Бе описал десетина подобни случки по-рано следобед, преди Кенджи да убие Ониши. В разказите на Чин се долавяше хленч, сякаш предизвикваше Кенджи да се съмнява в тях. След като Чин отказа да поведе войниците срещу жилището на Ониши, Кенджи не се нуждаеше от повече доказателства за истинския характер на младия мъж. Историите и Чин му омръзнаха, но въпреки това слушаше, сякаш бе изпаднал в захлас, защото това се очакваше от него.

— Щом оцелях след онзи случай и запазих диамантите в себе си през цялото време, ще се измъкна невредим и сега.

Кенджи стисна юмруци. Можеше да изкорми Чин с голи ръце, без усилие, и мисълта беше приятна, но трябваше да запази спокойствие. След като избягаше от Хавай, съдбата му щеше да зависи от дядото на Чин, и той не искаше да рискува.

— Сигурно знаеш, че всяка операция е различна. Фактът, че си оцелял в миналото, не означава, че си застрахован в настоящето.

Макар че не остана доволен от забележката, Чин не каза нищо.

Кенджи се облегна на стената в кабинета и скръсти ръце на гърдите си, наблюдавайки как Чин пуши пурата си. Годините на подготовка го бяха научили да остава невъзмутим при всякакви обстоятелства. Напрежението би накарало по-слаб човек нервно да крачи напред-назад, но той седеше тихо на мястото си.

— А жената? — наруши мълчанието Чин. — Репортерката, която държиш в градинската барака?

— Какво за нея?

— Тя отказа да ни помогне. Време е да умре.

— Да, може би.

— Аз ще го направя. Искам я пръв.

— Вземи я — безразлично отговори Кенджи, прикривайки болката си.

Отначало Кенджи смяташе да вземе Джил Цу със себе си. В предизвикателната й красота имаше нещо, което му внушаваше желанието да властва над нея. Може би защото тя знаеше за корейския му произход? Съзнаваше, че Джил няма да пожелае доброволно да бъде с него. Разбира се, тя щеше да бъде упоена като американката, която бе спасил преди седмица.

Кенджи знаеше, че това не е решение. Джил трябваше да бъде елиминирана, но така и не можеше да събере сили да го направи. Желанието на Чин беше идеалната възможност. Джил щеше да умре, но Кенджи нямаше да цапа ръцете си.

Чин свали крака от бюрото. Кенджи очакваше, че ще се измъкне от стаята като разглезено дете, чийто баща е отказал да изпълни любимото му желание. Но младият мъж излезе, поглеждайки наперено Кенджи.

Джил не беше сигурна, но й се струваше, че отново е настъпила нощ — петата, откакто бе заключена в бараката за градинарски инструменти. Ако допреше ухо до малкия процеп под вратата, чуваше неспирното жужене на насекомите. Пролуката беше твърде тясна, за да погледне през нея, макар че това вече нямаше значение. В края на краищата, какво беше още една нощ?

Беше й хрумнало да оставя знаци на пода, като драска по бетона с остро камъче, за да проследява времето, но реши, че е безполезно. Знаеше, че ще бъде мъртва, преди да остави няколко резки. Не преставаше да се пита защо бе готова да умре, вместо да съобщи пропагандния материал, който Кенджи й бе дал. Дали почтеността й на журналист струваше повече от живота й?

Не. Джил можеше да го направи и да издекламира каквото й кажат. Можеше да гарантира оцеляването си, но после животът й нямаше да струва пукната пара. Не защото щеше да помогне на онова чудовище Кенджи или защото щеше да излъже обществеността. Джил щеше да разочарова себе си, а това беше нещо, което не можеше да стори.

През целия си живот тя бе гледала на света по личните си стандарти и нито веднъж не бе нарушила собствените си правила. Ако го направеше, щеше да излъже себе си. Джил си спомни за репортажа си за зависимостта от хероин сред учениците в Хонолулу. Шестнайсетгодишно момиче, което си купуваше дрога, като проституираше, отказа да признае, че е пристрастено към наркотиците. То обвини Джил, че е фалшифицирала снимката му, на която си инжектира хероин зад евтин хотел. Девойката бе лъгала себе си толкова дълго, че не можеше да признае дори вещественото доказателство за проблема си. Тя каза на Джил, че следите от убождания от спринцовка по ръцете й са татуировка.

Джил се страхуваше, че ако наруши личния си морален кодекс, ще започне да страда от натрапчиви самозаблуди като онази наркоманка. А да помогне на Кенджи, означаваше да наруши моралния си кодекс. Тя не можеше и не искаше да го направи и щеше да умре заради това.

Съзнанието й се бе изострило по време на самотата през последните няколко дни, подтиквано от същите инстинкти, които бяха запазили живота на човешките прадеди в равнините на древна Африка. Като всяко животно, и човекът можеше да усети опасността много преди да види или чуе заплахата. Джил знаеше, че около нея е възникнала нова опасност. Тя долавяше нещо лошо във въздуха, сякаш това беше физическо усещане.

Почувства го преди около час, предимно като напрежение в атмосферата, нещо като електричество, и скоро усети по-осезаемо доказателство за промяна.

Пазачите в имението на Кенджи се бяха умножили. По чакълената пътека край бараката се чуваха по-често стъпки на ботуши. Новите гардове вървяха по-ритмично и бяха по-бдителни от обичайната охрана на Кенджи. Но от половин час стъпките оредяха. Сякаш новите пазачи изчезваха в нощта. Минаваха покрай бараката на път за джунглата, но не се връщаха.

Изведнъж Джил чу други, по-бързи стъпки, и инстинктивно разбра накъде се е отправил човекът.

Стъпките спряха пред вратата и се разнесе дрънкане. Човекът пъхна ключ в ключалката, превъртя го и отвори. Джил скочи и отстъпи колкото е възможно по-назад.

Натрапникът беше млад, но се държеше пренебрежително като уморен от живота войник. Погледът му беше нагъл, а тънките устни — изкривени в подигравателна усмивка. На кокалестия му хълбок имаше кобур с пистолет.

„Ще ме изнасили и после ще ме убие — помисли тя, сякаш съобщаваше инцидент, случващ се на друг. — Скоро ще умра.“

Чин-Ху се приближи до нея, като свиваше и отпускаше пръсти в нервно очакване. Очите му бяха само тъмни петна на лицето. Приближи още, като лениво масажираше пениса си и се захили по-широко.

Нападателят беше дребен и едва десетина килограма по-тежък от нея. Джил може би имаше шанс да го отблъсне, ако пистолетът му останеше в кобура. Тя недоверчиво наблюдаваше как мъжът разкопча колана си и го пусна на пода. Пистолетът изтрака на бетона.

Вратата зад него беше отворена и я подканяше да се втурне към топлата прегръдка на нощта. Може би щеше да успее да се промъкне покрай него, преди да е извадил оръжието си. Очите й се плъзнаха покрай рамото му, за да обходят откритото пространство отвъд затвора й, и в същата част от секундата Чин-Ху преодоля последните няколко крачки между тях. Той я удари злобно, поваляйки я на земята.

Джил едва не загуби съзнание. Мъжът протегна ръка и започна болезнено да мачка гърдите й.

„Това не се случва с мен — помисли тя. — Не докосват мен.“

Чин-Ху стисна грубо зърното й и Джил изохка. Болката я изтръгна от мрака, който се спускаше пред очите й. Зъбите му бяха криви и пожълтели, а дишането учестено. Очите му се бяха присвили и на лицето му бе изписано сладострастие.

В секундата, в която Джил мигна, за да прогони сълзите, една ръка се уви около врата на нападателя и го изправи на крака.

Когато Чин усети, че нещо не е наред, гръклянът му вече бе почти прекършен. Опита се да разхлаби хватката, но ръката го държеше здраво. Тялото му започна да се гърчи конвулсивно. Чин замахна с лакът, но в удара му липсваше сила. Стегнатите около гърлото му пръсти изкараха въздуха от белите му дробове. Езикът му се подаде между устните, като се разкъса от зъбите и се обагри в червено. Вратът му се пречупи с противен звук.

Свлече се на земята. Погледът на Джил се плъзна по краката зад трупа на изнасилвача. Когато стигна до лицето на човека, който я бе спасил, тя бе поздравена от уморена усмивка и очарователни сиви очи.

— Ако той е единственият ми съперник за любовта ти, обзалагам се, че си свободна за вечеря утре. — Мърсър се усмихна, но после коленичи и разгледа синините по лицето й. Щяха да останат няколко седмици, но не бяха сериозни. Очите й се проясняваха, затова той не беше твърде загрижен, че репортерката има мозъчно сътресение. Бяха изумителни — дълбоки и черни — и го гледаха с такова доверие, че Мърсър се вторачи в тях много по-дълго, отколкото беше необходимо. Чувствата, които се бяха насъбрали в нея през последните пет дни, се изляха, когато Джил сложи глава на рамото му и се разрида. Той зашепна утешително, милвайки гъстите и черни коси.

— Спасена си, Джил.

— Откъде знаеш името ми?

— Ти си нищо несъзнаваща жертва в голям заговор, който съм дошъл да спра.

— Знаеш за Такахиро Ониши и преврата му? — настойчиво попита тя. Издръжливостта й го изуми.

— Знам всичко. — Мърсър свали дългите й ръце от врата си. — Джил, трябва да те оставя тук за малко, но съм сигурен, че повече никой няма да ти досажда. — Мърсър посочи мъртвия мъж. — Той вероятно щеше да те убие, затова сега всички мислят, че си мъртва. Когато Кенджи бъде елиминиран, ще се върна да те взема. На около две мили оттук ме чака хеликоптер.

— Разбирам — спокойно каза тя. — Как ти е името?

— Повечето госпожици ме наричат сър Ланселот, но ти можеш да ми викаш Мърсър.

Джил го възнагради с усмивка. „Господи, колко е красива, дори в това състояние“ — помисли той.

Един от „тюлените“ измъкна трупа на Чин от бараката. Мърсър затвори вратата, но не я заключи, и погледна тялото.

— Кореец — възкликна той, разглеждайки лицето му. — Кой е той, по дяволите?

Морският пехотинец гледаше равнодушно, без да коментира.

Докато се приближаваха към бараката, Мърсър и екипът му бяха убили осем азиатски пазачи. Някои бяха в дрехи като на мъртвеца в краката му, а други — в цивилно облекло. Не отделиха време да огледат отблизо жертвите и предположиха, че са личните телохранители на Кенджи. Откритието, че убитите мъже са корейци, добавяше нов щрих към положението.

— Не знам на чия страна са тези типове, но ще допуснем, че не са съюзници. — Мърсър говореше по-скоро на себе си, отколкото на командосите. — Едва ли са знаели, че ще дойдем, затова елементът на изненадата е на наша страна, но доколко е резултатен срещу неизвестна сила?

Поведе ги към вътрешността на имението. Като използваха растителността за прикритие, те стигнаха до къщата за гости. Басейнът пред тях блестеше на светлината на подводните лампи. Къщата на Кенджи се намираше на двайсетина метра. Мърсър огледа задната част на двуетажната сграда с очилата за нощно виждане, взети от морските пехотинци, и преброи поне петнайсет въоръжени мъже, които бавно крачеха из стаите и оглеждаха имението.

Около пет минути му бяха нужни, за да осмисли положението. Разпореди се и командосите, без да задават въпроси, тръгнаха, сливайки се с нощта.

Чакането беше мъчително. Докато се подготвяше психически за предстоящата атака, той непрекъснато си представяше Джил Цу. Мърсър се усмихна. Как бе възможно да мисли за секс в подобен момент? Първият изстрел от автоматично оръжие раздра тишината.

Както им бе заповядал, „тюлените“ бяха заобиколили къщата и бяха открили огън. Мърсър хукна по моравата в задния двор, като молеше Бога хората в къщата да насочат вниманието си към звуците от престрелката и да не го забележат. Тичаше наведен, очаквайки изстрел от мъжете на втория етаж.

Измина двайсетте метра до къщата за рекордно време и се покатери на малка палма. Когато стигна върха, дървото се огъна под тежестта му и Мърсър скочи на балкона на втория етаж. Стрелбата в предната част на къщата се усили.

Той ритна френските прозорци, хвърли се на килима и се претърколи в случай че в стаята има пазач. Изправи се на колене и огледа помещението. Нямаше никого.

Махна очилата за нощно виждане и пое дълбоко въздух, за да се успокои. Звуците от престрелката долу бяха заглушени от дебелите стени на дома. Мърсър протегна ръка към вратата, когато забеляза сянка на светлина в процепа отдолу. Постави пръсти на валчестата дръжка и безшумно я превъртя. После отвори рязко вратата и вдигна картечния си пистолет. Пазачът бе изненадан. Мърсър го дръпна в стаята и заби в корема му дулото на оръжието си. Усети, че тежестта на мъжа го блъска назад, и натисна спусъка. Деветмилиметровите куршуми надупчиха пазача. Кръвта му изпръска стената отзад.

Мърсър извади окървавеното дуло от тялото и се обърна към широкия коридор. В една от другите стаи се вмъкна облечен във военна униформа кореец. Мърсър успя да изстреля един откос и улучи мъжа в горната част на гърба. Бързата проверка показа, че един куршум е бил фатален, докато другите бяха надупчили рамката на вратата.

Огледа останалата част на етажа. Елегантните стаи за гости в двете крила бяха безлюдни. Картечни пистолети и гранати разбиха мазилката на долния етаж и разтърсиха стените на старата къща. Мърсър спря в началото на стълбите.

Изведнъж го обзе страх. Не беше чувал толкова ожесточена престрелка. По стълбището отекваха ужасяващи предсмъртни викове. Преживяванията му в Ирак и във Вашингтон не бяха нищо в сравнение с това. Тогава той беше в засада и нямаше време да разсъждава, а в офиса на „Океански превози и товари“ в Ню Йорк чувстваше, че малко или повече владее положението. Сегашният ад обаче беше нещо съвсем различно. Мърсър се готвеше да се включи доброволно в кръвопролитно сражение и това го ужасяваше. Слезе по махагоновите стъпала, като държеше пръста си на спусъка на картечния пистолет.

Сред стъклата от строшените прозорци на полуетажа лежаха два трупа. Единият беше облечен във военна униформа, а другият — в черен костюм. Вторият очевидно беше от хората на Кенджи. Във въздуха се носеше гъст дим, който опари очите на Мърсър. Наоколо като разгневени оси свистяха куршуми и шрапнели. Атаката на „тюлените“ очевидно не бе загубила остротата си. Някой изкрещя в съседната стая. Благодарение на чертежите, които Дик Хена му даде, Мърсър разбра, че стенанието се чу от главното фоайе.

Осъзна, че някой го е забелязал, едва когато в перилата до него рикошира поток от куршуми, разсичайки дървото като резачка. Мърсър се претърколи надолу по стъпалата и когато се приземи на мраморния под, видя силуета на убиеца, очертан в рамката на вратата на трапезарията. Мърсър стреля, но само веднъж, защото в пълнителя му бе останал един патрон. Куршумът улучи корееца в рамото и го завъртя, но не го уби.

Без да изпуска картечния пистолет „Узи“, той започна да се обръща към Мърсър, който се хвърли на килима и докато летеше, протегна ръка към беретата в кобура си. Пазачът не можа да се прицели и приземявайки се, Мърсър изстреля четири-пет куршума в него.

Отново пъхна беретата в кобура, сложи нов пълнител в картечния пистолет, промъкна се през вратата, водеща към главното фоайе, и застреля трима пазачи, скрили се под разбитите прозорци.

От чертежите на къщата Мърсър знаеше, че кабинетът на Кенджи се намира от другата страна на преддверието, през няколко стаи след трапезарията.

Друг гард го забеляза, докато Мърсър тичаше през фоайето, и в мрамора под краката му рикошираха куршуми. Мърсър се изви рязко и после се хвърли в трапезарията, падайки върху голяма, красиво наредена маса. Той строши порцелановия сервиз и го превърна в купчина скъпо струващ боклук върху лакирания дървен под. Претърколи се до отсрещния край на масата и събори няколко стола.

После се изправи на колене и подпря на масата картечния си пистолет. Парчета порцелан се забиха дълбоко в коленете му.

В същия миг експлозия разтърси фоайето — морските пехотинци взривиха масивната предна врата. Трапезарията се изпълни с пушек и кореецът, който току-що бе стрелял по Мърсър, влезе залитайки в помещението. Очевидно бе стоял до вратата и в тялото му се бяха забили трески. Смъртоносният изстрел на Мърсър беше облекчение за него.

Мърсър нахлу в кухнята. Подът и стените бяха облени в кръв, която бе образувала локва под двата трупа, сгърчени под строшените прозорци. „Тюлените“ си знаеха работата. Мърсър се върна в трапезарията и предпазливо отвори външната врата. Съседната стая вонеше на пушек. Към тавана се извисяваха пламъци от разбит телевизор на няколко метра от голямо кожено канапе.

Един от пазачите на Кенджи се опита немощно да вдигне оръжието си, но от лявото му рамо липсваше голямо парче. От раната струеше кръв.

Мърсър хладнокръвно го застреля между изпълнените с омраза очи. Облеченият в униформа кореец в ъгъла вече беше мъртъв.

Мърсър пое няколко пъти дълбоко въздух, докато сменяше пълнителите. Погледна часовника си и се изненада, като видя, че са изминали само шест минути, откакто бе хукнал към палмата в задния двор. Заради прилива на адреналин му се бе сторило, че са изтекли шест часа, но въпреки това всеки миг се бе запечатал в паметта му като филмов кадър. Престрелката навън затихваше. Мърсър нямаше представа дали е намалял броят на морските пехотинци, или на пазачите.

По цялата дължина на северното крило на къщата минаваше широк коридор. Прозорците вдясно бяха разбити, а вляво имаше стаи — библиотека, зала за билярд и малко кино. Последната врата водеше към кабинета на Кенджи. Мърсър се промъкна крадешком в коридора, като бързо проверяваше всяко помещение. Вратата на стаята преди кабинета беше отворена и когато се приближи, някой го ритна с невероятна сила. Оръжието изхвърча от ръцете му. От пръста му на спусъка се откъсна парче месо. Преди да има време да реагира, под сърцето му се заби юмрук, който изкара въздуха от белите му дробове.

Той залитна няколко крачки, като масажираше ребрата си. В коридора излезе Кенджи. Беше в черни дрехи, бос. Черните му очи блестяха от омраза.

— Не знам кой си, но ще ми достави огромно удоволствие да те убия заради онова, което направи. — Гласът му беше абсолютно безчувствен и сякаш отекваше някъде отдалеч. Кенджи очевидно нямаше душа.

Мърсър се опита да извади пистолета си, но Кенджи протегна крак с бързината на змийски език и изби беретата от пръстите му. Макар че Кенджи беше двайсетина години по-възрастен от него, Мърсър не хранеше надежди, че ще го победи. Дори и да не беше последната изтощителна седмица, пак щеше да е лесна плячка за Кенджи.

— И ти ли си някое от момчетата за мокри поръчки на Кериков? — попита Кенджи и ритна Мърсър в ребрата.

Мърсър се свлече надолу по стената, като се вкопчи в грапавата мазилка, за да се задържи. Имаше чувството, че са го блъскали с бейзболна бухалка в гърдите.

— Какви ги говориш? — изхриптя той.

Кенджи го удари с юмрук в стомаха и когато Мърсър се преви на две, го ритна в лицето. Кенджи се завъртя, а Мърсър се просна на каменния под и повърна. От носа и устата му потече кръв. Въпросът на Кенджи го бе стъписал не по-малко от жестоките му удари. Зашеметен от ритниците, Мърсър не беше сигурен дали е чул правилно.

— Не съм от руските ти съюзници.

Кенджи отново вдигна крак, но Мърсър успя да парира удара с ръка. Кореецът загуби равновесие и даде на Мърсър няколко ценни секунди да се изправи.

— Между другото, къде са руските ти благодетели? — през стиснати зъби добави Мърсър, докато Кенджи обикаляше около него.

— Мъртви са като Ониши — подигравателно се изсмя Кенджи и изпълни комбинация от удари. Първият улучи Мърсър в черепа, а вторият спука още две от ребрата му. Въпреки болката, Мърсър успя да реагира, но юмрукът му сякаш само отскочи от мускулестите сухожилия на гърлото на Кенджи.

— Също като Ониши и руснаците бяха пионки, които аз и истинските ми съюзници използвахме и изхвърлихме.

— Корейците? — попита Мърсър и постепенно започна да разбира.

— Те ме подкрепяха месеци наред в измамата срещу Иван Кериков и Ониши. — Кенджи дори не се беше задъхал, докато Мърсър едва си поемаше въздух. — Ние задействахме жалкия преврат на Ониши и Кериков и отклонихме вниманието на американците от вулкана и богатството му. За Кериков превратът беше средство за постигане на друга цел, а за Ониши представляваше дългогодишна мечта. Но за нас беше просто маневра за отклоняване на вниманието.

— Ти си се възползвал от плана на Кериков и си присвоил идеята и агентите му. Тогава ти си спасил Тиш Талбът от „Океански търсач“? — Мърсър трябваше да накара Кенджи да продължава да говори, надявайки се, че някой от командосите още е жив и ще го спаси.

— Както ми заповяда Кериков заради Валерий Бородин. Но тя не влизаше в плана ми, затова съюзниците ми наеха неколцина убийци да я екзекутират във Вашингтон.

— Но не можаха. — Мърсър успя да се усмихне иронично. — Тиш Талбът е жива и здрава.

— Ти?

— Да.

— Няма значение. По-късно ще я убия.

— Как ли пък не — възрази Мърсър. Омразата му вдъхна безразсъдна смелост.

Той се хвърли върху Кенджи, забивайки рамо в гърдите му. Двамата паднаха и се блъснаха в стената. Мърсър се съвзе миг преди Кенджи и нанесе три силни удара по мускулестото му тяло. Кореецът изохка, но въпреки това сграбчи Мърсър и го тръшна на пода. Мърсър се изправи доста бързо.

— Мислех, че убийството на Ониши ще ми достави върховно удоволствие, но сега съзнавам, че твоята смърт ще ми подейства още по-добре — заплашително каза Кенджи, приближи се до Мърсър и го ритна с всичка сила.

Мърсър се наведе назад, без да обръща внимание на болката в гърдите си, и докато се изправяше, извади ножа от бойния си колан.

Стоманеното острие разряза петата на Кенджи. Ударът натроши фините костици и спря атаката му. Мърсър замахна отчаяно, разкъса коремните мускули и диафрагмата на Кенджи и проби левия му бял дроб.

Противникът му залитна назад, издърпвайки ножа от пръстите на Мърсър, и паникьосано се вторачи в острието, стърчащо от гърдите му.

— Ти — прошепна той. От устата му се разхвърчаха пръски кръв.

Мърсър бе паднал на пода след атаката и нямаше сили да стане, затова когато Кенджи издърпа ножа от тялото си и насочи окървавеното острие към него, нямаше как да се защити. Жестокостта на Кенджи се изчерпваше заедно с изтичащата му кръв, но въпреки това той имаше достатъчно време да убие последната си жертва. Мърсър лежеше неподвижно на пода и нямаше как да избегне приближаващия се към него нож.

Първият куршум спря Кенджи, а вторият прониза гърдите му, разкъсвайки сърцето и вече наранения му бял дроб. Последният пръсна черепа му.

Мърсър се обърна и видя как един от морските пехотинци пада облян в кръв на пода. Изминаха цели шейсет секунди, преди да се съвземе и да стане да провери как е раненият командос. Мърсър го обърна по гръб и се изуми. Мъжът, който бе спасил живота му, не беше морски пехотинец.

Лицето на непознатия представляваше маска от засъхнала кръв. Той успя да отвори невредимото си око.

— Спасибо.

Мърсър се стъписа за миг, като чу руска реч, но после всичко му стана ясно.

— Кериков.

— Не. — Мъжът се закашля и изплю храчка кръв на пода. — Аз съм Евад Лурбуд, майор от КГБ, Седми отдел, помощник на Иван Кериков. Благодаря ти, че ми даде възможност да убия онази свиня.

— Къде е Кериков?

— Чух, че е заминал за Европа. Кой знае? Ти си от американските специални сили, да?

— Аз съм онзи, който провали операцията ви.

— Съмнявам се — усмихна се Лурбуд. — Никой не може да обърка резервните варианти, които сме предвидили.

— Обзалагам се, че хората ви в Ню Йорк няма да са съгласни с теб.

— Ти ли беше?

Мърсър се усмихна скромно.

— Нищо работа. Но доведе до различни интересни неща като например замаскирана подводница на име „Джон Дори“, изкуствено създаден вулкан и отдавна умрял, но възкръснал учен.

Лурбуд се стъписа, като чу колко много знае Мърсър.

— Допуснахте достатъчно дребни грешки, за да разкрия малката ви дяволия. — Мърсър започна да отброява на пръстите на ръката си. — Когато е била изтеглена на борда на „Джон Дори“, Тиш Талбът е видяла емблемата на комина и е чула екипажа да говори на руски. А после сте използвали кораб на „Океански превози и товари“ за официалното й спасяване. Това ме улесни да разкрия връзката с „Феникс“, с който сте започнали операцията. И не сте наблюдавали Валерий Бородин достатъчно отблизо, след като е успял да изпрати телеграмата, с която ме замеси в тази история. Предполагам, че в края на краищата можете да обвините него за провала си. Ако не беше телеграмата, никой нямаше да заподозре нищо. Жалко, че агентите ви тук, в Хавай, се обърнаха срещу теб. Когато избираш съюзници, хубаво е да се увериш в истинските им мотиви. Ониши искаше независима държава повече от вулкана, а Кенджи трябва да е имал причина да включи корейците. — Мърсър бе взел картечния си пистолет и бе насочил дулото към гърдите на Лурбуд.

— Не можеш да ме убиеш.

— Защо, по дяволите? — спокойно попита Мърсър.

— Ако до час и половина не се обадя на „Джон Дори“, оттам ще изстрелят ядрена ракета към вулкана.

Мърсър забеляза черния калъф на предавател, притиснат от тялото на Лурбуд, хвана найлоновата каишка и я издърпа, а после извади беретата си и спокойно изстреля два куршума в пластмасовата кутия. Предавателят разпръсна искри и пушек и изгоря.

Мърсър го пусна до главата на руснака.

— Някакви други разменни монети?

— Аз съм майор от КГБ и струвам много за ЦРУ.

— Предположението, че работя за ЦРУ, трябва да е заразно заболяване. Ти си третият или четвъртият човек, който мисли така. Жалко. Аз съм геолог, а не шпионин. — Мърсър насочи към Лурбуд пистолета си и изстреля последния патрон.

Той уморено тръгна по коридора към главния вход на къщата. Вярваше на Лурбуд за ядрената заплаха от страна на „Джон Дори“. Ако Кенджи и корейските му съюзници бяха успели да измамят Кериков, Мърсър не се съмняваше, че руският шпионин ще измисли някакво отмъщение и по всяка вероятност ще унищожи вулкана и бикиния. Срокът от час и половина усложняваше нещата до краен предел.

Мърсър минаваше покрай последния френски прозорец преди всекидневната, когато някой се хвърли през остатъците от стъклото. Успя да отскочи встрани, като се завъртя във въздуха и се прицели. Нападателят падна на пода, претърколи се, изправи се на колене и насочи оръжието си към главата му.

— Съжалявам, че те уплаших, доктор Мърсър, но отвън не можах да разбера кой е — извини се водачът на „тюлените“ и спусна картечния си пистолет.

— Господи — задъхано възкликна Мърсър. Сърцето му биеше като обезумяло. — Бях твърде стъписан, за да се уплаша.

Униформата на командоса беше толкова окъсана, че бе почти неузнаваема. Раната на рамото му кървеше обилно. Въпреки болката, която несъмнено изпитваше, очите му бяха безизразни.

— Какво е положението? — попита Мърсър.

— Всички пазачи са мъртви и сградата е претърсена, но изгубих целия си взвод.

— Съжалявам — каза Мърсър и стана.

— Това е нашият дълг.

— Свържи се с хеликоптера и кажи на пилота да се приземи в задния двор. Тази вечер имам още работа.

Докато морският пехотинец говореше по предавателя, Мърсър се разходи из трапезарията и кухнята. Без да обръща внимание на двата трупа, той претърси трите големи хладилника, докато намери нещо свястно за пиене. Макар че бирата „Кирин“ съвсем не му беше любимата, Мърсър изгълта две бутилки за рекордно време, а после излезе в задния двор и обиколи басейна.

Джил Цу бе избягала от бараката след края на стрелбата и се криеше зад къщата за гости, когато го видя. Жилището на Кенджи гореше на няколко места и на светлината на пламъците чертите на Мърсър изглеждаха сурови и непреклонни.

Над имението се разнесе бръмченето на хеликоптера и заслепяващите му прожектори потърсиха място за приземяване.

Мърсър се приближи до Джил и я прегърна. Тя се притисна до него, без да си дава сметка за болката в ребрата му.

— Всичко е наред. В безопасност си. Кенджи е мъртъв. Джил, трябва да те оставя тук с един от хората ми за известно време.

Тя го погледна с красиви, но уплашени очи.

— Не може ли да ме вземеш с теб?

— Не мога. Имам още много работа — отговори той и нежно я целуна.

Мърсър махна ръцете й от врата си и кимна на командоса.

— Опитай да се свържеш с „Инчан“, може би чрез Пърл Харбър, и им кажи да изпратят друг екип. Не се доверявай на местните власти. И я пази с цената на живота си.

Той хукна към хеликоптера. Еди излетя мигновено, издигайки се над тъмната джунгла.

Мърсър сложи слушалките.

— Карай на север, колкото можеш по-бързо.

Еди увеличи тягата и се обърна към него.

— Не мисля, че си хомосексуалист, затова вероятно целуваше жена там долу — ухили се той. — Къде я намери в разгара на престрелката, по дяволите?

— Трябва да знаеш къде да търсиш — усмихна се Мърсър, отвори последните две бири, които бе взел от кухнята, и му подаде едната.

— Не пия по време на полет — отказа пилотът.

— Не съм от Федералното авиационно управление, нито от военноморския флот, затова не се тревожи.

— Добър довод — отвърна Еди и отпи голяма глътка.

— Морските пехотинци оставиха ли водолазна екипировка на борда?

— Да. Както ме помоли, прерових нещата им, докато чаках. Има кислородни бутилки, дихателни апарати, маски.

— Хубаво — рече Мърсър, извади лист от джоба на панталона си и го подаде на Райс.

— Какво е това?

— Координатите на руска подводница, която се готви да започне ядрена война. — Мърсър бе изчислил позицията на „Джон Дори“ от инфрачервените снимки, предоставени от Агенцията за национална сигурност. — Вкарай ги в компютъра и давай натам.

— Проблем — каза Райс, след като изпълни молбата му. — Имаме достатъчно гориво да стигнем, но не и да се върнем.

— Има голяма вероятност да не се върнем.

— Защо ли си знаех, че ще го кажеш? — измърмори Еди.

Час по-късно хеликоптерът летеше над океана. По предното стъкло тракаха капки проливен дъжд. Чистачките бяха почти безполезни. От време на време в небето проблясваше светкавица, която осветяваше пилотската кабина.

Мърсър бе облякъл неопренов костюм и седеше мълчаливо, наблюдавайки как Еди Райс върши работата си. Тесният неопрен стягаше гърдите му и облекчаваше болката от спуканите му ребра. Ръката му несъзнателно лъскаше дулото на картечния пистолет, сякаш Мърсър беше в дома си и работеше върху железопътната релса. В съзнанието му се въртяха стотици въпроси — за Кенджи, за корейците, за Кериков и за Лурбуд, но той се опитваше да ги прогони. Трябваше да остане съсредоточен върху настоящето и след това да мисли за миналото.

Двамата с Еди летяха към мястото на предстояща ядрена експлозия. Провалът би означавал не само смъртта им, но и загубата на едно от най-великите изобретения на човечеството. Ползите от бикиния бяха твърде големи, за да ги изпуснат, и Мърсър нямаше намерение да си позволи неуспех.

— Колко остава до целта?

— Десетина минути.

Мърсър погледна часовника си.

— Лурбуд заплаши, че „Джон Дори“ ще изстреля ракетата след трийсет минути.

— Вече летим с десет възела над границата за безопасност на хеликоптера при тези условия.

— Направи ги двайсет и ще те черпя една вечеря в „Май Тай“.

— Господи, бих се възползвал веднага от предложението ти — рече Еди и увеличи тягата.

Хеликоптерът се тресеше в бурята, докато Райс се опитваше да лети под обхвата на радара на „Джон Дори“. Заобленият нос докосваше белите гребени на вълните.

— Бинго — извика след минута Еди. — Целта е пред нас.

— На какво разстояние?

— Една миля.

— Спусни се. Ще преплувам остатъка. Щом скоча, издигни се отново, но бъди готов да ме вземеш, когато корабът експлодира. Приближи се откъм кърмата и се погрижи никой друг да не се качи в хеликоптера освен мен и човека, когото ще доведа.

— Казах ти, че нямаме достатъчно гориво да се върнем в Хавай.

— Няма значение. Все някой ще се досети, че сме тук. — Мърсър не искаше да му каже, че ако морските пехотинци не успеят да стигнат до Пърл Харбър, президентът ще заповяда ядрен удар срещу вулкана само след три часа.

— Знаеш ли, че си откачен?

— Това е главната причина да не мога да си направя застраховка „Живот“.

Бръмченето на моторите намаля и перките превърнаха океанската вода в солена мъгла, когато Райс спусна хеликоптера. Мърсър чакаше на отворената врата, като се потеше в неопреновия костюм. На гърба му бяха прикрепени две кислородни бутилки. Около кръста си носеше непромокаема чанта, съдържаща някои вещи от екипировката на командосите. На десния му прасец бе завързан нож. Докато се приготвяше, той се опитваше да си спомни всичко, на което Страшилището го бе научил за гмуркането преди много години в наводнената мина край Ню Йорк.

Щом коремът на хеликоптера докосна бурното море, Мърсър захапа шнорхела, пое глътка хладен въздух и скочи.

Водата беше по-топла, отколкото очакваше. Той погледна компаса на китката си, за да се ориентира, и заплува към „Джон Дори“.

Мърсър бе направил две съдбоносни предположения, докато скачаше от хеликоптера. Първото беше, че корабът, който радарът бе засякъл, е „Джон Дори“. Имаше вероятност плавателният съд пред него да е друг. Второто се отнасяше за корпуса на съветската подводница. Ако между подводната лодка и фалшивите прегради на товарния кораб нямаше пролука, той нямаше да има достъп до плавателния съд. Ако грешеше и в двете си предположения, Мърсър щеше да бъде мъртъв много преди руската ракета да се взриви.

След като плува няколко минути, той усети вибрации във водата — бръмчащите мотори на голям кораб.

Издигна се на повърхността и в дъждовната нощ видя сигналните светлини на товарен съд на около двеста метра отпред.

Отново се гмурна и упорито продължи да плува към „Джон Дори“. Краката го заболяха, дишането му се учести.

Звукът на витлата на кораба се усили, но той остана скрит в мрака. Мърсър се поколеба дали да запали водолазното фенерче от страх да не го види някой на палубата, но накрая реши да рискува.

Носът на „Джон Дори“ беше на не повече от три-четири метра и се приближаваше със скорост осем възела. Мърсър се гмурна надълбоко, но реакцията му закъсня със секунда. Стоманените плоскости на носа охлузиха тялото му и разкъсаха дебелата гума на неопреновия костюм. Грапавата кора от морски жълъди остърга кожата му като хиляди малки ножове.

Изкрещя от болка и усети, че губи съзнание, но успя да се съвземе. Разполагаше само с няколко секунди да намери за какво да се хване, преди плавателният съд да го подмине.

Вдигна фенерчето и видя гладката извивка на корпуса на подводницата. Между силуета на товарния кораб и подводната лодка имаше пространство. Мърсър се провря през пролуката.

Подаде глава над повърхността, изплю шнорхела и вдъхна топлия влажен въздух. Водата в широкия един метър отвор се пенеше във водовъртеж, който го понесе заедно с кораба.

Мърсър знаеше, че няма време за губене, затова не погледна часовника. Беше сигурен, че подводницата заема позиция, за да изстреля ракетата, и незабавно се залови за работа. Прикрепи към корпуса магнитните мини, които бе взел от запасите на морските пехотинци, настрои таймерите и ги активира.

После започна да се катери по стоманените обръчи между фалшивия товарен кораб и подводницата. Изкачването беше мъчително заради наранените му ребра и водолазната екипировка на гърба му. Искаше му се да я захвърли, но се нуждаеше от нея, ако смяташе да избяга заедно с Валерий Бородин. Стигна до върха и погледна часовника си. До изстрелването на ракетата оставаха четири минути.

„По дяволите.“

Грапавите стоманени обръчи бяха ожулили ръцете му. Кръвта от раните капеше по палубата пред купола на подводницата. Празната надстройка на товарния кораб се извисяваше на десетина метра над главата му. Подобното на пещера пространство отекваше от съскането на водата, минаваща покрай корпуса и въртящите се витла. Въздухът миришеше на дизелово гориво и солени вълни. Мърсър безшумно пусна в ъгъла водолазната екипировка и плавниците.

Оставаха две минути.

Той се качи по стълбата на купола и чу приглушени гласове. Езикът несъмнено беше руски.

Мърсър подаде глава през люка и се усмихна дружелюбно на двамата стъписани офицери в купола.

— Заведете ме при командира си — ухили се той. Изтощението и адреналинът го бяха замаяли и заместваха смелостта.

Офицерите мигновено извадиха пистолети. Единият извика нещо на останалите в подводницата. Подканван от груби жестове с дулата на пистолетите, Мърсър слезе в руската подводница.

Стигна до края на стълбата и огледа командния пункт. Съдейки по учудените изражения и липсата на движение, той правилно предположи, че за момента изстрелването е преустановено.

— Здравейте. Казвам се Барни Къл[6]. — Мърсър протегна ръка, но никой не я пое. — Предлагам намаление за изстъргване на корпуси и се питах дали се нуждаете от услугите ми.

Капитан Звенков пристъпи напред. Лицето му беше намръщено.

— Кой си ти? — английският му имаше силен акцент, но беше разбираем.

— Всъщност съм Сам О. Вар, местният представител на вашата компания „Ресторанти и спални вагони“. Желаете ли блини?

Звенков каза нещо, което на всеки език би прозвучало като: „Разкарайте го оттук и го затворете.“

Двама въоръжени войници изблъскаха Мърсър от командния пункт.

— Не мислете, че грубият натиск ще ме накара да намаля цените — извика през рамо той.

Мърсър би продължил да се шегува, но дъхът му секна от пистолета, който забиха в бъбрека му.

Пазачите съблякоха неопреновия му костюм и го претърсиха, а после единият отключи малка каюта и бутна Мърсър вътре. Люкът се затръшна зад него, но войникът не го заключи.

На едно от леглата в спартански обзаведеното помещение седеше мъж, няколко години по-млад от Мърсър и много по-красив. Мърсър правилно предположи, че това е Валерий Бородин. Бородин му каза нещо на руски.

— Съжалявам, но не говоря този език.

Лицето на Валерий пребледня, като чу английска реч.

— Ти не си член на екипажа. Кой си ти?

— Филип Мърсър, човекът, на когото изпрати телеграмата.

— Кой? — Валерий присви очи от изненада.

— Филип Мърсър. Ти ми изпрати телеграма във Вашингтон и ме предупреди за опасността, която заплашва Тиш Талбът.

— Тиш ли те е изпратила? — Валерий се изправи.

— Не, ти ме повика. — Мърсър също започна да се обърква.

— Не знам кой си, но познаваш Тиш, така ли?

— Не си ли ми изпращал телеграма от името на бащата на Тиш?

— Не.

— След като уреди да я спасят от „Океански търсач“?

— Не.

— Тогава кой е бил, по дяволите? — измърмори Мърсър. — Няма значение. Дошъл съм да те измъкна от тази тенекиена консерва.

— Тиш ли те помоли да дойдеш?

— Не съвсем, но тя е в безопасност и те чака във Вашингтон.

— Няма начин да избягаме. Намираме се на стотици мили от Хавай.

— След трийсет секунди тази подводница ще бъде надупчена като решето. Чака ни хеликоптер, затова не се притеснявай. Къде е баща ти?

— Почина преди два дни от сърдечен удар.

— Не очаквай да ти поднеса съболезнования, защото е причинил много страдания.

Мърсър погледна часовника си, вдигна дясната си ръка и започна да свива пръсти, отброявайки секундите. Когато останаха два изправени пръста, няколко експлозии разтърсиха „Джон Дори“. Дежурните светлини примигнаха и после угаснаха. Заблестя една-единствена бяла крушка, когато се включи аварийната система. Сред воя на сирените и виковете на мъжете Мърсър усети, че в плавателния съд прониква вода. Той пъхна ръка в предната част на панталона си, без да обръща внимание на втрещения Валерий.

Претърсвачите рядко проверяваха пространството между скротума и ануса. Мърсър докосна пистолета „Деринджър“, скрит там с помощта на бандаж, и благодари на Бога, че страхът от хомосексуалисти е завладял и руснаците. Оръжието беше любимото на комарджиите по речните кораби през XIX век заради малкия си размер и беше подарък от дядо му отпреди много години. Оттогава Мърсър го държеше в бюрото си.

Той извади малкия пистолет. Макар че беше калибър двайсет и две, „оръжието“ бе заредено с издълбани патрони с кухи върхове, пълни с живак. Беше безполезно от разстояние повече от три метра, но отблизо бе смъртоносно.

— Идваш ли? — попита Мърсър.

Подводницата се накланяше.

Валерий грабна евтино куфарче от леглото.

— Да, с теб съм.

Двамата излязоха в главния коридор. Валерий притискаше куфарчето до гърдите като майка бебето си. По коридора тичаха паникьосани моряци и офицери, които не обръщаха внимание на нищо. Мърсър и Валерий се смесиха с потока от хора, бягащи към най-близкия люк.

Мърсър нахлу в командния пункт и видя капитан Звенков и офицера, които още обсъждаха изстрелването на ядрената ракета. Инстинктът накара Звенков да се обърне и да види екзекутора си.

Изстрелът на деринджъра бе заглушен от звуците на потъващата подводница и на екипажа. Куршумът прониза главата на капитана. Шапката му изхвърча във въздуха, отнесена от горната част на черепа му. Опръсканият с кръв офицер се обърна, но преди да успее да направи нещо, в гърлото му се заби куршум, който разкъса каротидната артерия и югуларната вена. Компютърът за балистичен контрол се обля в кръв.

Някой сграбчи Мърсър отзад. Той се изви и заби лакът в челюстта му. От устата на руснака се разхвърчаха избити зъби и кръв. Мъж в работен комбинезон на инженер се хвърли напред и Мърсър го застреля в сърцето от упор.

В малкия пистолет остана само един куршум, а Мърсър нямаше резервни муниции.

— Валерий, хайде.

Мърсър си проправи път към външния люк, като блъскаше и риташе бягащите моряци.

На палубата наклонът на подводницата беше много по-осезаем, най-малко двайсет градуса. Мърсър предположи, че плавателният съд ще се преобърне след няколко минути. Обърканите хора се опитваха да спуснат във водата недостатъчния брой спасителни лодки и не забелязваха Мърсър и Валерий, които се приближиха до водолазната екипировка. Шумът на сирените отекваше над бурното море.

— Има само един кислороден апарат — изтъкна Валерий.

— Ще се редуваме — отговори Мърсър, премятайки тежкия апарат на гърба си.

— Но аз никога не съм се гмуркал.

— На мен ми е за втори път, затова сме почти наравно. — Мърсър блъсна Валерий в празното пространство между подводницата и външната обшивка на кораба и скочи след него. Водолазната му маска падна.

Той промуши ръката на Валерий под ремъците на кислородния апарат, за да не се разделят в бързината. В подводницата се разнесоха експлозии и зловонен противен пушек изпълни тясното пространство. Мърсър се разтревожи заради реалната опасност, че ядреният реактор може да се разтопи от голямата температурна разлика, когато хладната морска вода залее нагретия до 500 градуса кожух.

— На неколкостотин метра право зад кърмата има хеликоптер. Ако останем под водата, няма да ни забележат.

Куршум заора в морето на няколко сантиметра от главата на Мърсър, разпръсквайки фонтан от вода. Той изстреля напосоки последния си куршум в мрака над тях, сграбчи свободната ръка на Валерий и се гмурна под вълните. На пет метра дълбочина усети, че Валерий дърпа дихателната тръба от устата му. Руснакът пое няколко глътки кислород и му я върна. „Джон Дори“ потъваше, но моторите й още работеха. Вретеновидният корпус мина над главите им. Ударната вълна от взривове, които разкъсваха подводницата, ги оглуши. Двамата се отдалечаваха от потъващия съд, но плуването им бе затруднено от бурното море и необходимостта да се редуват за дихателната тръба.

След пет минути Мърсър се показа на повърхността. „Джон Дори“ се намираше на неколкостотин метра от тях и потъваше. Витлата й се стовариха във водата, като я разпениха. Бяха спуснали само две спасителни лодки и моряците изтегляха оцелели и трупове и не забелязаха огромния хеликоптер, който се сниши над главите им.

„Сикорски“ кацна във водата. Еди Райс намали тягата и отиде в товарното отделение. Там отвори голяма туба с моторно масло и го изля в морето. Вълните мигновено се успокоиха под тежестта на течността.

Мърсър и Валерий заплуваха към хеликоптера. Оставаха им само двайсет метра, когато едната спасителна лодка се отправи към тях.

— Еди — изкрещя Мърсър. — Приготви се за излитане.

Пилотът сигурно чу думите му, защото изчезна от товарното отделение. Последните петнайсет метра плуване бяха най-мъчителните в живота на Мърсър. Болката в тялото му беше непоносима. Белите му дробове пламтяха, ръцете му бяха натежали като олово, а очите му се бяха затворили от солената вода. С огромно усилие мобилизира остатъците от издръжливостта си.

Бръмченето на мотора на спасителната лодка се усилваше. Нито Мърсър, нито Валерий се осмеляваха да погледнат назад.

Изведнъж те се озоваха в спокойното петно от моторно масло, което Еди бе излял в океана. Перките на хеликоптера се завъртяха по-силно. Мърсър и Валерий преодоляха последните няколко метра само благодарение на силната си воля. Валерий хвърли куфарчето на баща си през отворената врата на товарното отделение и отчаяно се вкопчи в хеликоптера.

Мърсър го бутна вътре и погледна през рамо. Спасителната лодка беше само на двайсетина метра от тях и бързо се приближаваше. Той разбра, че няма да успее да се качи в хеликоптера и руснаците ще го настигнат.

— Кажи на пилота да излети — извика той и се пусна от хеликоптера.

Мърсър не видя Валерий и предположи, че руснакът е изгубил съзнание, когато се е качил на борда. Но грешеше.

Валерий се появи на вратата. В ръцете си държеше картечен пистолет. Изстреля дълъг, смъртоносен откос към спасителната лодка. Свистене на куршуми и викове раздраха нощта. Когато пълнителят свърши, Валерий протегна оръжието към Мърсър.

Мърсър сграбчи дулото и се изтегли в хеликоптера. Валерий му подаде ръка и го издърпа вътре. Мърсър не губи време дори да си поеме дъх, грабна слушалките и микрофона и изхриптя:

— Давай, Еди. Давай, по дяволите.

Едва когато „Сикорски“ се издигна над водата и се отправи към Хавай, Мърсър се отпусна на пода. Очите му бяха изцъклени, а белите дробове се свиваха конвулсивно. Валерий седна до него, капнал от умора и изтощен от свръхдозата адреналин.

— Баща ми каза, че преди години е гледал как стрелят по спасителна лодка, пълна с хора. Мъжете загинали за славата на Русия, макар че не били руснаци. Ето че аз направих същото. За какво?

— Поради най-добрата причина от всички — задъхано отговори Мърсър. — Да си спасиш задника.

Той стана и залитайки се приближи до отворената врата на товарното отделение. Вятърът навяваше вътре дъжд. Затвори вратата и се върна при Валерий.

— Кажи ми, сигурен ли си, че не си изпратил онази телеграма?

— Категорично.

— Странно — отбеляза Мърсър и изгуби съзнание.

Арлингтън, Вирджиния

Мърсър седеше в задното ъглово сепаре в „При Дребосъка“ и бавно въртеше между пръстите си чашата с водка и лимонов сок. Кубчетата лед леко потракваха. Отпи и остави чашата на издрасканата маса. Движенията му бяха плавни и обмислени. Бяха изминали три седмици, откакто Еди Райс кацна принудително в Тихия океан на стотина мили от Хавай и тялото на Мърсър още беше схванато и изранено. Счупи крака си по време на падането, а Еди получи силно мозъчно сътресение и удари лицето си. Пилотът бе приет в болницата в Пърл Харбър. Валерий Бородин се отърва без драскотина.

Мърсър се обърна и огледа помещението. Дребосъка търсеше нещо зад бара и не се виждаше. В заведението имаше още четирима-петима посетители, работници от близката транспортна фирма. През прозорците проникваше кехлибарена светлина, докато слънцето се спускаше зад мъгливия хоризонт.

Мърсър бе забил обикновено кабарче в центъра на Хавай на картата в дома си и беше се обадил на Дик Хена, за да се срещнат в „При Дребосъка“ и да обменят информация.

Пресуши остатъка от питието си и извика на Дребосъка да му донесе ново. Трите водки вече притъпяваха болката в ставите му.

Ричард Хена влезе точно когато Дребосъка слагаше чашата пред Мърсър. Беше облечен в черен костюм с вратовръзка, а очите му бяха скрити зад тъмни очила, каквито всички агенти на ФБР носеха във филмите. Мърсър се изправи бавно, като се подпря на масата.

— Виждам, че си жив и здрав, макар и не много добре. — Хена стисна ръката му и двамата седнаха.

Директорът на ФБР махна очилата си и огледа задимения бар. Изражението му изразяваше погнуса.

— Приятно местенце — иронично отбеляза той.

— Има си своето очарование — усмихна се Мърсър. — Тук пият бърбъна с бира.

— Предпочитам шотландско уиски.

— Дребосък, донеси един скоч и… — Мърсър погледна Хена.

— Чисто.

— Само скоч.

— Е, къде беше, откакто военноморските те извадиха от океана?

Експлозията, която потопи „Джон Дори“, бе засечена от сонара на борда на „Джаксънвил“, щурмовата подводница, прикрепена към бойната група на „Кити Хоук“. Тя бе плавателният съд, готов да изстреля ракета „Томахоук“ с ядрена глава към издигащия се вулкан. Подводницата бе отплавала да провери източника на експлозиите и бе открила потъващия „Сикорски“ с тримата му пътници. След едночасов спор с капитана, радиовръзка с командира на Тихоокеанския флот и накрая намесата на адмирал Морисън „Джаксънвил“ изостави мисията си и се отправи към Хавай.

— Бях в Хавай до днес следобед.

— Малко почивка и отпускане, а?

— По-скоро възстановяване и проучване.

Хена реши да не пита повече.

— Как се чувстваш?

— Не толкова зле. Вчера махнаха гипса от левия ми крак и ребрата ми са добре, стига да не пея в операта.

Хена се усмихна и кимна на Дребосъка, който донесе питието му.

— Разбирам откъде е името на този бар.

— Бил е жокей — подчерта Мърсър. — Е, какво става в Хавай?

— Ти си бил там и би трябвало да знаеш по-добре от мен.

— Не, аз бях на север, Кауай, близо до град на име Ханалей, изолиран от всички и всичко. Чух новините едва по време на полета от Лос Анджелис за Вашингтон и дори тогава не слушах внимателно.

— В такъв случай ще попълня празнотите. — Хена съблече сакото си и го сложи до себе си на пейката. — Жителите на Хавай останаха потресени, когато им съобщихме какво се е случило. Президентът реши да разкаже всичко — от Ониши и Кериков до бикиния. Валерий Бородин присъства на пресконференцията в Пърл Харбър, за да го подкрепи. ЦРУ изрови стари снимки на Евад Лурбуд, които съответстваха на трупа, намерен в имението на Кенджи. Разбира се, бяха ни необходими двама погребални агенти, за да направят трупа му да прилича на човек след онова, което бе преживял. Руснаците отрекоха да знаят нещо за проекта „Вулкан“, но признаха, че Иван Кериков е действал без разрешение на правителството.

— Говориш в минало време. Мъртъв ли е?

— Не, изчезнал. Бил е в Тайланд, а после в Швейцария. Руснаците, ЦРУ и Интерпол го търсят. Все ще се появи.

— Не се надявай. Той е опитен. Лесно ще си остане скрит.

— Може и да си прав. — Хена бавно кимна. — Но не забравяй, че го търсят и група извънредно ядосани корейци.

— Разбрахте ли кои са?

— Не научихме нищо от труповете в къщата на Ониши, но младият мъж, намерен до бараката за градинарски инструменти в имението на Кенджи е внук на Уей Хю Донг, един от седемте най-богати хора в света. За да го свържем със случилото се, в деня, след като ти беше спасен, малка флотилия от кораби, единият от които предназначен за дренаж при високи температури, всички собственост на компанията на Уей, пристигна на мястото на вулкана. Много се изненадаха, когато видяха, че американският флот вече е там със самолетоносач и още пет-шест кораба. Уей е подал официално оплакване в Международния съд в Хага, но няма шанс да ни отнеме бикиния. В Хавай имаше още една нощ на размирици след твоята атака, но това беше всичко. Без корейците или Ониши, за да ги подстрекават, тълпите загубиха желание да се сражават и мнозина се прибраха в домовете си. Двамата хавайски сенатори подадоха оставка поради здравословни проблеми. Инак щяха да ги съдят за държавна измяна. Президентът помилва всички останали, замесени в случая, и бе създадена специална комисия, която да се занимава със законните претенции на хавайците. Той предпочете да премълчи за насилието, вместо да ги накара да го преживеят отново в продължение на месеци в съдилищата. Около триста души загинаха по време на бунтовете. Президентът ще поиска финансиране чрез Конгреса, за да се опита да сложи край на расовото напрежение в Хавай — образователни програми и помощ за градовете. Бунтовете в Лос Анджелис и току-що приключилата криза най-после вразумиха хората. Старата поговорка „Единни ли сме, побеждаваме, разделени ли сме, падаме“ едва не излезе вярна и уплаши мнозина, които държат на това. В момента в Конгреса цари помирение по въпроса, затова ще получат парите, които искат.

— Не можеш да промениш мнението на хората с нови закони и федерални субсидии — прекъсна го Мърсър.

— Преди трийсет години лекарите рекламираха ползата от тютюнопушенето — възрази Хена.

— Предавам се.

— Ще отнеме известно време, но поне най-после сме на правилния път. Никой не иска етническите конфликти, които раздират Централна Европа и бившите съветски републики. Ние поддържаме расово многообразие от двеста години и няма да позволим това да се промени. Америка е известна, че се измъква от кризи точно преди да стигне до дъното, и пак ще го направи.

— Дано да си прав.

Хена отпи голяма глътка от уискито си.

— Валерий Бородин е с нашите хора при вулкана и анализира района над морската повърхност, за да види къде да започнат да извличат бикиния. Мисля, че доктор Талбът е с него.

— Да. Президентът ми направи лична услуга и преди две седмици нареди да я закарат там. Вчера я чух по телефона преди да отлетя за Вашингтон. Предишната страст между нея и Валерий отново е пламнала. Вече говорят за женитба.

Хена се усмихна.

— Малко е странно, но ти си героят в този случай. Мислех, че по традиция точно накрая героят грабва момичето.

— Когато направят телевизионен сериал по тази история, ще се погрижа да променят финала — хладно отвърна Мърсър.

— Е, все пак не си тръгваш с празни ръце. — Хена извади връзка ключове от джоба си и му ги хвърли.

— Какво е това?

— Ключовете на нов черен ягуар кабриолет с бежови седалки, клетъчен телефон, компактдиск плейър и модифициран турбо двигател. Това е най-малкото, което можем да направим за теб.

Мърсър погледна ключовете и се усмихна иронично.

— След като ме простреляха няколко пъти, едва не ме смачка метрото, почти не се удавих, биха ме повече от веднъж, паднах в океана и се разминах на косъм с ядрена ракета, това наистина е най-малкото, което можете да направите.

Хена се усмихна.

— Колата е паркирана пред дома ти. Искам да знам две неща. Как разбра, че трябва да отидеш в къщата на Кенджи, а не при Ониши? И как, по дяволите, откри „Джон Дори“, когато експертите на АНС не можаха да намерят проклетото корито?

Мърсър се усмихна лукаво.

— С „Джон Дори“ беше лесно. Инфрачервените снимки показваха класически покрит вулкан — няколко малки отвора около централен кратер от магма. Обикновено тези по-малки гърла се намират отстрани на вулкана и следователно в по-дълбоки води. На всички снимки имаше бяло топлинно изображение на около миля от централния кратер. На такова разстояние термалното изображение е жълто или оранжево, по-студено заради дълбочината на водата. Бялата точка не можеше да бъде създаден от природата отвор, а само дело на човешка ръка, например ядреният реактор на борда на „Джон Дори“, докато е плавала близо до повърхността.

Хена остана смаян.

— А Кенджи?

— Беше предчувствие, но бях убеден. Преди няколко години в Тенеси работих като консултант за Ониши. „Ониши Минералс“ се интересуваха от купуването на вторичните права за разработване на някаква неизползвана собственост на федералната корпорация „Тенеси Вали Оторити“. Вторично разработване на мина е, когато подпорите, поддържащи тунелите в мината, са се разрушили до най-ниската си точка на издръжливост. Работата е опасна и често стават срутвания, но печалбата е астрономическа, ако мината бъде купена евтино. ТВО не искаха старите мини да се експлоатират по обичайния начин и цитираха всевъзможни пречки от застрахователно естество. Отидох там по молба на ТВО, защото нямаше нито едно срутване при операциите по вторично разработване на мини, които бях консултирал. След като прочетоха доклада ми за геомеханиката, ТВО съвсем изгубиха желание да продават, но „Ониши Минералс“ успяха да ги изпреварят. Ониши подкупи високопоставени длъжностни лица, плати стотици хиляди долари на влиятелни адвокати и накрая създаде собствена фалшива застрахователна компания, за да гарантира изискванията на ТВО. Стореното от него беше до известна степен незаконно, но американските закони за минното дело не са изпипани добре, и той успя да намери вратичка. По онова време вицепрезидент на „Ониши Минералс“ беше консултантът на докторската ми дисертация в Пен, Даниъл Танака. Когато екипът му отново отвори мината, аз се срещнах с него и му обясних, че съм фалшифицирал някои цифри, подценявайки здравината на подпорите. Правилно бях предположил, че Ониши ще му заповяда от мината да бъдат добивани повече въглища, отколкото бях посочил като безопасен лимит. И двамата знаехме, че съм спасил живота на хората му, затова Танака ми дължеше услуга. Обадих му се, преди да замина за Хавай, и Танака ми каза поверително, че Ониши не е знаел подробностите за сделката, когато са придобили правата върху мината. С всичко, което би могло да се сметне за незаконна или корупционна практика, се занимавал помощникът му Кенджи. Предположих, че когато Иван Кериков се е обърнал към Ониши за бикиния, Ониши е заповядал на Кенджи да се погрижи за детайлите. Следователно Кенджи е бил истинският организатор, а не шефът му. Едва когато пристигнах в имението на Кенджи, разбрах, че корейците също са се свързали с него. Той беше идеалният агент-провокатор. Работеше за всички. Доколкото разбрах цикъла на измамата, Кенджи е прецакал Ониши с помощта на корейците, а Ониши е прецакал Кериков, който вече го бе продал на същите корейци. В това време корейците са прецаквали Кериков, сключвайки съюз с Кенджи. Мисля, че е станало така, макар да не съм сигурен. Най-важното е, че Ониши и Кенджи са мъртви, Кериков се крие, а хитрите корейци са останали с пръст в уста.

— И ние решихме така.

В заведението влезе Хари Уайт. Между устните му висеше цигара. Той седна на бара и изпи глътка „Джак Даниълс“ с безалкохолна напитка с джинджифил, които Дребосъка вече му бе налял.

— Трудно е да се повярва, че всичко е започнало преди четирийсет години с нещо толкова незначително като потъването на рудовоз.

— Не е толкова незначително, ако си бил на кораба — отговори Мърсър, без да откъсва поглед от Хари.

— Знаеш какво имам предвид. Членовете на екипажа на „Феникс“ са умрели, без да подозират, че са началото на конспирация, която едва не доведе до разделяне на страната ни.

— Не бъди толкова сигурен — тихо каза Мърсър и после извика на Хари. — Връщам се от пътуване, а ти си траеш.

Хари стана от високото столче и тръгна към сепарето.

— Видях, че разговаряш с човек в костюм, и реших, че данъчните служби най-после са те хванали. Затова си трая.

Мърсър се засмя. Хари седна до Хена.

— Ричард Хена, директор на Федералното бюро за разследване — представи го Мърсър, наблягайки на всяка сричка. — Бих искал да се запознаеш с Ралф Майкъл Линк, бившият капитан на рудовоза „Феникс“.

До края на живота си Мърсър нямаше да види подобно нещо — изумлението, което се изписа на лицата им. Ако бе казал, че настъпва Второто пришествие, стъписването им нямаше да бъде толкова голямо.

Преди да проговорят, Мърсър започна да обяснява.

— След като ме изписаха от болницата в Пърл Харбър, отидох на Кауай, защото това е най-близкият голям остров до новия вулкан. Надявах се да разбера дали там има оцелели от онази нощ през 1954 година. Открих енергична възрастна дама, Мей Търнър, която си спомняше морски капитан на име Ралф Линк, който бил изхвърлен на брега четири дни след потъването на „Феникс“. Акула била откъснала крака му. Госпожа Търнър се грижила за него, докато оздравял, но после той изчезнал яко дим.

— Как се досети, че съм аз? — попита Хари, докосвайки протезата под коляното си.

— Цялата бъркотия започна с телеграмата от покойния баща на Тиш. Отначало нямах представа кой я е изпратил, но когато научих, че Валерий Бородин и Тиш имат връзка, реших, че е той. Валерий Бородин обаче отрече. Запитах се кой друг би искал да ме замеси в тази история и знае, че Джак Талбът ми е приятел. И после си спомних, че разговарях с теб вечерта, когато телеграмата пристигна от Джакарта. Тогава ти казах, че Джак работи в Индонезия и се питам дали знае какво се е случило с дъщеря му. Ти беше единственият човек, на когото казах, че Джак работи там. Започнах да мисля за мотива защо би искал да ме замесиш, и стигнах до заключението, че става дума за отмъщение, и ти трябва да си бил член на екипажа на „Феникс“. Мей Търнър затвърди подозренията ми. Но така и не ми стана ясно как си изпратил телеграмата от Джакарта.

— Лесно. Не съм плавал по моретата от 1954 година, но още познавам моряци от цял свят. Обадих се по телефона на един приятел, който познаваше човек в Индонезия, и го накарах да изпрати телеграмата.

— Защо? — тихо попита Хена.

— Бяхме се споразумели с онези копелета да потопим „Феникс“ заради парите от застраховката. Трябваше да ни вземат. Но те започнаха да стрелят по нас, докато бяхме в спасителните лодки, и избиха целия ми екипаж. Простреляха и мен с два куршума. Загубих съзнание и когато се свестих, установих, че съм се вкопчил за преобърната спасителна лодка, а голяма бяла акула гризе крака ми. Омразата запази живота ми. Изтеглих се на лодката и успях да се добера до Хавай. След като Мей се грижи за мен, тръгнах да търся онези негодници. Тогава промених името си на Хари Уайт, за да не знаят, че има оцелял. Търсих двайсет проклети години и не стигнах доникъде. Проверих всички кораби, потънали около Хавай. Някои наистина бяха претърпели корабокрушения, но разбрах, че други са потопени от хората, които убиха момчетата ми. Така и не можах да открия връзка между онези кораби и моя. След двайсет години най-после изгубих надежда и се преместих тук, във Вашингтон. Чувствах, че съм се провалил. А сетне потопиха кораба на НАОМ и реших, че може би след всичките тези години ще имам възможност да отмъстя. Властите щяха да разследват случая и да открият схема в изчезванията. Дори ми хрумна да помогна по някакъв начин, но вече наближавам осемдесетте. Кой би ме изслушал, по дяволите? — Хари се обърна към Мърсър. — Когато ми каза, че дъщерята на твоя приятел е била спасена от онзи кораб, разбрах, че има провидение. Обадих се на моряка, който има приятел в Индонезия, и го накарах да ти изпрати телеграмата, надявайки се, че ти ще отмъстиш за моя екипаж. Извинявай, че те въвлякох в това, Мърсър, но не устоях на изкушението.

Мърсър дълго гледа стария си приятел. Изражението му беше неразгадаемо, а очите безизразни.

— Хари ли да те наричам, или Ралф?

— Хари Уайт съм по-дълго, отколкото бях Ралф Линк — намусено отговори старецът.

— Е, Хари, отсега нататък, ако искаш „Джак Даниълс“ в къщата ми, ще трябва да си го носиш, защото аз не пия такова нещо. — Мърсър се засмя, пресегна се през масата и тупна Хари по рамото.

Старецът едва сдържа сълзите си.

— Благодаря ти, Мърсър. Благодаря, че най-после отмъсти за момчетата, които загинаха онази нощ. И благодаря за разбирането.

— Следващия път, когато решиш да ме замесиш в битките си, гледай да не ме изправиш пак срещу проклетото КГБ — шеговито го предупреди Мърсър и стана. — А сега, господа, ако ме извините, трябва да отида да посрещна на летището личната си медицинска сестра. Тя не можа да си вземе билет за самолета, с който пътувах аз.

— Лична медицинска сестра? — едновременно възкликнаха Хари и Дик.

— Е, по-скоро физиотерапевт. Продуцентът й отпусна още една седмица отпуск и смятам да я прекараме в малък хотел край Анаполис. Оказа се, че грешиш, Дик. Героят наистина взима момичето накрая.

Мърсър излезе от бара, преди Хена или Хари да успеят да кажат нещо. Имаше само трийсет минути, за да стигне до летището и да посрещне Джил Цу. Щяха да пътуват още час до хотела и една част от анатомията му подсказваше, че е крайно време да получи нейната терапия.

Кания, Крит

Някога преден пост на могъщата венецианска търговска империя, крайморският град Кания бе запазил голяма част от духа на метрополията си от епохата на Ренесанса. Макар че не притежаваше отличителните канали на Венеция, градът все още можеше да заблуди и най-опитния пътешественик, че се намира на италианския полуостров, а не на най-големия гръцки остров. Спокойното Егейско море придаваше приятно ухание на въздуха в курортния град и лек бриз повяваше над залива, покрай каменния фар и джамията, останала от турското нашествие. Тесните улички и ниските сгради на пристанището внушаваха на човек, седнал в един от многобройните ресторанти на кея, чувство, че си е у дома.

Кания се намираше на четирийсет мили от главния град на Крит и бе свързана с нея с нова магистрала, осеяна с красиви плажове и луксозни хотели, обслужващи германци и скандинавци, които искаха да избягат от яростта на зимата. Тъй като повечето хора там бяха пришълци, никой не обръщаше внимание на последния новодошъл, който пиеше уиски в кафене на открито и гледаше как туристите се товарят като магарета със сувенири и спомени от престоя си на Крит.

Той беше облечен в кремав ленен панталон и копринена риза, с меки кожени мокасини. Ако бяха намерили време да го забележат, туристите щяха да предположат, че е поредният богат германец, който иска да се „махне от всичко“, но щяха да сгрешат.

Иван Кериков старателно и умишлено бе избрал Кания. Знаеше, че го издирват КГБ, ЦРУ и най-важното, охранителите на Уей Донг, затова всяко скривалище трябваше да има няколко маршрута за бягство. Множеството идващи и заминаващи туристи му гарантираха анонимност, а скалистата вътрешност на острова предлагаше хиляди скривалища. Ако положението станеше напечено, Либия се намираше само на десет часа път с кораб.

Кериков направи знак на сервитьора за още едно питие и доволно се излегна на шезлонга. Не можеше да измисли по-подходящо място, където да седи и да чака, без да се страхува, че ще го открият, докато се наслаждава на удоволствията на цивилизацията.

Преди да напусне Цюрих, той бе успял да източи няколко сметки на КГБ, предназначени за агенти, действащи на Запад, и имаше достатъчно пари да живее охолно поне една година.

Сервитьорът му донесе уиски.

Една година беше напълно достатъчна, за да използва информацията, заключена в сейф в банка на площад „Синтаг ма“ в Атина. Информацията, открадната от архивите на Седми отдел, щеше да струва милиони на подходящия купувач, някой нетърпелив да получи икономическа власт, за да накара Америка да падне на колене.

ЛАДИЯТА НА ХАРОН

(книга 2 от "Филип Мърсър")

Посвещавам романа на моя баща, на моя брат и на нашия продължил един месец кръстоносен поход в Аляска, където се отбихме във всяка кръчма между Кечикан и Пойнт Бароу.

Хомер, Аляска, 17 октомври

Хауард Смол се наведе над планшира на яхтата и повърна толкова силно, че едва не изгуби очилата си. Вкисналото съдържание на стомаха му шумно се изсипа във водата и привлече вниманието на екипажите на другите риболовни кораби. Те го погледнаха и се развикаха шеговито. Хауард се изплю няколко пъти в безуспешен опит да премахне противния вкус от устата си, и после се изправи. Избърса засъхналите кафяви петна от устните си с ръкава на анорака си, облегна глава на корпуса от фибростъкло и изпъшка.

— Господи, Хауард, все още сме завързани на дока. Не ми казвай, че вече страдаш от морска болест — присмя му се Джери Смол, капитанът на риболовната лодка.

Двамата бяха братовчеди, но се различаваха по външност. Хауард, по-млад с няколко години, беше преждевременно оплешивял, а Джери все още имаше гъсти, макар и прошарени коси. Хауард беше кльощав, пристрастен към четенето на книги и с интелигентен вид, докато Джери беше едър и як — мъж канара, и тежеше стотина килограма.

— Не обвинявай мен, Джери. Виновен е онзи садист — отговори Хауард и немощно размаха ръка към другия пътник на дългия петнайсетина метра плавателен съд. — Допреди четири часа пихме текила в бар „Солти Дог“.

Пътникът в срещуположния край на яхтата се ухили. Беше се облегнал небрежно на напречната греда. Единият му крак бе протегнат на пейката, а другият бе свит до гърдите.

Загрубелите му ръце се бяха сключили около коляното. Носеше избелели джинси, черна памучна блуза и кожено яке. Туристическите му ботуши бяха с добро качество, но износени. Дрехите му бяха измачкани, сякаш спеше с тях.

Въпреки няколкото часа сън и голямото количество алкохол, което сигурно бе погълнал, очите му бяха ясни и съсредоточени. Те бяха в необикновен оттенък на сивото — неумолими, но в същото време дружелюбни и усмихнати, и пленителната им дълбочина привлече вниманието на Джери. Дори трябваше да положи усилия, за да отмести поглед.

— Знам от какво се нуждаеш. — Пътникът погледна часовника си „Таг Хойер“ и видя, че до зазоряване има още много време. — Точно както подозирах, в Осло, Норвегия, е късно следобед, по това време в заведенията правят отстъпка от цената на алкохола.

Той извади две бутилки светло пиво „Аляска“ от пластмасовата хладилна чанта на палубата и подхвърли едната на Хауард.

— Клин клин избива — ухили се мъжът и отвъртя капачката на бирата, която смяташе за най-хубавата в света.

— В четири и половина сутринта едва ли ще прогони махмурлука ми — изхленчи Хауард, но все пак отвори бирата и отпи голяма глътка.

— По-добре ли се чувстваш?

— Да.

— Въжетата са развързани, татко. Да тръгваме. — Синът на Джери Смол беше копие на баща си, само че по-едър. Младежът беше по-висок от него и по-широкоплещест. Момчешкото му лице изглеждаше неуместно на грамадното му тяло.

— Приготви се за отплаване, Джон — каза Смол, когато големият мотор забръмча.

Младежът хвърли и последното въже и скочи на „Танцуваща по вълните“ — твърде поетично име за очуканото, олющено корабче, прекарало твърде много зими в Аляска. Двамата пътници се присъединиха към капитана и сина му на завет в отворената от едната страна каюта.

Намираха се на първия плавателен съд от флотилията на Хомер, която потегляше да търси камбала, огромна дълбоководна риба. Макар че сезонът преваляше, Джери увери групата, че ще ги заведе при същински чудовища. Лодката мина край една от най-големите естествено вдадени в морето ивици земя. В заслона на залива Кук, където теченията в Аляския залив се срещаха с тези на пролива Шелихов, моретата бяха оформили дълга около миля земя. Край тясната издаденост на полуостров Кенай, по северното крайбрежие домуваха чудесни пъстърви и камбали, а също и огромно ято орли, които ровеха в сметището на заспалото градче.

„Танцуваща по вълните“ заобиколи носа на ивицата земя. Планината Кенай вдясно възправяше тъмен силует на слабата светлина на изгряващата зора. Слънцето нанасяше розов щрих на хоризонта. Температурата беше нула градуса и принуждаваше мъжете да стоят близо до радиаторите на парното в каютата. Вятърът беше слаб, а морето не по-дълбоко от метър — безпроблемно пътуване за корабче, създадено да се бори с триметрови вълни.

— Не ми приличаш на обичайните дървени философи, които Хауард обикновено води на риболов — подхвърли Джери Смол на новия си спътник.

Мъжът се усмихна.

— Не. Аз съм независим консултант. Нает съм да проверя дали изобретението на Хауард има приложение, за да бъде одобрено за търговска употреба.

— Е, и?

— Какво мислиш? — обади се и Хауард.

— Ако „Пасифик Машин енд Дай“ се вслушат в препоръката ми, догодина по това време Хауард Смол ще бъде много богат човек.

Хауард се ухили. Чуваше за подкрепата за пръв път след двете седмици на експерименти, които бяха извършили на север от Валдиз.

— Благодаря, Мърсър.

— Не благодари на мен. — Филип Мърсър стисна ръката на Хауард. — Ти свърши цялата работа. След няколко години минната индустрия ще се приспособи към произведението ти.

През последните три години професор Хауард Смол и екипът му в Калифорнийския университет в Лос Анджелис разработваха „миникъртица“, пробиваща тунели машина, в която бяха внедрени най-новите постижения в лазерното насочване, хидравличната технология и микроминиатюризацията. Наскоро творението им на име „Мини“ се бе доказало по време на първия тест, при най-тежките условия, с каквито би могла да се сблъска подобна машина. „Миникъртицата“ бе изкопала дълъг три километра тунел в гранитна скала, с отклонение само една четирихилядна от сантиметъра от първоначалния курс. За разлика от другите пробивни машини „Мини“ беше малка и икономична. Екип от двайсет души можеше да работи с нея денонощно. „Къртицата“ пробиваше тунели с диаметър метър и двайсет. В сравнение с нея пробивните машини, използвани за прокопаването на тунела под Ламанша между Англия и Франция, бяха дълги сто и осемдесет метра и изискваха грижите на стотина работници.

Мърсър бе нает от „Пасифик Машин енд Дай“, огромни производители на технически съоръжения, за да оцени качествата на съоръжението при разработването на мини в твърди скали. Такава малка пробивна машина можеше да предотвратява експлозии в рудниците и да спести стотиците смъртни случаи и наранявания, които те причинява всяка година. Мърсър беше известен в минната индустрия и препоръката му би гарантирала, че след няколко месеца „Пасифик Машин енд Дай“ ще купи правата върху „Мини“. Дългогодишният труд на Хауард скоро щеше да бъде възнаграден.

Риболовната експедиция бе предприета с цел двамата мъже да си починат след дългите седмици на изпитания. Доскоро непознати, те се бяха сближили, сякаш бяха приятели от много години.

— В такъв случай най-после ще платиш наема на лодката, а? — обърна се Джери Смол към братовчед си.

— Ще има да вземаш.

На един час път от Хомер Джери намали скоростта на „Танцуваща по вълните“ и я насочи към малък, уединен залив. Той и синът му съсредоточено наблюдаваха уреда за измерване на дълбочината и сравняваха показанията за дъното с географските справки, които бяха взели. След малко Смол изключи мотора и тишината на бреговете на Аляска ги обгърна.

— Това е най-хубавата дупка за ловене на риба в тези води — заяви той и стана, за да приготви тежките въдици.

Ледовете на Северния ледовит океан, намиращи се на хиляда и двеста километра на север, сякаш отнемаха топлината на слънцето, което излъчваше студена перлена светлина. На фона на ниските, бавно влачещи се облаци небето приличаше на матов покров — специален ефект, какъвто единствено природата можеше да създаде.

Няколко минути след като хвърлиха въдиците във водата, Мърсър извади четирийсет и пет килограмова камбала. Джери и Джон издърпаха рибата на борда с помощта на тежки куки. Плоското и бяло тяло беше гладко, като се изключат двете мехурчета на главата, предпазващи очите. Макар че камбалата беше едно от най-грозните създания в света, всички поздравиха шумно Мърсър.

— Страхотна риба.

— Красавица.

— Прилича на бившата ми съпруга. Не казвай на майка си, че съм споменал това, Джон.

Пет минути по-късно Мърсър и Джери помогнаха на Джон да изтегли на палубата двайсеткилограмова камбала, а след това дойде ред на Хауард да извади едно от чудовищата от дълбочина шейсет метра. Така мина около час. Всеки улавяше риба, веднага щом кукичката на въдицата му стигнеше до дъното. След като ги издърпваха на повърхността, те отново пускаха камбалите във водата. Този вид риболов не беше истински спорт, а по-скоро изпитание на силите им, докато изкарват навън мудните същества.

Джери го сравни с изваждане на двоен матрак от дъното на океана — никаква съпротива, но огромна тежест. Истинската привлекателност на лова на камбала беше в приятелството. Джери каза, че за да разберат какво наистина означава риболов в Аляска, трябва да застанат в леденостудена река, докато сьомгата извършва миграционното си пътешествие, за да хвърли хайвера си. Имало толкова много риби, че се блъскали във високите до коленете ти ботуши, сякаш си препятствие във водата. Но по време на размножителния период сьомгата не се хранела, затова повечето рибари само я гледали как минава покрай въдиците им.

— По-отчайващо е от импотентност в публичен дом — описа го той.

Хауард се бе съвзел от махмурлука си и бе започнал да се наслаждава на бирите. И Джери Смол пиеше. Единствено Джон, който беше твърде млад, за да пие законно, явно прояваваше желание да остане трезвен. Джери му предложи бира, но младежът отвърна, че тренира за предстоящия баскетболен сезон и е пълен въздържател.

Около единайсет сутринта им се стори, че улавят едни и същи риби, затова прибраха въдиците и Джери насочи яхтата към друга дупка, по-надалеч от Хомер. „Танцуваща по вълните“ се придвижи на юг, оставяйки широка разпенена диря след себе си. Морето все още беше спокойно, а небето се бе прояснило и ярките лъчи на слънцето блестяха по водата като сигнали на хелиограф.

Десетина минути по-късно Джон посочи вдясно и извика:

— Татко, какво е онова нещо?

Джери мигновено намали и зави толкова рязко, че Мърсър и Хауард трябваше да се хванат за таблото, за да запазят равновесие. На около петстотин метра от тях друго корабче се поклащаше по вълните. Беше шест метра по-дълго от „Танцуваща по вълните“, търговски риболовен плавателен съд с малка каюта над тежкия нос. На кърмата имаше кран за мрежи.

Дори от разстояние всички разбраха, че на борда на другия кораб нещо не е наред. Плаваше някак неестествено ниско във водата, а горните части бяха почернели и обгорели от пожар. Около него витаеше натрапчиво усещане за беда. Над кораба бе надвиснала зловещата тишина на крипта. „Танцуваща по вълните“ се приближи. Никой не помръдна на изоставения кораб, нито отговори на поздрава им.

— Каква е тази лодка? — попита Джери.

— Името й е обгорено и заличено — отвърна синът му, докато размотаваше въжето на борда на „Танцуваща по вълните“. — Но аз мисля, че е „Джени IV“ от Суърд.

Мърсър се приготви да скочи с въжето и да завърже двете яхти. Подклажданите от алкохола шеги и закачки секнаха веднага щом малката група забеляза „Джени IV“. Мърсър действаше спокойно и професионално, сякаш всеки ден намираше изгорели разбити кораби.

Обгорялата палуба на „Джени IV“ беше пълна с вода, дълбока петнайсетина сантиметра. Ботушите на Мърсър се намокриха и краката му бързо изстинаха. Той огледа палубата и после се обърна към Джери.

— Обади се на бреговата охрана и им съобщи какво сме открили. Кажи им да не бързат, защото няма оцелели. — В гласа на Мърсър прозвуча заповедническа нотка, каквато не се бе долавяла дотогава.

— Как разбра? — попита Хауард, навеждайки се между двете корабчета.

Преди да отговори, Мърсър отново погледна пред себе си.

— Спасителната лодка все още е окачена на гредата, а в краката ми лежи овъглен труп.

— По дяволите — изруга Джери Смол от контролното табло на „Танцуваща по вълните“. — Джон, обади се на бреговата охрана.

Той скочи на „Джени IV“, подпря се на обгорялата палуба и видя проснатия по лице труп.

— По дяволите — повтори Джери.

Човекът явно бе оцелял почти до края на пожара, защото положението на тялото му показваше, че е изпълзял от каютата, преди да умре, и се е измъкнал от най-буйните пламъци. Горната част на тялото беше изумително запазена и още бе облечена в оранжева спасителна жилетка, но от таза надолу не бе останало нищо, с изключение на почернелите остатъци от бедрените кости, които грозно стърчаха от хълбоците. Пръстите на ръцете му бяха извити като нокти на хищник — овъглени кости и ивици плът, които леко помръдваха във водата на палубата.

Мърсър нямаше желание да обърне трупа и да види какви поражения е нанесъл огънят върху лицето.

Странното състояние на тялото задълбочи мистерията около плавателния съд. Съзнанието на Мърсър вече се измъчваше от въпроса какво се бе случило на корабчето. Явно бе пламнал силен пожар, който бе заварил неподготвена жертвата, но нямаше обяснение защо бе избухнал огънят. Ако друг кораб бе помогнал за потушаването на пламъците, трупът нямаше да бъде оставен на „Джени IV“. Нямаше логика.

— Върни се на твоята лодка — каза Мърсър на Джери. — Трябва ми фенерче и брадва.

Джери облекчено прескочи на „Танцуваща по вълните“, взе нещата, подаде му ги и неспокойно се облегна на планшира. Мърсър продължи разследването си.

— Не мислиш ли, че трябва да изчакаме бреговата охрана?

Напомнянето на Хауард бе основателно, но нещо около пожара безпокоеше Мърсър и той нямаше намерение да чака властите да го открият.

— Ей сега ще дойда.

Няколко стъпала водеха към кабината с щурвала. Вратата до тях беше за пространството под палубата. Лоцманската кабина не беше засегната толкова много от огъня, колкото долната палуба, затова Мърсър се приближи до вратата, водеща надолу, и се опита да я отвори. Дървото беше изкривено от топлината и заяде. Мърсър замахна с брадвата няколко пъти и вратата се разцепи на трески. Половината се сгромоляса на палубата.

Той запали тежкото фенерче и освети тясното помещение под лоцманската кабина. Вляво имаше малък камбуз, две пейки и маса. Всичко бе обгоряло. Вдясно висяха три койки. На двете нямаше нищо, като се изключи гладкият слой пепел, в който се бяха превърнали дюшеците и одеялата. В третата лежеше скелет. Човекът бе изгорял напълно — по костите не бе останала плът. Празните очни ябълки гледаха Мърсър почти обвинително. По гърба му полазиха ледени тръпки. Колкото и да беше силно желанието му да избяга от обгорялата каюта, той положи усилия да запази хладнокръвие.

Мърсър подозираше, че третият член на екипажа на „Джени IV“ е скочил през борда, за да се спаси от пламъците. Сложи ръце на стоманената стена и забеляза, че металът е леденостуден. Изминалата нощ беше смразяваща и беше невъзможно да се определи кога точно е избухнал пожарът, докато не пристигнеха криминалисти, за да направят оглед на труповете.

Таванът беше обгорен от пламъците, но изглежда не бе имало време дървото да бъде пробито. До разбитата врата имаше друга, водеща към малък коридор за товарните трюмове. От самата врата не бе останало нищо. Рамката и стената до нея бяха разрушени от експлозия. Това обясняваше защо пожарът не бе унищожил напълно плавателния съд. Взривът бе лишил огъня от кислород, потушавайки пламъците.

Мърсър се запита какво е пренасял риболовният кораб, за да предизвика подобна експлозия.

Моторите бяха на кърмата. Логично беше резервоарите с гориво да са в близост до тях, но ако те се бяха взривили, горната палуба щеше да е напълно разрушена. А и подобна експлозия със сигурност би потопила плавателния съд. Причината беше друга.

Мърсър насочи лъча на фенерчето към трюмовете и освети мътната зелена вода. Миризмата на изгоряло дърво и пластмаса не можеше да прикрие застоялата смрад от годините риболов. По повърхността на водата се бе наслоил дебел пласт мръсотия, а в няколкото чисти пространства проблясваха петна гориво, обагрени във всички цветове на дъгата. Мърсър предпазливо влезе в наводнения трюм, търсейки стъпало. Водата изсмука телесната му топлина през тънката защита на панталона.

Той нагази до коленете и разбра, че не може да направи нищо без водолазна екипировка. Накани се да се обърне, когато лъчът на фенерчето се отрази в нещо във водата на по-долното стъпало.

Изпъшка, като бръкна във водата, за да го вземе, потопявайки ръката си до рамото. Беше парче лъскава неръждаема стомана, дълго двайсетина и широко дванайсет сантиметра. Взривът на борда бе разкъсал стоманата, сякаш е хартия. Краищата бяха изкривени като на шрапнел. Мърсър обърна находката си към светлината на фенерчето и видя от едната страна името РОДЖЪР. Стоманата бе откъсната на последната буква.

Той пъхна парчето в джоба на якето си, тръгна към горната палуба и пое няколко пъти дълбоко въздух, съзнавайки, че откакто се е качил на „Джени IV“ диша едва-едва.

— Намери ли нещо? — попита Джери.

— Не — отвърна Мърсър, за пръв път забелязвайки щетите, нанесени на крана с мрежите.

Върхът на сигналния мостик бе изчезнал, сякаш отрязан с горелка. Мърсър се вгледа в стоманените остатъци от крана с мрежата, и забеляза, че спирачките са чисти и остри. Нямаше следи от повреда, нанесена от експлозията. Онова, което бе разрушило крана, го бе пречупило. Изпълнен с любопитство, той се обърна и видя, че антените на радиостанцията също са прекършени на трийсетина сантиметра от покрива на кабината с щурвала. Мърсър нямаше обяснение за това.

— Свърза ли се с бреговата охрана?

— Да. Ще изпратят катер от Хомер. Би трябвало да пристигнат след около час.

— Добре. — Мърсър огледа за последен път изоставения риболовен кораб и скочи на „Танцуваща по вълните“. — Няма смисъл да останем завързани. Долната палуба е наводнена и „Джени IV“ ще потъне всеки момент.

Джери запали мотора, а синът му развърза въжетата. Щом се отдалечиха на петдесет метра от „Джени IV“, Джери спря, поддържайки постоянно разстояние от разрушения кораб. Около изгорелия плавателен съд и загиналия му екипаж витаеше загадка и четиримата мъже знаеха това. Те дълго мълчаха, наблюдавайки притихналия, поклащащ се по вълните „Джени IV“. Двата трупа на борда нямаше да им дадат отговорите, които търсеха.

— Мисля, че за днес риболовът приключи. — Гласът на Джери прозвуча неестествено високо.

Мърсър се обърна към него и се усмихна въпреки мрачните си опасения.

— По дяволите, риболовът е само повод да пиеш, но аз никога не съм се нуждаел от оправдание, за да го правя.

Белият Дом, 19 октомври

Президентът влезе в неофициалната трапезария в частния си апартамент и се усмихна сърдечно, когато единствената му гостенка стана, за да стисне ръката му. Тя беше много по-ниска от него и възпълничка. Дрехите и сякаш бяха от отдела за бременни в универсален магазин с намаление, а гримът — сложен на тъмно. Макар че около врата и бе увито шалче, двойната и брадичка се виждаше ясно на ранната утринна светлина, струяща през прозорците, които гледаха към розовата градина. Външността и беше абсолютно несъвместима със света, в който властваха прожекторите на медиите. Скрита от очите на журналистите, тя се бе издигнала в правителствената йерархия благодарение на решителността си и на несъмнения факт, че е подходяща за всяка работа. Енергичността и интелектът и я бяха направили един от най-близките приятели на президента и най-доверения му съветник.

— Добро утро, Кони. Радвам се да те видя — поздрави той и седна до масата срещу секретаря на енергетиката Констанс ван Бурен.

Жената оправи черната си пола и отново зае мястото си.

— Познаваш ме добре. Никога не пропускам безплатно ядене.

— Е, какви са последните новини? Не ме щади. Кони отпи глътка кафе. Очите и весело заискриха.

— Предупреждавам те, че ще чуеш нещо жестоко. Според медиите рейтингът ти е паднал толкова ниско, та дори виаграта не може да го вдигне.

Президентът прихна да се смее. Бръчиците около очите му се откроиха. Двамата продължиха да си разменят шеги. Срещите им бяха предназначени за обсъждане на въпросите на енергетиката, но всъщност служеха за отмора на президента от напрежението на поста му. Макар че вършеха немалко работа по време на тези закуски на всеки два месеца, те ги очакваха с нетърпение заради удоволствието да бъдат заедно.

— Знаеш ли, когато идва на закуска, Лойд Истън от Държавния департамент води двама помощници и носи четири куфарчета и преносим факс, да не би нещо да се случи, докато е тук.

— Е, той е загубил чувството си за хумор някъде между приемането му в МЕНСА[7] и получаването на ключа от „Фи Бета Капа“[8].

Момчетата на високи постове често забравят, че макар и важна, това е просто работа. Аз все още прекарвам почивните дни с внуците си, пека им сладкиши и се карам на дъщеря си, че се е омъжила за безделник. Живея като всички нормални хора.

В очите на президента премина сянка.

— Казах ли ти, че няма да се кандидатирам за втори мандат?

— Спомена, че мислиш по въпроса. Смятам, че идеята е добра. И двамата знаем, че бракът ти е поразклатен, меко казано. Ти и Патриша се нуждаете от малко време заедно. И не знам как си със здравето, но ръцете ти никога не са треперили в осем сутринта.

Президентът погледна дългите си, тънки пръсти и се стъписа, като видя, че леко треперят.

— Повечето ти предшественици не са били принуждавани да вземат трудните решения, които ти взе, за да насочиш отново страната по правилния път, затова положението им не е било така напечено като твоето.

— Например историята с петрола.

— Да — съгласи се Кони ван Бурен.

Според поддръжниците и противниците си президентът бе извършил политическо самоубийство само осем месеца след като бе поел поста. По време на първото си обръщение към нацията той бе изложил новата си енергийна политика — за десетина години Съединените щати да сложат край на зависимостта си от чужди петролни източници. Чрез специални фондове администрацията му щеше да финансира мащабни програми, за да създаде нови източници на алтернативна енергия в цялата страна. Той си представяше големите градове, пречистени от замърсяването и екологичните катастрофи през осемдесетте и деветдесетте години на XX век. В равнинните щати щяха да бъдат построени големи ферми с вятърни мелници, а в югозападните райони да бъдат монтирани слънчеви колектори. Дори предложи построяването на електроцентрала, използваща приливите, по крайбрежието на Мейн, която да снабдява с енергия Бостън.

Поради необикновените си магнитни свойства наскоро откритият елемент бикиний щеше да бъде използван, за да увеличи многократно производството на съществуващите електроцентрали, а впоследствие щеше да се превърне в самостоятелен източник на енергия. Автомобилната индустрия, която от години разчиташе на акумулатори, щеше да бъде принудена да усъвършенства разработването на електрически автомобили. В края на десетгодишната програма половината от всички превозни средства щяха да се движат с електричество. Президентът заяви, че технологията съществува и Америка трябва само да има куража да я използва.

Той бе отправил трудно предизвикателство към нацията, но народът беше готов да го приеме. Хората бяха въодушевени от същите оптимистични надежди, каквито президентът Кенеди бе внушил, когато обеща да изпрати човек на Луната. Природозащитниците виждаха края на хищническото унищожаване на околната среда, дължащо се на пагубното разхищение при употребата на твърдите горива. Икономистите бяха единодушни, че преходният период ще бъде труден, но забраната на вноса на петрол ще сложи край на дългогодишния дисбаланс в търговията. Технократите с нетърпение очакваха новата технология, която щеше да освободи Америка от зависимостта и от петрола. А Държавният департамент се вълнуваше от премахването на най-силния дипломатически коз на Близкия изток — заплахата от поредно петролно ембарго.

До осъществяването на плана оставаха няколко седмици, когато политическата реалност надигна грозната си глава.

Седемте най-големи петролни компании в света, известни с името „Седемте сестри“, притежаваха повече икономическа мощ от множество индустриални страни. Те знаеха, че най-големият им пазар скоро ще изчезне, и започнаха да упражняват огромното си влияние. В опит, граничещ с икономическо изнудване, „Седемте сестри“ започнаха да повишават цената на бензина, която стана почти двойна. А след това тихомълком дадоха да се разбере, че цените ще продължат да се вдигат, ако не бъдат направени някои отстъпки. Президентът беше реалист и знаеше, че петролните гиганти могат да тласнат надолу световната икономика в спирала, пред която Голямата депресия би приличала на разцвет.

Той се възползва от политическото си влияние и услугите, които бе получавал като сенатор, и обещавайки, че до края на мандата си ще се отплати, упражни натиск върху Конгреса да отворят Националния полярен природен резерват за експлоатация на петрол. Милионите акри девствена тундра по северното крайбрежие на Аляска на изток от залива Прудо бяха последният източник на петрол в страната и една от най-крехките екосистеми на планетата. Известно беше, че в Полярния резерват има много по-големи петролни залежи от откритите в Прудо, и това беше наградата, която „Седемте сестри“ искаха за съдействието си. Президентът им я бе осигурил. Законопроектът тихомълком бе пъхнат между другите предложения няколко минути преди приемането му. Така бяха избегнати дебатите в залата. Лобистите на защитниците на околната среда разбраха много късно какво става.

Загрижеността за екологичното равновесие винаги бе предотвратявала предишните опити резерватът да бъде отворен за експлоатация. Президентът обаче нямаше друг избор, освен да я пренебрегне, съзнавайки, че е предпочел по-малката от двете злини. Знаеше, че каквито и предпазни мерки да вземат петролните компании в надпреварата си да се възползват от новия източник на суров петрол, земята ще бъде съсипана завинаги. Но освен това смяташе, че платената цена ще бъде малка, ако новата енергийна политика доведе до по-чист живот за останалата част от страната и света.

Той не очакваше ожесточения протест, когато нацията научи за сделката. За един ден сякаш всеки гражданин стана защитник на Националния полярен природен резерват. Хора, които не можеха да намерят Аляска на картата, изведнъж започнаха да бълват статистически данни за щетите от експлоатацията на петрола върху дивата пустош. Изневиделица се появиха плакати, тениски и коментарни предавания. Полярната лисица и полярната мечка се превърнаха в медийни звезди. В ефира се излъчваха безкрайни предавания, описващи тежкото им положение. Нощ подир нощ на телевизионните екрани препускаха стада северни елени, а коментатори със сериозен тон обясняваха как животните почти ще изчезнат осемнайсет месеца след като заработи първата петролна сонда. Хората бяха възмутени и след изявлението на президента бяха създадени десетки групи на природозащитници.

Навсякъде избухнаха бойкоти срещу петролните компании, на които бе даден лиценз да извършват сондирането. „Петромакс“ заведе дело срещу няколко от природозащитните организации, включително „Грийнпийс“, за организиране на протести. „Грийнпийс“ очакваше нетърпеливо вниманието на медиите, което щеше да предизвика предстоящият съдебен процес. Те искаха да изпратят кораба си „Рейнбоу Уориър III“ в пролива Принц Уилям в знак на възмущение, но плавателният съд се намираше в Южния Тих океан, за да протестира срещу последните ядрени опити на французите.

Възможността най-после да се решат много от проблемите на Америка се превърна в ожесточена битка, която раздели нацията както по време на войната във Виетнам. Като всяко трудно решение всички приемаха новата енергийна политика като добра идея, но никой не желаеше да плати цената за успеха й.

Президентът и секретарят на енергетиката Ван Бурен преживяха заедно бурята. Двамата понасяха още по-яростни критики сега, година по-късно, когато резерватът се изпълваше с хора и машини, които започваха подготовката за сондирането. Хората сякаш забравиха за ползите от президентския мораториум върху вноса на петрол. Единственото, което имаше значение в момента, беше защитата на полярната тундра, дори ако това означаваше още едно поколение да живее в смог, киселинни дъждове и парникови газове.

— Няма да питам дали постъпваме правилно — уморено отбеляза президентът, тъй като милиони пъти се бе изказвал по въпроса. — Знам, че имам право. Трябва да се освободим от зависимостта от вноса на петрол. С настоящата скорост на консумация земята ще изчерпи ресурсите си в средата на това столетие, затова защо да не сме подготвени за кризата? Европа и Япония неистово ще искат новата ни технология и ще държим всички козове. Никой ли не разбира, че това е за добро?

Кони ван Бурен бе чувала тези доводи и не каза нищо. Макар и слабо известен на населението, Отделът по енергетика беше любимото място за лобиране на „Седемте сестри“ и на всички други, занимаващи се с петрол. Тя беше под по-голямо напрежение от президента. Но с интуитивна мъдрост, характерна само за жените, Кони бе приела критиката и протестите в крачка, като в същото време изслушваше президента, който изливаше раздразнението си.

— Дългосрочните ползи от предложението ми далеч надвишават унищожаването на Полярния природен резерват. И, по дяволите, изводът, че животните там ще изчезнат като в Деня на Страшния съд, не е предрешен.

Последното изречение прозвуча неубедително дори в неговите уши. Флората и фауната по северното крайбрежие на Аляска не се срещаха никъде другаде по света и бяха толкова уязвими, че и най-малкото поражение щеше да бъде необратимо. Полярният мъх се нуждаеше минимум от сто години, за да се възстанови от преминаването и на най-лекото превозно средство. След като бъдеха инсталирани петролните платформи, тръбопроводите и другите поддържащи съоръжения, природата нямаше да бъде същата.

— Но цената е малка — решително добави президентът. Кони вдигна ръце, преструвайки се, че се предава.

— Забрави ли, че съм на твоя страна?

— Съжалявам — мрачно се усмихна той. — Напрежението ми се отразява. Как издържаш, по дяволите?

Кони се засмя.

— Напомням на всички, че Отделът по енергетика има правомощията върху ядрения арсенал на Америка. Казвам им, че контролирам двайсет хиляди бойни глави и страдам от предменструален синдром. И това им затваря устата.

Президентът се усмихна уморено.

— Какви са последните новини от местните правозащитни организации?

Правата на населението в Аляска също бяха станали тема на разгорещени дискусии. Кони се премести на стола и остави ножа и вилицата си в порцелановата чиния, която все още беше пълна с пържени яйца и бекон.

— Засега са относително тихи. Липсва им международното представителство на големите природозащитни организации и гледат да стоят в сянка, докато разберат доколко администрацията е готова да подкрепи инициативата. Макар току-що да научих, че „Амнести Интърнешънъл“ заплашва да обяви цялото ескимоско население за политически затворница на Съединените щати, ако продължаваме да нарушаваме правата им върху земята.

— Господи! — възкликна президентът. — И наричаш това стоене в сянка?

— В сравнение с извършеното от ПАПС това е нищо.

— ПАПС? — Той повдигна вежди в недоумение. — Защитници на околната среда ли са?

— По-скоро екотерористи. — Кони взе куфарчето си от пода, сложи го на масата, прерови съдържанието му и подаде кафява папка на президента. — Досието, съставено от Интерпол, за престъпленията, с които ПАПС пряко или косвено са свързани в Европа. И това е само през последната година.

Докато президентът прелистваше докладите за бомбените атентати, протестите и нападенията, Кони ван Бурен му разказа накратко какво представлява организацията.

— ПАПС са инициалите на Планетарен активен природозащитен съюз. Основан е преди няколко години от холандец, професор по естествени науки, изпаднал в немилост пред колегията. Ян Верховен е класически пример за обаятелен водач — млад, още няма четирийсет, хубав, интелигентен и от богато семейство, уважавано в родния му Амстердам.

Кони говореше така, сякаш декламираше наредените пред президента материали. Очевидно бе чела досието много пъти.

— До тази година ПАПС са били незначителна организация. Печатали са памфлети и Верховен е изнасял лекции на митинги в цяла Западна Европа. Съюзът е относително млад и наброява стотина активни членове. Мнозина защитници на околната среда смятат ПАПС за твърде радикален дори за техния вкус. Верховен проповядва някакво псевдорелигиозно общуване с природата, в което на първо място са правата на земята, а не на хората. Той отлетял за Бангладеш след мусон, отнел живота на единайсет хиляди селяни, и осъдил оцелелите, защото са излъгали природата, като не са и отдали дължимото уважение. През декември, след изтичането на не радиоактивна охлаждаща вода от френски реактор, ПАПС стана известен, когато Верховен предизвика директора на атомната централа да пие от нея. Това беше ефектен медиен номер с епични измерения, защото директорът бил свръхалергичен и можел пие само дестилирана вода — факт, който Верховен знаел. От началото на тази година ПАПС се включи сред професионалните демонстранти. Редиците им се увеличиха, както и бюджетът им. През май си купиха бракуван изследователски кораб и го прекръстиха на „Надежда“. Отвориха офиси със сателитна връзка в Лондон, Париж, Ню Йорк, Вашингтон и Сан Франциско. И започнаха да упражняват насилие. В Мозамбик бяха арестувани членове на организацията с достатъчно експлозиви да взривят язовира „Кабора Баса“. В Бразилия ПАПС поеха отговорността за унищожаването на тежки съоръжения на стойност десет милиона долара, използвани за разчистване на горите. В щата Вашингтон активист на групата е обвинен в убийство, след като забил в дърво стоманен шип и предизвикал засечка във верижен трион, който убил дървосекача, работещ с него. Пред вратата на секретаря на вътрешните работи беше оставен чувал, пълен с мъртви бухали, с емблемата на ПАПС. Не се спират пред нищо. Разрушили са бензиностанции в Германия, Холандия и Белгия. Заподозрени са, че са влезли с взлом в германска химическа компания и са съсипали експерименти за няколко милиона долара. Нахлували са в лаборатории, за да освободят опитни животни, много от които заразени с болести или експериментални ваксини с неизвестни странични ефекти. Накратко, ПАПС са силно мотивирани, добре финансирани и опасни и следващата им цел несъмнено ще бъде Аляска.

Президентът се стресна от обобщението й.

— Откъде си сигурна, че ще вземат на прицел Аляска?

— Корабът им „Надежда“ е хвърлил котва в пролива Принц Уилям, точно пред зоната за сигурност, поставена около маршрута на танкерите, влизащи във Валдиз. Говори се, че Ян Верховен е на борда.

— Предприели ли са някакви действия?

— Още не, но аз смятам присъствието им за заплаха. А ти?

— В светлината на онова, което току-що ми каза, да — съгласи се президентът. — Но не можем да направим нищо, по дяволите.

— Знам, че имат законно право да бъдат там, но искам да се погрижа да бъдат заподозрян номер едно, ако нещо се случи.

— Ще кажа на Дик Хена от ФБР да си отваря ушите.

— Говорих с него веднага щом чух, че „Надежда“ се е отправил към Аляска. Той обеща да бъде нащрек. — Последната забележка на Кони беше подхвърлена почти небрежно, но очите и добиха студен израз и устните и се свиха в тънка линия. Беше сериозна. И уплашена.

Университет „Джордж Вашингтон“, Вашингтон, Окръг Колумбия

Мърсър стана, когато голямата група студенти започна вяло да ръкопляска. Беше убеден, че аплодират не толкова присъствието му, колкото факта, че няма да изтърпят поредната лекция на редовния си преподавател професор Лин Снайдър. Сто и двайсетте студенти в лекционната зала бяха предимно първокурсници и макар че учебната година бе започнала едва преди няколко седмици, вече ненавиждаха увода към геологията.

Лекциите на професор Снайдър бяха сухи като скалите, които ги принуждаваше да изучават.

Лин Снайдър кандидатства за докторска степен в Пен по едно и също време с Мърсър и макар че разликата във възрастта им беше малка, тя изглеждаше петнайсет години по-голяма. Мърсър бе отишъл в Института по геология, след като защити доктората си, а после се насочи към частния сектор като консултант, докато Лин се зарови в научна работа. Той не преставаше да се чуди защо толкова много доктори прекарват научните си кариери, създавайки клонинги на самите себе си в безкрайна верига от преподаватели.

Лин знаеше, че деветдесет процента от студентите и не се интересуват от геологията. Записваха се да я изучават само за да изпълнят изискването на университета за два семестъра естествени науки. Но въпреки това тя се надяваше, че някой от тях ще хареса предмета.

Такива студенти обаче бяха малцина, затова на професор Снайдър и хрумна идеята да представи практическите приложения на геологията с помощта на Филип Мърсър. Той упражняваше тази професия и бе доказал, че изучаването на инклузии и антиклинали[9] може да означава милиони долари в злато, петрол или други ценни минерали за минно-геоложките корпорации и значителни хонорари за откривателя. Макар че не учеше на нещо особено важно, лекциите му обикновено бяха забавни, а посещението винаги масово.

Лин представи Мърсър, който отиде при нея на катедрата и се усмихна.

— Отново на топа на устата.

— Разбий ги. — Тя закачливо го потупа по рамото.

Мърсър нагласи микрофона и подреди купчината записки, които нямаше намерение да използва. Протакането беше ораторски номер да успокои публиката и да привлече вниманието й. Стотината студенти бяха разпръснати из лекционната зала на Фънгър Хол, една от множеството учебни сгради на територията на университета „Джордж Вашингтон“. Мърсър пъхна ръка в джоба на панталона на светлосивия си костюм. Сакото му бе преметнато на стола зад катедрата. Температурата в помещението беше най-малко трийсет градуса, въпреки климатичната инсталация. Той с копнеж си спомни за хладния въздух в Аляска, който бе дишал само допреди няколко дни.

— Знам какво си мислите „Страхотно, гост лектор, още по-скучен от професор Снайдър.“

— Аз не мисля така, хубавецо — чу се съблазнителен женски глас, незабавно последван от одобрителни възгласи и викове.

Мърсър се усмихна глуповато и си оправи вратовръзката, за да прикрие смущението си. Докато смехът утихваше, той се наведе към микрофона и погледна към мястото, откъдето се бе чул гласът.

— Карате ме да съжалявам, че вече е забранено да се пляскат непослушните студентки.

Веселите викове и смехът забавиха с още няколко минути лекцията му.

— Колко от вас са тук, защото университетът изисква една година изучаване на естествени науки, за да ви даде научна степен? И бъдете откровени. — В залата се надигна море от ръце. — И колко от вас наистина се интересуват от изучаването на геология? — Неколцина студенти стеснително вдигнаха ръце, но сетне побързаха да ги свалят. — Извинявам се на онези, които смятаха да научат нещо днес. Не съм преподавател. Всъщност не разбирам половината неща, на които тази година ще ви научи професор Снайдър. Както тя спомена в представянето си, двамата едновременно защитихме докторските си тези, но аз вече бях завършил Минно-геоложкия институт в Колорадо. Нейната цел беше да преподава геология, а моята — да я прилагам.

Мърсър говореше спокойно, без предварителна подготовка и привлече интереса на публиката, докато разказваше за произшествия в мини и за приказни съкровища, изкопани от земята. Това не бяха суховати научни обяснения, а истории за приключения, разказани с вроден усет към по-зрелищните елементи. Говореше за легендарното начало на треската за диаманти в Кимбърли, Южна Африка, където отчаяни бедняци бяха станали милионери за един ден, и за стачката на Моли Магуайър във въглищните мини в Пенсилвания, довела до въвеждането на четирийсет и осем часова работна седмица. Мърсър описа работата на няколко километра под земята в прашни шахти и тъмни тунели, където постоянното напрежение от мисълта, че гравитацията притиска милиарди тонове скали около теб, е подлудило много хора. Разказа историята на минното дело и кариерите от древни времена, когато кремък е бил употребяван за направата на остриета за копия, до първите разработени мини, където накиснати във вода дървени клинове са били използвани за издялването на каменните плочи, с които са построени храмовете и паметниците по река Нил. Спря се и на древните мини, където деца са били принуждавани да копаят руда, и животът им е продължавал най-много месец, но по-често само няколко дни след влизането им в шахтите. Разказа за развитието на технологиите, за гигантските земекопни машини с тегло двайсет хиляди тона и за експлозивите — как двеста килограма динамит регистрират земетресение от седма степен по скалата на Рихтер, когато се взривят на повърхността на земята, и за детонаторните шнурове „Примакорд“, които горят със скорост шест хиляди метра в секунда. Мърсър поддържаше интереса на студентите в продължение на час с разкази и анекдоти за свят, какъвто малцина от тях подозираха, че съществува.

Когато приключи, в задната част на залата избухнаха аплодисменти. Първа започна да ръкопляска млада жена на последния ред. След като другите спряха, тя продължи — бавно и почти заядливо.

Жената стана. Под червената кърпа на главата и изскочиха непокорни кичури коса. Въпреки потискащата горещина в помещението, тя беше облечена в широко туристическо яке и черна тениска. Мърсър не можа да види ясно чертите на лицето й, но в позата и имаше нещо завладяващо — намек за достойнство и самоувереност, които одърпаните и дрехи не можеха да скрият.

— Разказите ви са много интересни, доктор Мърсър, всъщност доста забавни, но вие се хвалите с постиженията си със зловещата откровеност на нацистки учен, който обсъжда резултатите от унищожителните си експерименти. Питам се как спите нощем?

Забележката и изненада Мърсър, но не думите, а гласът и го накара да се замисли. Той веднага разбра, че тя не е студентка. Гласът и беше на зряла жена. Беше мелодичен и тембърът и запъването при произнасянето на някои звуци го правеха един от най-привлекателните, които бе чувал, въпреки обвинителния тон.

— Съжалявам — след известно време отвърна той, — но какви ги говорите, по дяволите?

— Говоря за вашата липса на загриженост за онова, което сте причинили на нашата планета. За замърсяването и оскверняването на нещо, което не притежавате. За това, че изнасилвате земята.

„Пак се започна“ — помисли Мърсър.

— От един час ни разказвате колко прекрасно и ползотворно е минното дело за човечеството, без нито веднъж да споменете за данъка, който земята плаща. Щетите, нанесени от вас и други като вас, са необратими. Работата ви непрекъснато обезобразява света, а вие не изпитвате абсолютна никаква вина. Дори се гордеете с постиженията си. Човечеството не е родено на тази планета, за да експлоатира природните ресурси, а да живее в хармония с тях. Безотговорното унищожаване, за което вие безсрамно признахте, трябва да спре веднага. Изтъкнахте ползите от развитието на технологиите, но не споменахте за другия напредък. Защо не ни разкажете за филтрирането с цианид, използвано в съвременните златни мини? Кажете ни за сто двайсет и деветте милиона долара, необходими за почистването след катастрофата в Съмитвил. За седемдесетте милиарда долара, нужни за възстановяването на щетите от другите екологични бедствия, нанесени от алчните минно-геоложки корпорации. Хайде, разкажете ни.

Мърсър не отговори на предизвикателството й. Нямаше какво да каже, защото тя имаше право. Съмитвил струваше на федералното правителство по трийсет хиляди долара на ден и дори тези суми осигуряваха само временно лечение за най-тежката минна катастрофа в историята на Съединените щати. „Галактик Майнинг“, фирма в северната част на Колорадо, използваше цианид, за да извлича микроскопични частици злато от руда, разпръсната върху огромни пластмасови листове. Прибързаното строителство на сондите за извличане на материала бе довело до изтичане на цианид в подземните води. Нямаше смъртни случаи в резултат на инцидента, но земята наоколо щеше да бъде мъртва през идните години. Мърсър не искаше да споменава, че преценката и за почистването на останалите мини е твърде занижена.

— Информирана сте по-добре от повечето студенти — отбеляза той.

— Не съм студентка. Аз съм член на Планетарния активен природозащитен съюз. Днес дойдох тук, защото знаех, че ще представите само едната страна на проблема, и реших, че студентите трябва да знаят какви поражения сте нанесли.

— Как се казвате?

— Не е ваша работа — троснато отвърна тя.

— Запазвате анонимността си, а искате от мен лична отговорност за действия, с които нямам нищо общо. — Мърсър се засмя и разсея напрежението в залата. — Споменавайки Съмитвил, вие се опитвате да припишете вината на всички минно-геоложки компании вместо на една, която е проявила престъпно нехайство. Съжалявам, но подобни емоционални призиви са неубедителни. Както и призивът ви да живеем в хармония с природата. Природата живее ли в хармония с нас, когато изпраща урагани в Карибите, които изравняват със земята цели села или задушават хиляди хора под стени от кал, щом в Централна Америка се изсипят проливни дъждове? Отговорът е не.

Обикновено Мърсър не си позволяваше да се включва в подобни спорове, но днес не можа да се сдържи. В страната се вихреше дебатът за Природния резерват в Аляска, в който се влагаха много емоции, затова той реши, че трябва да представи гласа на разума, макар и само пред тази публика.

— Ние се борим с природата така, както тя се бори с нас. За всеки сантиметър земя, който спечелим, природата си връща два. Попитайте оцелелите от земетресението в Кобе. Съжалявам, ако все още не съзнавате, че животът е борба. От мига на нашето раждане до последния си дъх ние се борим за онова, което искаме. Някои неща успяваме да придобием лесно, други постигаме трудно, а трети са непосилни, но ние продължаваме да се борим. Природата, която толкова разпалено защитавате, ни е принудила да еволюираме така. Начинът ви на мислене е толкова егоистичен и егоцентричен, че буди присмех. Трябва да е приятно да се чувстваш тъй удобно, че да си позволяваш да изпитваш вина за това удобство. Попитайте някой африкански миньор дали му пука, че работата му може да се отрази неблагоприятно върху бъдещето на неговите деца, и той ще ви отговори, че ако не я върши, няма да има деца. Всяка жива твар извлича определена полза от природата за съществуването си, но само хората притежават вродено чувство за вина. Да се разграничи човекът от природата, която го е създала, е егоистично и високомерно. Еволюцията е най-страховитата сила в света. В момента се намираме на върха на веригата й, но също като динозаврите няма да живеем вечно. Когато реши, че големият мозък на Homo sapiens вече не е ключът за съществуването на планетата, природата ще приключи с нас. И по-рано се е опитвала да го направи. Холерата, туберкулозата и чумата едва не са ни унищожили, но ние сме се приспособили, променили сме поведението си и сме престанали да живеем в мръсотията, пораждаща подобни заболявания. На какво ни учи СПИН в днешно време? В каква еволюционна посока ни тласка този съвременен убиец? Природата създава вируси по-бързо, отколкото можем да открием лек за тях. Това е пряка надпревара между нашите умове и естествения подбор. Отричайки правото ни да използваме ума си и ресурсите, които сме в състояние да експлоатираме, вие се опитвате да спрете естествения напредък на нашия вид. Обвинявате ме, че се противопоставям на желанията на природата. Съветвам ви да се вгледате внимателно в еволюцията и да ми кажете кой живее в по-голяма хармония с природата — човекът, който е в съгласие с естествената еволюция, или онзи, който отрича, че силите и продължават да действат и до ден днешен? Мислите ли, че ятото скакалци се интересува от пораженията, които оставя след себе си? Защо човекът, най-интелигентният вид, съществувал досега, се опитва да отрече онова, което е естествено за всяко друго същество на планетата?

— Искате да кажете, че сме само масово нашествие на насекоми?

— За земята и в геологичния мащаб, в който тя съществува, да, точно това твърдя. Аз имам предвид период, простиращ се милиарди години, а вие се ограничавате до вашата незначителна продължителност на живот. За планетата ние сме само един вид от дълга поредица господстващи същества и ще бъдем детронирани. — Мърсър направи пауза и после смени тактиката. — Не отричам, че човекът е отговорен за съдбата на природните ресурси и трябва да ги съхранява за бъдещето, но това не означава, че трябва да престанем да ги използваме, каквато предполагам, е целта на вашата организация. ПАПС и други природозащитни групи виждат всеки проблем като монета с две лица, в черно и бяло, правилно и неправилно, експлоатация и запазване. Но монетата има и трета страна, тънкия ръб, който наричаме компромис. На мен и на вас това може да не ни харесва, но точно така стоят нещата. В момента в Северна Аляска се прави най-противоречивият компромис в историята на опазването на околната среда. С цената на няколко хиляди квадратни километра земя Съединените щати може да се освободят от смога, задушаващ градовете ни от поколения, и завинаги да сложат край на зависимостта си от твърдите горива. Висока ли е тази цена? Несъмнено. Виждал съм Полярния природен резерват. Това е едно от най-прекрасните места в света. Но ако експлоатацията му ще означава, че бъдещите поколения няма да живеят с киселинни дъждове, високи нива въглероден оксид и зеещи дупки в озоновия слой, тогава мисля, че жертвата е оправдана. Съжалявам, ако това не ви харесва. И аз предпочитам да не се занимавам с тези въпроси, но това е същината на компромиса. В определен момент в живота ви, когато престанете да сте толкова сигурна, че винаги сте права, ще разберете какво имам предвид.

Мърсър отмести поглед от жената и огледа студентите. Те бяха захласнати в размяната на реплики. Той се усмихна стеснително, смутен от дългия си монолог.

— Госпожици и господа, благодаря ви за времето и вниманието. Доктор Снайдър ще внесе някои поправки в учебната ви програма, преди лекцията да свърши.

Аплодисментите бяха искрени и въодушевени. Мърсър прибра записките си, които така и не му бяха потрябвали. Преди да се обърне, отново улови погледа на младата жена. Тя му се усмихна дръзко, сякаш искаше да каже: „Спечелихте първия рунд, но борбата ще продължи.“

Лос Анджелис, Международно летище

Хауард Смол слезе от боинга, изпълнен с надежди и оптимизъм, каквито не бе изпитвал от дните си в колежа. Преди да се върне в родината, той бе прекарал още четири дни в Аляска, и след седмица отново щеше да бъде на мястото на експериментите. Краткият престой в Лос Анджелис се дължеше на по-ранен ангажимент, който не можеше да отхвърли. Макар че не беше внушителен физически — малко по-висок от метър шейсет и пет, слаб и преждевременно оплешивял, тълпите на международното летище в Лос Анджелис се отдръпваха пред нетърпеливата му, целеустремена походка. В куфарите, които безгрижно размахваше в ръцете си, беше информацията от последните тестове на „миникъртицата“. Сведенията показваха пробив в технологиите и означаваха огромна сума пари. След като патентите бъдеха подадени, Хауард и екипът му от Калифорнийския университет в Лос Анджелис щяха да станат богати. Той се усмихна, докато вървеше по препълнения коридор. Приповдигнатото му настроение не го изостави и по време на суматохата по взимането на куфарите му от лентата и му позволи да не обръща внимание на блъскането на другите пътници, които смятаха, че като се бутат, по-бързо ще излязат от летището. Държейки чантата в едната си ръка и куфара в другата, и влачейки след себе си по-обемистия багаж като непокорно куче, Хауард се отправи към изхода и калифорнийската нощ навън. Ако униформеният шофьор на лимузината не бе избрал точно този момент да се закашля, Хауард нямаше да забележи мъжа, който държеше табелка с името му. Той предпазливо се приближи до смуглия човек.

— Аз съм професор Смол.

— Много добре, сър. Дайте да ви помогна с багажа.

— Чакайте. — Хауард отказа да пусне багажа си. — Не очаквах кола. Сигурен ли сте, че чакате мен?

— Казаха ми да взема доктор Хауард Смол, пристигащ от Анкъридж, Аляска. — Шофьорът говореше така, сякаш отскоро живееше в Щатите.

— Имате ли представа кой ви е наел?

— Не, господине.

Хауард се засмя и заговори по-скоро за собствено успокоение, отколкото заради сдържания мъж. Смущението му се превърна в задоволство.

— Трябва да са колегите от лабораторията, които вече харчат своя дял от печалбата.

Смол му подаде двата си големи куфара и тръгна след него. На ярката светлина на товарната рампа черната лимузина блестеше като пантера сред очуканите таксита. Шофьорът отключи вратите с дистанционно управление, отвори задната за Хауард и сложи куфарите в багажника. Луксозното превозно средство се отдалечи от тротоара, преди Хауард да успее да се настани удобно на меката кожена седалка. В колата миришеше на препарат за почистване на килими и на освежител за въздух.

— Знаете ли адреса ми в Глендора? — попита Хауард по вътрешната радиоуредба. Стъклото между него и шофьора беше вдигнато и той не можеше да го смъкне.

— Да, господине — веднага отговори мъжът и връзката прекъсна.

Тъй като разговорът с арабина беше невъзможен, Хауард понечи да си вземе питие от барчето, но осъзна, че през последната седмица е пил с Мърсър повече, отколкото през целия си живот, и реши да си даде почивка. Отново се усмихна. За седем дни се бе напил шест пъти, но на Мърсър алкохолът като че ли не влияеше особено. Стомахът му явно беше по-твърд от скалите, които изследваше.

След малко повече от час те стигнаха до тихия квартал на север от Лос Анджелис, където Хауард притежаваше скромна едноетажна къща.

Докато слушаше монотонното свистене на гумите на лимузината и гледаше хипнотизиращите светлини на другите превозни средства, Хауард задряма и се събуди едва когато колата влезе в квартала.

Къщата му беше третата от края на задънена улица, граничеща с една от оредяващите гори в Лос Анджелис. Минаваше десет вечерта и улицата беше тиха и тъмна. Единствената светлина идваше от уличните лампи и някои от верандите. Лимузината безпогрешно спря пред жълто-червената къща на Хауард Смол. Фактът, че шофьорът добре познава квартала, трябваше да предупреди професора, но той не обърна внимание на това.

Хауард слезе от колата и огледа улицата, надявайки се някой съсед да го види с луксозната лимузина, но дори госпожа Потър, която сякаш постоянно разхождаше дакела си, се бе прибрала. Арабинът също се огледа наоколо. Очите му обходиха района с тренираното око на военен. Той извади куфарите от багажника и тръгна след Хауард по алеята за коли, минавайки край десетгодишната му хонда. Хауард стигна до вратата, пребърка джобовете си, търсейки ключовете, и измъкна десетдоларова банкнота. Сетне превъртя ключа и се приготви да влезе, когато мъжът го блъсна с рамо в къщата.

Хауард падна на килима. Шофьорът бе изкарал въздуха от белите му дробове. Арабинът хвърли куфарите в антрето и захлопна с крак вратата. В ръката си държеше автоматичен пистолет със заглушител. Оръжието се губеше в огромния му юмрук. Преди Хауард да успее да реагира, лампата във всекидневната се запали, осветявайки трима други мъже — още двама араби и един бял с късо подстригана, прошарена коса и воднисти светлосини очи. Двамата араби стояха, а третият мъж седеше в мекото кресло и държеше почти празна чаша. Хауард разбра, че той е водачът. Мъжът изглеждаше най-опасният човек, когото някога бе виждал.

И Хауард беше прав в преценката си.

Иван Кериков остави питието си на масичката за кафе.

— Навън нямаше никого, когато дойде, нали? — Гласът му беше тих и заплашителен, със силен гърлен акцент от родната му Русия.

— Никой не ни видя да влизаме — отвърна шофьорът, прекоси стаята и застана до единия арабин. Двамата бяха едри, със застрашителен вид и имаха безизразните лица на телохранители.

Третият арабин беше по-млад, вероятно на трийсет и няколко години, красив, но с жестоко изражение, имаше гъста коса и тяло, тънко и гъвкаво като на скорпион. Най-забележителното в него бяха очите — малки и черни, горящи с вътрешен огън, който заплашваше да избухне всеки момент.

— Казах ти, че ще го заловим лесно, Кериков — рече младият арабин, поглеждайки двамата главорези за потвърждение.

— Затваряй си устата — сряза го руснакът. Рисковано беше да разпитват Смол в собствения му дом, но Кериков не можеше да го избегне. Той научи за Хауард Смол едва предишния ден и нямаше време да го залови в Аляска, нито да намери тайна квартира в Лос Анджелис. Но в изтезаването на човек там, където той се смяташе в най-голяма безопасност, имаше психологически привилегии. Смол лежеше на пода и трепереше като дете, прехапал устни. Очите му се бяха разширили от страх.

— Каквото и да искате — най-после успя да смотолеви професорът, — моля ви, не ме наранявайте.

Погледът на Кериков не омекна. Той се запита колко хора го бяха молили да пощади живота им. Със сигурност стотина. По-скоро двеста. За него не ставаше нито по-лесно, нито по-трудно. В живота, който водеше, мъченията и разпитите бяха част от работата му, необходими и познати, така както адвокатът се подготвя за дело.

Изминаха няколко секунди. Хауард се вторачи в руснака, който стана.

— Не желая да правя нещата по-неприятни, отколкото е нужно да бъдат, професор Смол. — В гласа на Кериков не прозвуча съчувствие. — Но трябва да осъзнаете сериозността на намеренията ми.

Сякаш по подадена реплика, по-младият арабин, чийто боен псевдоним Абу Алам буквално означаваше „Баща на болката“, излезе от стаята за минута и се върна с голям брезентов чувал, в който мъчително и отчаяно се гърчеше нещо. Хауард ясно чу как котаракът му Снийкър мяука от торбата. Двамата телохранители вдигнаха Хауард от пода и го заведоха в кухнята, където Абу Алам държеше чувала над мивката. Арабинът протегна ръка и включи устройството за смилане на боклука в канала.

— Господи, моля ви, недейте. Ще направя, каквото кажете. Моля ви, не го правете — замоли се Хауард.

Алам не му обърна внимание, бръкна в торбата и извади шарения котарак. Лапите му бяха залепени с пластир, за да не може да се брани.

— Според бележката, написана от съседката, животното ви се е държало много добре, докато сте отсъствали, но не сте му оставили достатъчно храна, затова тя трябвало да излезе да купи. — В гласа на Алам прозвуча вълнение, граничещо със сексуална възбуда. Моторчето на устройството издаваше стържещ звук, докато той държеше гърчещия се котарак над канала.

Иван Кериков остана във всекидневната, като равнодушно и спокойно слушаше, докато механичните зъбци на машинката оголиха плътта от предните лапи на котарака и след това натрошиха костите. Дълго след като Снийкър умря от шок, Абу Алам продължи да вкарва трупа му в канала. Моторчето намаляваше оборотите, докато раздробяваше и смилаше по-големите кости и хрущяли. Животното се превърна в пихтия. Хауард Смол се съпротивляваше, опитвайки да се отскубне от двамата похитители. Би се разкрещял, колкото му глас държи, ако не бяха завързали устата му.

Слушайки ужасяващите звуци, разнасящи се от кухнята, Кериков размишляваше, че е твърде стар, за да извършва подобни разпити. Вече би трябвало да се оттегли и да живее в дача в красива брезова гора по река Москва, с кабинет, пълен с похвални грамоти, и гърди, окичени с медали. По това време трябваше да е полупиян от шотландско уиски и да чука някоя знойна блондинка, предоставена му от държавата в знак на благодарност за дългогодишната му служба в КГБ. Ако Русия не се беше продала и не бе позволила да бъде удавена в море от алчност, корупция и повърхностния, конвейерен западен стил на живот, Кериков нямаше да седи в тази занемарена къща в Лос Анджелис и да се опитва да изтръгне информация от човек, който беше толкова незначителен, че не заслужаваше дори да се изплюе върху него.

Кериков бе прекарал трийсет години в КГБ, безмилостно проправяйки си път нагоре в йерархията. Когато Съветският съюз се сгромоляса, както знаеше, че ще стане, той оглави една от най-сенчестите организации — притежаваше много информация, която щеше да го направи богат в предстоящия нов световен ред. За разлика от мнозина други във висшия ешелон на КГБ Кериков нямаше да допусне да бъде повлечен сред отломките на рухващата руска империя.

Когато Съветският съюз неизбежно се разпадна, той беше шеф на Седми отдел, „Научни разработки“, ръката на Държавна сигурност, замесена в планирането и извършването на най-дръзките руски операции. В разгара на студената война Седми отдел имаше бюджет, съперничещ на този на космическите програми, и се гордееше с много по-способни учени. Операциите, започнати през шейсетте и седемдесетте години на XX век, щяха да дадат резултат чак след десетилетия. Но въпреки това, когато Кериков пое ръководството в края на осемдесетте години, по-голямата част от Седми отдел бе разтурена поради финансов недостиг. Русия дълго нямаше да бъде в състояние да планира операции, защото правителството не знаеше дали ще съществува следващия месец.

Съзнавайки, че краят наближава, Кериков съумя да запази активни няколко операции, които можеха да се осъществят извън родината му. Когато дойде време да избяга от Русия и да започне нов живот, той тайно изнесе от страната плановете и разработките и се приготви да ги предаде на някоя чужда сила. Разбира се, срещу определена цена.

Наскоро след заминаването си от Русия Кериков почти успя да продаде операция на Седми отдел с кодово име „Мисия Вулкан“ на корейска групировка за сто милиона долара. Ако не беше намесата на един американец, минен инженер, и двойното предателство на доверен агент, сега Кериков нямаше да се бори да съживява друга операция на КГБ от периода на студената война.

„Ладията на Харон“ бе зачената в средата на седемдесетте години на XX век, когато почти нямаше надежда за политическо разведряване и съветското правителство смяташе, че може да спечели локална ядрена война срещу Съединените щати. Операцията трябваше да бъде началният гамбит на войната и имаше за цел да съсипе в краткосрочен план икономическата мощ на Америка. Щяха да изминат десет години, преди Седми отдел да бъде готов да инсталира хардуера, необходим за успеха й. Но междувременно светът се промени и отношенията между двете суперсили се затоплиха. Кериков обаче бе напреднал и бе положил основите на „Ладията на Харон“ въпреки изричните заповеди на Михаил Горбачов. Никой в съветското правителство не знаеше за дейността му, затова когато Кериков избяга, кражбата мина незабелязано.

След провала на „Мисия Вулкан“ Кериков трябваше да чака една година подходящо стечение на обстоятелствата, преди да се опита да продаде другата операция. Неблагоразумната енергийна политика на американския президент улесни търсенето на купувач толкова много, че след обявяването и Кериков можеше да избира сред онези, които предлагаха най-висока цена.

Слушайки как Абу Алам злорадо смила котарака на Хауард Смол, Кериков се запита дали е направил правилния избор. Беше работил с много психопати през живота си. След войната в Афганистан повечето членове на екипа му от КГБ не успяха да се приспособят към нормалния живот в цивилизовано общество и се наложи да бъдат убити вместо демобилизирани. Ала никой от тях не можеше да се сравни с Абу Алам. Този човек наистина отговаряше на името си, а Кериков го познаваше отскоро. Алам беше дясната ръка на Хасан бен Руфти, министър на петрола на Ажман, човека, дал парите за осъществяването на „Ладията на Харон“. Руфти щеше да плати на Кериков петдесет милиона долара за успешното завършване на операцията. Част от сделката беше помощта на Алам по време на последните етапи от плана като начин да се гарантира огромната финансова инвестиция на министъра.

Кериков бе продал „Ладията на Харон“ преди година, макар че Алам се присъедини към него едва преди месец. Безумието на арабина започваше да дразни руснака. Често се налагаше обектът да бъде размекнат за разпита, но идеята да се използва котаракът беше на Алам. И сега, когато устройството за смилане на боклука в канала на мивката най-после престана да бръмчи, Кериков разбра, че Алам искрено се е забавлявал. Минута по-късно съкрушеният Хауард Смол отново бе доведен във всекидневната и хвърлен в краката на Кериков. Абу Алам бършеше с хавлия окървавените си ръце. Черното му кожено яке бе изцапано с тъмни капки кръв.

— Имам само един въпрос към вас, професор Смол. Отговорът ще ви спести много болка. Няма да ви струва нищо да ни кажете онова, което искаме да знаем, и ще ви спаси от неописуеми страдания. — Кериков говореше бавно и ясно. Знаеше, че обектът вече е в състояние на лек шок. — Искам да знам кой беше на борда на „Танцуваща по вълните“ заедно с вас и с братовчедите ви тази седмица, когато открихте изоставения кораб „Джени IV“?

Откакто го бяха блъснали в къщата, Хауард предполагаше, че тези хора са индустриални шпиони, търсещи тайната на „миникъртицата“. И през ум не му мина, че искат подобна безобидна информация. За двете секунди, които бяха необходими на професора да преодолее объркването си, Абу Алам прекоси стаята и го ритна с всичка сила в корема. Хауард изстена. Болката се разпространи из цялото му тяло и го прикова към пода.

— Отговори. — Алам махна превръзката от устата му и обърна учения по гръб с друг презрителен ритник.

— Достатъчно, Алам — сопна се Кериков. Не че изпитваше състрадание към Смол, но да се рита човек, който вече беше победен, само щеше да удължи разпита. Освен това Кериков все още се притесняваше от объркалия се разпит на двамата братовчеди на Хауард в Аляска.

Случайно бе прочел статия във вестник, описваща намирането на „Джени IV“. Репортажът беше само два параграфа, но се споменаваше името на лодката, открила изоставеното корабче. Кериков издири собственика на „Танцуваща по вълните“ и изпрати двамата си лични телохранители, бивши членове на източногерманската тайна полиция. Джери Смол и синът му бяха умрели по време на разпита, разкривайки името на Хауард, но не и самоличността на четвъртия член на риболовната екскурзия. Германците бяха направили така, че смъртта да изглежда като нещастен случай, но грешките им принудиха Кериков да замине за Калифорния. Трябваше да се увери, че и тази последна улика няма да завърши в задънена улица. Залогът беше огромен. Вероятността някой да се е качил на „Джени IV“ и да е видял товара, беше твърде рискована, за да бъде подмината лековато. Откриването на търговския кораб можеше да означава края на операцията.

Контролът върху пораженията беше едно от най-добрите умения на Кериков, защото изискваше решителност, безпощадност и способост да се преценяват резултатите далеч в бъдещето. И той бе отишъл лично да свърши недовършената работа и да се погрижи да няма повече последици от загубата на „Джени IV“. Кериков извади пистолет със заглушител от сакото си и се прицели в дясното коляно на Хауард.

— Първият изстрел ще откъсне крака ви в коляното, професоре. Ако и тогава не отговорите на въпроса ми, ще ви предам на по-изобретателните си партньори.

— Филип Мърсър — изхлипа Хауард. — Той беше на лодката заедно с нас. Мърсър е минен инженер.

Името слиса Кериков. Той се замисли за Гърция, където се криеше след провала на „Мисия Вулкан“. Представи си как седи в любимото си кафене, чете сутрешния вестник, пие силно кафе и изтръсква трохите от кроасана от страниците. „АМЕРИКАНЦИТЕ ОТКРИВАТ НОВ ВУЛКАНИЧЕН ОСТРОВ В ТИХИЯ ОКЕАН“. Думите едва не го бяха накарали да скочи от стола. Вулканът беше създаден през 1954 година от Седми отдел чрез ядрена детонация. Това беше неговият вулкан, онзи, който щеше да го направи богат.

Той бързо прочете статията, търсейки познати имена. Валерий Бородин, синът на автора на проекта. Бородин беше един от мнозината, които предадоха Кериков в онези последни седмици, преди всичко да рухне. Американката Тиш Талбът, любовницата на Бородин, беше единствената оцеляла от кораб, приближил се в опасна близост до вулкана, преди да бъде открит от партньорите на Кериков. В статията пишеше, че тя ще работи заедно с бъдещия си съпруг върху разработването на минерала бикиний, който вулканът изхвърлил от недрата на земята.

И след това имаше име, споменато толкова небрежно, че Кериков едва не го пропусна. Вулканът всъщност бил открит от американец, минен инженер на име Филип Мърсър. Кериков не беше чувал за него, но знаеше, че това е човекът, провалил плановете му. Мърсър бе съсипал шансовете му да продаде вулкана и невъобразимото му богатство, и да се оттегли в анонимност.

Тогава реши да убие Филип Мърсър. Все още имаше достатъчно връзки да поръча лесно подобно убийство. Предпазливостта обаче го накара да отложи екзекуцията. Смъртта на американеца със сигурност щеше да поднови международния интерес към изкуствения произход на вулкана и да изложи на риск Кериков.

Той несъзнателно натисна спусъка. Куршумът проби дупка между уплашените очи на Хауард и уголеми черепа му, но не остави изходна рана.

— Почистете къщата — заповяда Кериков. — Изхвърлете трупа, така че никога да не бъде намерен.

— Познаваш ли човека, когото той спомена? — попита Алам, докато хората му слагаха трупа на Хауард в чувала, който бяха донесли.

— Да, знам го.

Мърсър бе видял „Джени IV“ и вероятно се бе качил на борда. И може би в момента разнищваше загадката на злополуката. Кериков бе решил веднъж да пощади живота му, но нямаше да го направи отново. Той погледна часовника си, изчисли часовата разлика и набра номер на мобилния телефон, който винаги носеше в себе си.

Кериков знаеше къде живее Мърсър, къде прекарва времето си и дори кои са любимите му ресторанти и барове. Подготвайки се за момента, когато щеше да отмъсти за „Мисия Вулкан“, той бе наел частни детективи, които всеки месец му съобщаваха местонахождението на Мърсър. Кериков беше воин в сянка през целия си живот и беше време отново да нанесе удар от сенките.

— Ало — отговори възпитан глас на четвъртото позвъняване.

— Имаме проблем.

Арлингтън, Вирджиния

Малко след седем сутринта Мърсър нахлузи къс панталон в цвят каки и взе „Вашингтон Пост“ от стъпалата пред вратата на дома си. Улицата беше тиха в този ранен час в събота. Прочутото циганско лято във Вашингтон беше в разгара си и влажността на въздуха беше висока. Тялото му се обля в пот, когато отново влезе в къщата.

За разлика от другите къщи на улицата, където в просторни апартаменти живееха между три и шест семейства, Мърсър беше единственият обитател на жилището си и бе положил огромни усилия да го превърне в свой дом. Предната част представляваше огромно преддверие, от което се отиваше в библиотека на втория етаж и в голяма спалня на третия. Етажите бяха свързани със старинно извито стълбище, което бе взето от жилището на енорийски пастор точно преди разрушаването му и струваше колкото луксозен автомобил.

Мърсър прегледа заглавията, докато се качваше на втория етаж, и се усмихна, когато мина през библиотеката. Макар че живееше там повече от пет години, той наскоро бе разопаковал голямата си колекция от книги. Прашните им обложки сякаш го подканяха от дървените лавици, коженото кресло за четене му се стори привлекателно за миг, но Мърсър продължи да върви и влезе в помещението, което наричаше Бара.

Повечето къщи имаха всекидневна. Мърсър имаше бар с шест високи столчета, наредени пред дъбов тезгях с месингов ръб. На рафтовете бяха окачени чаши и съдове, а барът с красива дърворезба беше зареден по-добре от повечето заведения в центъра на града. Помещението приличаше на английски клуб за джентълмени — тъмнозелен килим, меки кожени канапета и ламперия от орех на измазаните с хоросан стени. Прозорците гледаха към тясна уличка между къщата и съседната жилищна сграда, затова атмосферата в Бара винаги беше сумрачна и задушевна.

Мърсър остави вестника на тезгяха и го заобиколи, за да запали лампите. Автоматичната кафеварка бе направила вряло кафе, толкова горчиво и силно, че първата глътка го накара да изтръпне. Идеално.

Той сложи диск в уредбата и седна да чете всекидневната информация за бедствия, катастрофи, скандали и корупция. В криминалната хроника броят на убийствата във Вашингтон приличаше на спортен резултат. Ченгета пет — наркодилъри един.

Час по-късно Мърсър приключи с „Пост“. Той извади кръстословицата за приятеля си Хари, сгъна вестника, остави го в ъгъла на бара и слезе на първия етаж. Сложи няколко дълбоко замразени вафли в тостера на рядко използваната кухня и после отиде в кабинета си.

Стаята беше подобна на Бара — дърво, месинг и кожа. В средата бе поставено огромно бюро. Компютърът и периферните устройства заемаха една трета от него и половината от шкафа. Мърсър докосна плоско парче кимберлит. Синкавият минерал на страничната масичка показваше наличие на диаманти в мините по света и бе спомен от многобройните му пътувания и негов личен амулет.

Изкривеното парче метал, което бе донесъл от Аляска, бе заключено в най-горното чекмедже на бюрото. Той го извади и се върна в кухнята. Тостерът бе прегорил вафлите, затова Мърсър ги изхвърли в кофата за боклук и отново тръгна към Бара. И без това не беше много гладен.

Той извади трийсетсантиметрова релса и кутия от обувки, пълна с препарати за излъскване на метал, парцали и други почистващи материали. Мърсър започна да търка релсата с вълнен парцал и сериозно се вторачи в метала. Повтарящото се действие на излъскването от години му служеше като средство да се съсредоточи върху някой проблем.

Парчето неръждаема стомана беше дълго двайсет и пет и широко десет сантиметра. Краищата бяха откъснати от силната експлозия, разрушила „Джени IV“. Думата роджър, написана с черна боя, беше единственият опознавателен знак.

Преди да отпътува от Аляска, Мърсър бе взел списъка на екипажа на „Джени IV“ от бреговата охрана. Никой на кораба не се казваше Роджър. Той се замисли върху вероятността буквите да не означават име, но не му хрумваше никаква идея. И дори да не беше име, Мърсър пак не можеше да разгадае значението.

— Хайде, Роджър — каза той на парчето метал. — Кой си ти, по дяволите, и какво си правил на риболовен кораб с надписан стоманен багаж?

През целия си живот Мърсър бе разкривал загадки. Професията му беше да събира улики и доказателства къде земята е скрила богатството си от минерали, да тълкува информацията и накрая да посочи мястото и да каже: „Копайте тук“. Изкарваше си прехраната с предизвикателства за милиони долари и животът на стотици хора зависеше от думата му, но сега призна, че загадката на парчето метал не е по силите му.

Телефонът иззвъня и пронизителният звук прекъсна мислите му. Той погледна часовника си. Десет без петнайсет. Обаждаше му се или Дребосъка, за да му каже, че има бюлетина и формуляри за залаганията на конните надбягвания и да отиде при него, или Хари Уайт му напомняше да не забрави кръстословицата от вестника.

Но не беше нито един от тях.

— Доктор Филип Мърсър?

— Да. Кой се обажда?

— Съжалявам, че ви безпокоя толкова рано в неделя сутринта. Казвам се Дан Маклафлин. Шеф съм на полицията в Хомер, Аляска. — Гласът беше плътен и дрезгав и звучеше уморено.

— Господи, при вас е пет сутринта.

— Опасявам се, че това по-скоро е краят на гадна нощ, отколкото началото на хубав ден. Познавахте ли Джери Смол и сина му Джон? Те имаха риболовно корабче на име „Танцуваща по вълните“.

Мърсър не пропусна да отбележи употребата на миналото време.

— Знаете, че ги познавах, инак нямаше да ми се обадите. Как са умрели?

— Съжалявам, че ви попитах по този начин. Адски съм уморен и потресен. Познавам Джери, откакто дойде да живее тук.

— И аз съжалявам. Не исках да бъда груб. Какво се е случило? Нещастен случай с лодката?

— Рано сутринта ги е намерил съсед, който се връщал от нощна смяна във фабриката за рибни консерви. Джери и Джон, изглежда, са се почерпили в дома си и са поискали да излязат да си купят още пиене. И двамата са починали в пикапа на Джери в гаража. Вратата е била затворена и двигателят е работел. Смятаме, че са се задушили от изпаренията.

— Господи — промълви Мърсър.

— Обаждам ви се, защото според рапорта на бреговата охрана сте били на лодката им, когато Джери е открил „Джени IV“. Вие сте последният, който ги е видял живи. Двамата вероятно са се скарали. По телата им има рани. Очите на Джери са насинени, а устата на Джон е разбита. Както вече казах, познавам Джери отдавна и двамата се спогаждаха по-добре от повечето бащи и синове, затова спречкването им ми се струва странно. Искам да знам дали са имали проблеми, докато сте били заедно на лодката. Виждали ли сте ги да се карат или да се бият?

— Не. Разбираха се много добре. Намирането на изоставения кораб развълнува всички ни, но не са се карали. — Мърсър беше искрено изненадан, че Джери и Джон са се спречкали. Не подозираше, че имат семейни спорове. Но, от друга страна, ги познаваше отскоро. — Съжалявам, но наистина не мога да ви помогна. Напуснах Хомер в деня, когато открихме „Джени IV“. Може би трябва да се обадите на братовчеда на Джери в Калифорнийския университет в Лос Анджелис. Той остана при Джери за няколко дни, след като аз заминах.

— Смятам да изчакам. Там все още е доста рано. — Маклафлин млъкна. Като че ли искаше да говори още по въпроса и да изрази чувствата си по повод смъртта на приятеля си, но се въздържа. — Няма да ви задържам повече, доктор Мърсър. Благодаря, че ми отделихте от времето си.

— Няма за какво. Съжалявам за загубата ви. — Мърсър прекъсна връзката и въздъхна дълбоко. По-късно щеше да се обади на Хауард Смол, за да изкаже съболезнованията си. Вторачи се в празното пространство, припомняйки си Джери и сина му, риболова и откриването на странния изоставен кораб. Мърсър харесваше и двамата. Те бяха почтени хора, трудолюбиви и всеотдайни. Смъртта им беше трагична и ненужна загуба.

Погледна парчето метал в ръката си и се запита дали има връзка между тяхната смърт и стоманения къс, но бързо отхвърли тази мисъл. Отдавна бе научил, че случайността е капризно нещо. Знаеше, че повече няма да може да се съсредоточи, затова се качи горе да се преоблече, за да отиде при Дребосъка и Хари.

Дребосъка, чието истинско име беше Пол Гордън, притежаваше западнал бар на няколко преки от къщата на Мърсър. В събота отваряше рано заради Мърсър и Хари Уайт, най-добрите му клиенти, за да се насладят на няколко сутрешни питиета и да прегледат формуляра за следобедните конни надбягвания в Белмонт Парк. На времето Пол беше перспективен жокей, но главорезите на мафията бяха натрошили коленете му, защото бе отказал да изгуби едно надбягване. Въпреки това той все още обичаше конните състезания и беше букмейкър на четирийсет души в Арлингтън.

Мърсър бе открил бара през първия ден от пристигането си тук. Очакваше да види горила зад тезгяха, но Дребосъка наистина беше дребен — не повече от метър и петдесет и тежеше петдесет и пет килограма. Пол бе сложил специална платформа зад бара, за да му е по-удобно да сервира напитките. Той вече се бе навел над формуляра, когато Мърсър влезе през остъклената врата.

В заведението миришеше на бира и цигари и колкото и дезинфектанти да използваше Пол, миризмата не изчезваше. До дългия бар имаше две маси, а в задната част — пластмасови сепарета. Олющените тапети бяха осеяни със спортни фотографии в евтини рамки. До касата бяха поставени снимки на Дребосъка, как се ръкува с благодарни собственици на коне. Жребецът му беше неизменно до него. Пол беше на петдесетина години, но с ниския си ръст и сбръчкано лице приличаше на стар гном.

Хари Уайт, от друга страна, никога нямаше да остарее. Той наближаваше осемдесетте и имаше такъв вид, сякаш всеки момент щеше да умре. Но всъщност Хари изглеждаше така през всичките години, откакто Мърсър го познаваше. Тялото му беше високо и изправено, но кожата на лицето му беше сбръчкана и увиснала. Ръцете му бяха тънки като пръчки и осеяни със старчески петна. Въпреки немощния си вид Хари съвсем не беше крехък. Той се хвалеше с активно либидо и очите му представляваха ясни сини прозорци към проницателен ум и язвително остроумие. Гласът му беше дрезгав и стържещ. Може би поради разликата във възрастта, или въпреки нея, Хари и Мърсър бяха много добри приятели.

— Крайно време беше да се появиш, по дяволите. Къде е проклетата ми кръстословица?

— Защо не си купиш вестник, скъпернико? — Мърсър хвърли сгънатата кръстословица на бара пред Хари.

— Чухте ли богаташа? Той може да си позволи да купува вестник всеки ден.

Всъщност Хари имаше прилична пенсия от „Потомак Електрик Къмпани“ и наскоро бе получил значителна сума в брой, подарък от правителството като компенсация за загубата на десния му крак при раняване преди петдесет години. Мърсър знаеше за парите и дори му бе съдействал да ги получи, но Хари го бе накарал да обещае никога да не обсъжда този въпрос.

Старецът грабна кръстословицата, разгъна я и приготви молива си.

— Как беше в Аляска?

Мърсър го погледна и се усмихна.

— Прекарах добре, но се случи нещо странно.

Той разказа как са намерили „Джени IV“, без да спести подробностите. Дребосъка и Хари нямаха представа за произхода на парчето метал и изразиха съмнение, че смъртта на Джери и Джон е свързана с него.

Пол наля водка с доматен сок на Мърсър и на себе си и сложи „Джак Даниълс“ и безалкохолна напитка с джинджифил пред Хари. Докато Хари изпуши десетина цигари „Честърфийлд“, Дребосъка и Мърсър прегледаха формуляра, подхождайки към четиринайсетте надбягвания за деня с вниманието на хирурзи, опитващи се да спасят пациент. Те разнищиха неразгадаемите детайли, изключиха номерата, които имаха чувството, че са маловажни, умножиха други с помощта на тайни системи и накрая просто се довериха на усета си. Дребосъка беше много по-опитен в тълкуването на родословията, тренираността и бързината, но се прекланяше пред вродената способност на Мърсър да избира инстинктивно победители.

Цяла сутрин на Дребосъка се обаждаха редовни клиенти, които правеха залози. В единайсет и половина Мърсър и Пол бяха почти приключили с прогнозата за последното надбягване. Хари все още решаваше кръстословицата и очевидно имаше затруднения.

— По дяволите — възмутено извика той, — запънах се.

— Кажи — подкани го Дребосъка.

— Четири букви, предпоследната ер. Менделсоновият „Сватбен…“

— Погребална песен — каза Мърсър, без да вдига глава от формуляра.

— Циник — рече Дребосъка. — Менделсоновият „Сватбен марш“.

— А, да. Мислех, че го е написал Мендел — отвърна Хари и попълни отговора.

— Отец Грегор Мендел е основоположник на съвременната генетика. Правил е експерименти с грах още през XIX век.

— Така ли? Аз пък бях сигурен, че Манделброт е открил генетиката.

— Не е вярно. Беноа Манделброт е един от създателите на фракционната геометрия — обясни Дребосъка.

— Тогава кой е съставил периодичната таблица, по дяволите?

— Дмитрий Менделеев — отговори Дребосъка.

Мърсър погледна приятелите си.

— Господи, тръпки ме побиват, когато говорите така.

Следобед започнаха да пристигат редовните съботни посетители. Всички идваха там заради конните надбягвания и бяха около шейсетгодишни и нагоре, възпълнички и облечени в костюми отпреди трийсет години. Те бяха живото доказателство, че клишетата се основават на факти. Мърсър беше най-младият в бара — с около петнайсетина години, — но се чувстваше като у дома си. Между ергените съществуваше особено приятелство, излизащо извън границите на възрастта и общественото положение. Освежаващо беше да водиш разговори, които не се въртят единствено върху проблемите на събеседника.

Последното надбягване започна малко след четири следобед. Дребосъка плати на победителите и най-после си позволи питие, първото след сутрешната водка с доматен сок. Хари Уайт се наливаше с бърбън така, сякаш току-що бе избягал от събиране на въздържатели, но не се напиваше. Мърсър бе преминал на газирана вода и беше трезвен.

— Какво ще правиш довечера, Мърсър? — попита Дребосъка, докато миеше чашите.

— Ще се издокарвам в смокинг като пингвин.

— Официална вечеря?

— Ще я пропусна, но след това ще има безплатен бар.

— Безплатен бар? — завистливо възкликна Хари.

— Знаех си, че това ще те заинтригува — усмихна се Мърсър.

— Какъв е поводът? — попита Дребосъка.

— Създаването на нов мозъчен тръст на име „Групата Джонсън“, финансиран от самия Макс Джонсън, собственик на „Петромакс Ойл“. Групата е съставена от учени, икономисти и защитници на околната среда, които разработват практически методи за прилагане на новата енергийна политика на президента.

— И ти ли ще ставаш член на групата? — попита Хари, отваряйки втория си пакет цигари за деня.

— Не, но от няколко години познавам Макс Джонсън. Поканата за приема беше в пощенската ми кутия, когато се върнах от Аляска.

— Отново на сладки приказки с богатите и известните — подразни го Хари. — Какво толкова струва тоя Джонсън?

— Господи. — Мърсър прокара пръсти през гъстата си коса. — Той притежава „Петромакс Ойл“ и контролира фонда „Джонсън“, създаден от баща му, когато е основал „Петромакс“. Бих казал, че струва два милиарда долара, може би дори повече.

— По дяволите. Разбери дали има неомъжена дъщеря. — Хари млъкна и промени решението си. — Не, за тези пари проучи дали има беззъба баба, която се подмокря. Не съм придирчив.

— Дано да има, че да можеш да платиш част от сметките си — подхвърли Дребосъка.

Хари му хвърли невинен поглед. Мърсър се засмя.

— Трябва да тръгвам. Вечерята е в шест, а приемът започва в осем и половина. Искам да бъда пръв на опашката за бара.

Той тръгна бавно към дома си. Денят се бе оказал по-мек от очакваното и влажността бе възпряла гневните облаци, които заплашително се задаваха от изток. Мислите за Джери и Джон Смол бяха избледнели. Мърсър съжаляваше за двамата, но те бяха загинали заради собствената си глупост. По-тъжно му беше за майката на Джон. Никой родител не можеше да понесе загубата на детето си.

Родителите на Мърсър бяха убити в Белгийско Конго по време на бунта Катанга. Тъй като беше сирак, отгледан от баба си и дядо си във Върмонт, той не бе преживял трудния период на пубертета. Желанието му да върви по стъпките на баща си и да стане минен инженер изключи всякакви мисли за тийнейджърски бунт. Не можеше да си представи какво би довело баща и син до физическа разпра. Но нещо бе накарало Джон и Джери да се скарат и последиците бяха смъртоносни. Както Маклафлин бе казал, и двамата са пили.

Точно когато превърташе ключа във вратата на къщата си, Мърсър леко наклони глава, сякаш чу глас. Той си припомни думите на Джон Смол на борда на яхтата на баща му. Мърсър му бе предложил бира, но младежът отказа, като поклати глава: „Не, благодаря. Тази година към капитан на баскетболния отбор и има голяма вероятност да спечеля стипендия заради това.“

Господи, Джон не пиеше.

Мърсър хукна към кабинета си, докосвайки парчето кимберлит. Хвърли се на стола и бързо набра номера на „Справки“. Няколко минути по-късно се свърза с полицията в Хомер.

— Дан Маклафлин — гласът му беше по-бодър от сутринта, но все още звучеше уморено.

— Обажда се Филип Мърсър. Сутринта разговаряхме за Джери и Джон Смол.

— Разбира се, доктор Мърсър. — Маклафлин очевидно беше изненадан от обаждането му. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Казахте, че и двамата са били пияни, нали?

— Предварителната аутопсия показа два и нещо промила съдържание на алкохол в кръвта и на двамата. Били са се натряскали здравата.

— Джон Смол не пиеше — победоносно заяви Мърсър. Маклафлин се надяваше на по-голямо разкритие, затова разочарованието му прозвуча особено горчиво.

— Доктор Мърсър, фактът, че беше непълнолетен, не означава, че не е пиел. Това е Аляска. Ние тук възприемаме нещата малко по-различно. По дяволите, дори аз купувам бира на децата си в събота и неделя.

— Нямам предвид това. Джон спомена за неговия баскетболен отбор и че не иска да прецаква шансовете си да получи стипендия. Току-що бяхме намерили два трупа в изгорял кораб, а хлапето отказа една бира. Подобна гледка би накарала десетгодишен ветеран от „Анонимни алкохолици“ отново да пропие.

Маклафлин замълча. Смущенията по линията бяха единственото доказателство, че не е затворил. А след това, когато проумя намека в думите на Мърсър, заговори бавно.

— Най-добрият приятел на сина ми е в отбора. Всички са се заклели да не пият до края на сезона. Искат да се съсредоточат и да не допускат грешки. Какво означава това, по дяволите?

— Или Джон е нарушил клетвата, или нещо не е наред, и съм готов да се обзаложа, че е свързано с „Джени IV“. Успяхте ли да се свържете с Хауард Смол в Лос Анджелис?

— Още не. Но му оставих две съобщения. Убеден съм, че до вечерта ще ми се обади. Най-късно утре.

— А какво стана с „Джени IV“?

Маклафлин направи пауза, преди да отговори. Онова, което щеше да каже, не му харесваше.

— Бреговата охрана потопи кораба на следващия ден, след като Джери го откри. По закон той получава правата върху плавателния съд, защото го е намерил. Тъй като собственикът е загинал по време на пожара, нямаше кой да откупи обратно кораба. На борда нямаше нищо ценно, затова Джери е накарал бреговата охрана да го върне в морето и да го потопи. — Той отново замълча и после неуверено добави: — Старите кораби са страхотни изкуствени рифове за рибарите.

— Някой огледа ли кораба отвътре? — с надежда попита Мърсър.

— Боя се, че не. Потопиха кораба така, както го намериха.

— По дяволите. — Мърсър разбра, че е стигнал до задънена улица. — Е, съжалявам за безпокойството, шерифе.

— Благодаря за обаждането, доктор Мърсър. И ако това може да ви утеши донякъде, всеки ден умират хора по всевъзможни глупави начини. Няма смисъл да търсим под вола теле.

Мърсър затвори. Знаеше, че Маклафлин няма да зареже случая. И той нямаше такива намерения.

Остатъкът от кафето в бара се бе превърнал в смолиста, лепкава утайка, която можеше да се използва като индустриален разтвор. Мърсър го изпи предпазливо, докато затопляше вечерята си в микровълновата фурна. „Джени IV“ и Джери и Джон Смол. Те не бяха умрели ей така, а бяха убити. Мърсър беше убеден в това. Но му трябваха мотив, извършител и доказателства.

Фолс Чърч, Вирджиния

Ягуарът на Мърсър представляваше тъмна сянка, докато пълзеше по широката алея за коли. Гърленият звук на дванайсетцилиндровия двигател бе укротен до мъркане. Гумите „Пирели“ съскаха по мокрия асфалт. Лека мъгла посребряваше нощния мрак на светлината на фаровете. Мърсър напрягаше взор, за да види къщата, която трябваше да бъде в края на дългата алея.

Той погледна одометъра и видя, че е изминал почти километър и половина, откакто се бе отклонил от главния път. Когато вдигна глава, най-после съзря слабата светлина от дома на Макс Джонсън. Колата свърна по още един завой и къщата се появи пред него.

Сградата бе построена в стил Тюдор, с многобройни кули, дъбови греди и стръмен скосен покрив, който се простираше почти на шейсет метра. Макар че къщата беше внушителна, причудливият стил и придаваше не толкова грандиозен вид. Повечето от многобройните прозорци на първите два етажа светеха, прорязвайки влажната вечер с бледо сияние. Преди да спре пред сводестия вход, Мърсър преброи осем комина.

Посрещна го прислужник, който отвори дългата врата на ягуара, модел XJS. Мърсър забеляза няколко десетки лимузини, наредени от едната страна на къщата в парадна формация. Той слезе от колата. Младият прислужник седна на кожената седалка зад волана.

От сградата се разнасяше тържественото вибрато на виолончело, акомпанирано от цигулка и арфа. Музиката беше прекрасна и добре изпълнена. Часовникът му „Таг Хойер“ показваше 21,30. Идеално. Скучната вечеря бе приключила и истинският прием започваше.

Мърсър даде поканата си на леко озадачения прислужник. Беше закъснял с няколко часа и човекът го изгледа предпазливо и подозрително.

— Паднах в бутилка водка и не можах да се измъкна — обясни Мърсър и мина покрай него.

Коридорът имаше висок таван с гипсови орнаменти и под, застлан с широки дъски. В средата на фоайето беше сложена маса от черешово дърво. Лъскавият и плот почти беше скрит под вази с красиво подредени горски цветя. Нежното им ухание се разнасяше в помещението. Над масата, досущ крехък сталактит, висеше искрящ кристален полилей.

В залата вдясно прислужниците приготвяха бюфет с десерти. Торти, сладкиши, мусове и много други лепкави сладки кулинарни произведения отрупваха масата, около която можеха да седнат трийсет души. Звуците на класическото трио се усилиха, докато Мърсър вървеше през трапезарията. Високите три метра врати на отсрещната стена водеха към огромна приемна.

Мебелите бяха от XIX век. Обширното пространство беше разделено на четири зони за разговори с дивани, канапета и кресла, наредени около еднакви масички. На стените бяха окачени множество картини, предимно на американски примитивисти, като се изключат портрет на Сарджънт на майка и дъщеря и пейзаж на Грант Уд. Покрай едната стена имаше бар. Гостите се бяха наредили на опашка и бъбреха, чакайки да бъдат обслужени.

Мърсър се вгледа в музикантите в средата на залата. В жената с виолончелото имаше нещо еротично. Макар и не особено красива, тя беше привлекателна. Беше облечена в кремава рокля с дълбоко изрязано деколте. Изумителните и крака бяха увити около инструмента. Мърсър имаше чувството, че е воайор, докато наблюдаваше как пръстите и дърпат струните, и отмести поглед, преди изражението му да му докара неприятности.

През поредицата остъклени врати в далечния край на помещението той видя голяма тента и маси, на които бяха вечеряли двестата гости. Мърсър тъкмо си отбеляза, че барманът има лимонов сок за водката, когато някой стисна рамото му.

— Какво прави бандит като теб на такова място?

Мърсър се усмихна, като позна характерния глас, и се обърна.

— Търся да разкъсам някой бюрократ от кабинета.

Кони ван Бурен се надигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Господи, колко добре изглеждаш! И ухаеш хубаво.

— Ти си омъжена, Кони.

— Съпругът ми е в Ню Мексико.

— А моето либидо е заключено в нощното ми шкафче.

— Вечният ерген — закачливо го упрекна тя. — Кога ще се ожениш?

— Ще се оженя за първата жена, която ми отстъпи мястото си да седна.

Двамата се бяха запознали преди години, когато Кони работеше в министерството на вътрешните работи, а Мърсър беше консултант на германски минно-геоложки концерн на име „Кьониг Минералс“. Тогава тя енергично се опитваше да попречи на компанията да започне да експлоатира мина в Юта. „Кьониг Минералс“ бяха прословути със замърсяването на околната среда. Мърсър се бе намесил по молба на компанията и за огромно облекчение на министерството предложи компромис, приемлив и за двете страни. Кони и той поддържаха връзка и взаимно следяха кариерите си в избраните от тях професии.

— Забелязах, че отсъстваш от вечерята. Трябваше да си от лявата ми страна. Наложи се да изтърпя някакъв бъбрив адвокат, който говореше като за пред медиите.

— Знаех, че ще е неприятно, но не подозирах, че Макс ще покани и адвокати.

— Макс е поканил всички, които познава в града. Не всеки ден създаваш мозъчен тръст за четирийсет милиона долара и той иска да се увери, че никой няма да забрави това.

Мърсър се огледа. От вътрешния двор с тентата влязоха още гости. Кони имаше право. Помещението се изпълваше с тузари. Говорителят на Белия дом разговаряше с началника на канцеларията на президента, а зад тях неколцина известни телевизионни журналисти попиваха всяка дума на много пиян млад сенатор. „Групата Джонсън“ със сигурност получаваше мощна подкрепа от вашингтонския елит.

— Къде е домакинът? — Мърсър огледа тълпата, търсейки Макс Джонсън.

— Тук е. Радва се на блясъка. Следобед двамата с президента играха голф и той му даде официалната си благословия. Макс организира този прием само за да позволи на всички други да му изкажат почитанията си. — Кони млъкна, когато позна мъжа, който си проправяше път към нея. — По дяволите. Робърт Беърд.

— Кой е той? — Мърсър забеляза мъжа, промъкващ се през насъбралото се множество.

— Лобист за научноизследователския отдел на „Петромакс Ойл“, един от лакеите на Макс, който непрекъснато се подмазва и проси услуги. Извинявай, ще се скрия в тоалетната.

Беърд направи жест на отчаяние, докато наблюдаваше как дебелият задник на Кони се изнесе от приемната. Той погледна Мърсър, преценявайки дали е достоен да му представи случая си, тъй като го бе видял да говори със секретаря на енергетиката. Мърсър му се усмихна тъпо и Беърд отиде да търси по-влиятелна плячка.

Мърсър го проследи с поглед как минава през остъклените врати, когато я видя. Тя беше с гръб към него и разговаряше с миналогодишния носител на Нобелова награда за химия. В порядъчното вашингтонско висше общество разголващата рокля се смяташе за обида към всичко, което градът олицетворяваше. Макар и официално облечени, присъстващите жени излъчваха консерватизъм, изключващ всякакви помисли за секс.

Но тя имаше такъв вид, сякаш идваше от церемония за връчване на награди в Холивуд. Цепката на гърба на черната и рокля беше толкова дълбоко изрязана, че с малко повече въображение Мърсър можеше да си представи сянката там, където хълбоците и се разделяха в стегнати и закръглени полукълба. Бялата и кожа беше безупречна. Беше висока, но ръстът и не беше недостатък, а по-скоро пиедестал, от който да и се възхищават. Тя се обърна и той видя очите й.

Минералът берил е относително често срещан камък, който не представлява интерес. Смята се за страничен продукт от добиването на слюда и фелдшпати. Но когато в състава му има алуминий, берилът става аквамарин и се смята за полускъпоценен камък. А когато вместо алуминий природата добави примеси на хром, берилът се превръща в изумруд, един от най-желаните скъпоценни камъни за човека. Дълбочината на цвета му се определя от количеството хром. Ако е много, изумрудът е тъмен, мастиленочерен и мъртъв. А ако е малко, камъкът е светъл и блед. Идеалният изумруд притежава дълбочина и наситеност на цвета и същевременно блясък, и цената му е висока.

Очите и бяха съвършено изумруденозелени и пронизаха Мърсър като електрически ток. Тя го погледна, прокарвайки пръсти през късата си кестенява коса, която беше пригладена назад с малко гел. Мърсър имаше чувството, че е удавник.

Чертите на лицето и бяха съвършени. Леко закръглените устни очертаваха чувствената уста, която сякаш всеки момент щеше да прихне да се смее. Скулите и бяха изваяни като крила на чайка, а брадичката и беше волева и с малка трапчинка в средата. Веждите над изумителните и очи бяха широки и черни, шокиращи на такова нежно лице, но добавяха безспорен магнетизъм. Носът и беше малък и женствен.

От високото чело до тънката шия тя беше въплъщение на изяществото. В никакъв случай не можеше да се сравни с традиционните хубавици, каквито мнозина мъже харесваха и биха направили свои съпруги. Приличаше на манекенка, дръзка и недостижима, но Мърсър забеляза чар, какъвто онези жени не притежаваха.

Тя премести тежестта си от единия на другия крак. Роклята прилепваше по хълбоците й, изваяни с неподражаема грациозност. Цепката отпред се разтвори, разкривайки гладко бедро, и ако Мърсър беше в състояние да диша, гледката би го накарала да затаи дъх. Предната част на роклята закриваше тялото й, но той забеляза, че не носи сутиен, а гърдите и са малки и вирнати нагоре. Зърната и бяха настръхнали от хладината на влажната нощ.

— Желаете ли нещо? — Барманът отвлече вниманието на Мърсър от нея.

Докато той си поръча водка с лимонов сок и отново се обърна към остъклените врати, тя бе изчезнала. „По дяволите.“

Мърсър взе питието си и разсеяно благодари. И в същия миг усети, че се е възбудил само докато я бе гледал. Това не му се беше случвало от осми клас, когато за седмица имаха двайсетгодишна заместничка на редовната им учителка.

— Може отново да ме облечете.

— Моля? — Той се обърна и дъхът му секна. Тя беше още по-красива отблизо. Устните и бяха съблазнително нацупени и го привличаха неотразимо.

— Преди малко ме разсъблякохте с поглед и ще ви бъда благодарна, ако отново ме облечете, доктор Мърсър. — Закачливият блясък в очите и показваше, че изпитва удоволствие от смущението му. Вероятно беше на трийсет и няколко години, онзи съвършен период в живота на жената, когато тя запазва красотата на младостта, но я обогатява с опит.

— Знаете кой съм? — учуди се Мърсър. Беше убеден, че щеше да си спомня, ако се бяха запознавали.

— Колко бързо забравят хората. — Тя се засмя и си тръгна, но след като направи няколко крачки, се обърна. — Запознахме се вчера сутринта.

Жената се изгуби в тълпата, преди Мърсър да разбере коя е. Беше толкова захласнат от външността й, че не обърна внимание на гласа и — гърлен, но въпреки това нежен, примамлив и… познат.

Едва не разсипа питието си, когато се втурна сред гостите, за да я търси. Тя беше опонентът му в университета „Джордж Вашингтон“. Беше му трудно да отъждестви онова раздърпано момиче с поразителната хубавица, която току-що се бе отдалечила от него. По дяволите, какво правеше войнствено настроена защитничка на околната среда на прием, чийто домакин притежаваше една от най-големите петролни компании в света?

Мърсър вървеше бързо, като се извиняваше на гостите, които блъскаше. Един мъж изведнъж се обърна и едва не удариха лицата си. И двамата се изненадаха от допира. Мъжът пребледня, когато видя Мърсър, но цветът му бързо се възвърна, и красивото му лице се разтегли в широка усмивка.

— Мислех, че няма да дойдеш, Мърсър. — Макс Джонсън искрено се зарадва, че го вижда на приема си.

Джонсън беше на шейсет и няколко, но изглеждаше десетина години по-млад. Тялото му беше слабо и жилаво, поддържано в отлична форма с редовна гимнастика и триатлони. Лицето му беше набръчкано и изгоряло от слънцето в Тексас, където бе израснал, но бе придобило колежанско лустро, прикриващо произхода му. Косата му беше гъста и къдрава, прошарена само на слепоочията. Той сграбчи ръката на Мърсър и силно я стисна.

— Трябваше да пребия главния сервитьор, за да взема смокинга му — усмихна се Мърсър. — Страхотен прием. Поздравления.

— Храня големи надежди за „Групата Джонсън“ — отвърна Макс, сякаш четеше предварително подготвена реч. — Президентът отправи предизвикателство да откаже Америка от пристрастяването и към петрола и мисля, че можем да помогнем.

— Това не е ли като да ти извадят очите, за да ти изпишат веждите? — пошегува се Мърсър.

— Не. „Петромакс“ е вложила капитали в различни производства и прекратяването на вноса на петрол всъщност може да подпомогне компанията. Преди малко приключих сделката по продажбата на последните ни три супертанкера. Готови сме да съдействаме за формирането на бъдещето.

— Не участвате ли в експлоатацията на Полярния природен резерват? — Въпреки желанието си да намери непознатата жена Мърсър се увлече в разговора с домакина.

— Да, но това е само една малка част от плана ни. Петролът, който ще добием от резервата, ще осигури на „Петромакс“ капитали, за да се утвърди като водач в технологиите с алтернативни източници на енергия. Вече започнахме пилотни програми и лаборантите ни са на път да разработят устройство, което разбива водородните атоми и използва морска вода като гориво. Ядреният синтез ни научи, че в този материал има повече енергия, отколкото сме си представяли. — Джонсън вдигна чашата си с шампанско. — В тази чаша има повече енергия, отколкото човечеството е произвело, откакто преди двеста хиляди години в някоя пещера е лумнал първият огън, и с всеки изминал ден ние се приближаваме към нея.

Мърсър погледна покрай рамото му и видя жената. Тя вървеше към тях, поклащайки тяло в ритъм с камерната музика, и го гледаше. Той усети, че ще се озове в конфликт между Джонсън и природозащитничката.

Макс се обърна и проследи погледа му.

— По дяволите.

— Познаваш ли я?

Преди Джонсън да успее да отговори, тя се приближи до тях и свойски го хвана под ръка. Макс я погледна снизходително и после се обърна към Мърсър, за да ги представи.

— Извинявайте, че ви излъгах, доктор Мърсър — изпревари го тя. Усмивката и го накара да онемее. — Срещали сме се веднъж преди вчера, но се съмнявам дали си спомняте. Беше преди десетина години в Хюстън, когато „Петромакс“ съобщиха, че са открили петролните залежи на платото Едуардс. Спомням си, че бяхте в маслиненозелен костюм и вратовръзка на черни шарки. Бяхте единственият мъж без евтина каубойска шапка.

— Тези шапки са символ на най-великия американски щат. — Макс се извърна от младата жена и развълнувано погледна Мърсър в очите. — Е, тогава предполагам, че не е необходимо да ви представям, защото вече се познавате.

— Бих се възползвал от малко помощ — успя да смотолеви Мърсър.

Макс и се усмихна нежно.

— Това е дъщеря ми Агата.

— Баба ми цял живот страда заради това име, но да бъда проклета, ако и аз го направя. Моля, наричайте ме Аги, доктор Мърсър.

Между пръстите им сякаш лумна природна стихия. Мърсър задържа ръката и много по-дълго, отколкото изискваше доброто възпитание, което предполагаше взаимно привличане. Едва когато Макс деликатно се изкашля, той с нежелание я пусна, но не откъсна поглед от ясните й, изумруденозелени очи.

— Използвам научната си титла само когато резервирам маса за вечеря в ресторант. Наричай ме Мърсър, както правят всички останали.

Аги се дръпна назад.

— Да не би да се срамуваш от постиженията си, щом се опитваш да скриеш самоличността си? Господи, ти разруши цяла планина в Индия, когато предложи за експлоатация мините Гудатра. А работата ти в Австралия? Колко аборигени трябваше да бъдат изселени, след като фирмата, за която работеше, превзе сто хиляди акра земя заради една опалова мина? Не бъди скромен, Мърсър. За някои хора ти си герой. Нали, татко?

Макс Джонсън явно се почувства неудобно. Той се огледа, за да види дали някой от високопоставените гости е чул изблика на дъщеря му. Беше ясно, че е слушал възгледите и толкова много пъти, че може да ги повтори дума по дума.

— Достатъчно, Аги. Обеща да бъдеш домакиня тази вечер и недей да дрънкаш глупости — изсъска Макс. — Господи, тактична си като майка си. — После се обърна към Мърсър. — Извинявай. Да отидем да си вземем нещо за пиене.

Той сложи ръка на рамото на Мърсър и го отведе настрана. Мърсър погледна през рамо и видя, че Аги гледа баща си с неприкрита омраза.

— Нямаш деца, нали? — попита Макс, докато барманът приготвяше водка с лимонов сок за госта и отново пълнеше чашата му с шампанско.

— Не. На млади години осъзнах, че едва мога да се грижа за себе си. Как бих се справил с едно дете, по дяволите?

Макс се усмихна и леко се отпусна.

— Аги е най-голямата ми радост и се гордея с постиженията й, макар че тя ги обръща срещу мен. Знаеш ли, че завърши с отличие? На всичко отгоре има научна степен по екологично инженерство. Много е умна, но прахосва енергията си в донкихотовски кръстоносни походи. Мисля, че така и не порасна. Разглезих я. И продължавам да го правя, като и позволявам да се мотае с онази природозащитна организация.

Мърсър не проявяваше интерес към проблемите между Джонсън и дъщеря му.

— Тя е зряла жена, Макс. Не трябва ли сама да взема решения?

— Ако оставях хората да избират сами, нищо от това тук днес нямаше да го има. — Той махна с ръка към залата. Мърсър не можа да прецени дали петролният магнат се шегува, или говори сериозно. — Не би трябвало да те обременявам със семейните си проблеми. Аги и аз все още се спогаждаме от време на време. Заповядай още едно питие. А сега, би ли ме извинил? Трябва да поздравя Кони ван Бурен.

Макс Джонсън се сля с тълпата и Мърсър отново остана свободен. Той довърши първата си водка, отпи малка глътка от втората и се усмихна, докато оглеждаше разкошното помещение. Нямаше значение колко богат е един човек. Семейните проблеми пак надигаха грозните си глави.

Макс Джонсън не ги криеше. Той беше вдовец. Съпругата му се бе поддала на породено от алкохола желание за самоубийство. Мърсър си спомняше нейните проблеми с пиенето, когато се бе запознал с Макс в Хюстън. За един час от началото на купона Барбара Джонсън се напи толкова много, че се наложи Макс да накара шофьора си да я заведе в лимузината им. Шест години по-късно, след многобройни рехабилитационни програми, нахално отразявани от медиите, тя бе изпила шишенце с приспивателни хапчета и бутилка водка. В предсмъртното и писмо пишеше: „Заспивам. Моля те, събуди ме, когато животът стане по-лек.“ А сега Макс се бе скарал с дъщеря си пред някои от най-влиятелните хора в страната.

„Ако това е цената на успеха, Макс е постигнал всичко“ — помисли Мърсър.

Той не видя Аги, докато оглеждаше залата, и изпита леко облекчение. В момента разговорът с нея би бил неловък в най-добрия случай. Няколко минути по-късно Мърсър разговаряше със заместник-председателя на „Групата Джонсън“ и неприятната сцена бе забравена.

След половин час той долови парфюма й. Забеляза хищните, сластолюбиви погледи на мъжете и завистливите, кръвнишки погледи на жените и разбра, че Аги Джонсън е зад него. Той се обърна. Тя видимо се бе съвзела от спречкването с баща си, но Мърсър забеляза сянка в невероятните и смарагдовозелени очи. Реши, че е най-добре да се държи така, сякаш нищо не се е случило, вместо да изтърси някакво изтъркано клише за взаимоотношенията между родители и деца.

— Така и не получих шанс да отвърна на атаката ти срещу професурата ми.

Аги му се усмихна благодарно и това му достави огромно удоволствие. Въпреки това, когато заговори, в гласа и прозвуча ирония.

— Компанията на баща ми има четири адвокатски кантори и цяла армия експерти по връзки с обществеността. Те измислят оправдания по-бързо, отколкото „Петромакс“ произвежда екологични катастрофи. Убедена съм, че и ти си като тях. — Тя млъкна и го погледна изпитателно. — Нека да отгатна. Ще ми кажеш, че професията ти създава работни места по цял свят и дава надежда на гладуващи хора, които все още живеят като през XIX век. Имам ли право?

Мърсър предположи, че Аги е типичен бунтар, който изтъква причините и сетне мисли за последиците. Ако имаше причина, тя щеше да поддържа дадена кауза, без да разсъждава за крайния резултат. Аги несъмнено членуваше в многобройни организации, предпочитайки новосъздадените, докато печелеха популярност. Хари Уайт подигравателно наричаше такива хора „либерали за един месец“, Нямаше значение, че някои от възгледите и бяха диаметрално противоположни на други, стига да бяха политически правилни и актуални.

Мърсър използва това като свое предимство, когато атакува не по-малко ожесточено.

— Знаеш ли колко милиона млади жени са лишени от пълноценен живот, защото трябва да носят вода в селата си, често от километри разстояние? Принизени са до нивото на стадни животни, защото нямат достъп до кладенец и механична помпа. Достъпната вода е толкова обикновено нещо, че ти я приемаш за даденост, но за много хора по света е лукс, за какъвто само могат да мечтаят. Работните места, за чието създаване спомагам и на които ти гледаш с присмех, могат да освободят онези жени. Със заплатите на компаниите, за които работя, се издържат цели семейства. Трудът им дава благоденствие. Да им го откажеш, е все едно да се върнеш в колониалния период на човешката експлоатация. Това ли искаш?

Въпреки красотата и Мърсър нямаше намерение да и позволи да си играе с него. Репутацията му беше доказателство, че е прав, и той би я защитавал с всички средства.

Усмивката и беше снизходителна и същевременно закачлива.

— Добър опит, Мърсър. С повечето хора би имал успех. Вярвам в правата на жените и не одобрявам отношението към тях, но аз съм защитничка на околната среда, а не феминистка. Не съм и социалист, нито противник на новите технологии, затова останалите ти доводи са спорни. Всеки от нас има свои възгледи. Просто са различни.

— Стори ли ти се логично нещо от онова, което казах вчера на лекцията? — Мърсър се надяваше да намерят допирни точки, повод да я задържи близо до себе си.

— Не. Може да си смаял студентите, но клишетата и преувеличенията не могат да слисат информирания човек. А що се отнася до теорията ти, че човешките същества се приспособяват към еволюцията, като унищожават околната среда, това са глупости и ти го знаеш.

Мърсър я намираше за привлекателна въпреки думите й.

— Докато научаваме все повече за еволюцията и изчезналите видове, ще установим, че поведението на човека допринася за измирането на видовете толкова, колкото и промените в околната среда и всеки друг фактор. Ако действията ни помагат за собственото ни унищожаване, тогава това е сделката, която природата е сключила с нас.

— И ти не виждаш причина нещата да се променят? — предизвика го тя.

— Не виждам начин да го спра. Китайското правителство възнамерява да снабди с хладилници всички домакинства в страната. Архаичната технология, която използват, ще изхвърли толкова много хлорирани и флуорирани въглеводороди и други вредни за озона газове, че всички противодействия на страните от Запада ще бъдат безрезултатни. Не можахме да реагираме достатъчно бързо, за да предотвратим парниковия ефект, от който толкова много се страхуваш. Защо Планетарния активен природозащитен съюз не се опита да спре това? Организации като твоята умеят да разпалват противоречия и да присъстват в заглавията в пресата, но не предлагат осъществими решения. Не разполагате с достатъчно факти за протестите си, затова апелирате към емоциите, за да наложите възгледите си. Вероятно си съгласна с резултатите от екологичната среща на най-високо равнище в Рио де Жанейро през 1992 година, нали?

— Присъствах там — гордо каза Аги.

— Спомняш ли си какво гласи член 15 от Декларацията?

Тя поклати глава.

— Положих усилия да го запомня, защото толкова ме възмути, че не исках да го забравя. „Липсата на сигурност в науката не трябва да бъде използвана като причина за отлагане на ефективни мерки за предотвратяване унищожаването на околната среда.“ Това означава, че не е необходимо да има доказателства, за да бъдат предприети действия. Парите на данъкоплатците може да бъдат изразходвани за несъществуващи проблеми. Не е за вярване, че Съединените щати подписаха тази тъпотия и евентуално ще дадат милиарди долари, без да знаят за какво се харчат парите. Мислиш ли, че се опитваш да промениш начина, по който човечеството се грижи за планетата? Друг документ, подписан в Рио де Жанейро, наречен „Дневен ред 21“, заявява, че единственият начин да се спре унищожаването на околната среда в северното полукълбо е да се изсипят тонове пари в страните от третия свят в южното полукълбо. Виждаш ли някаква логика в това? Аз не го разбирам. Както казах вчера на лекцията, ако ти се срамуваш от постиженията си, съжалявам, но аз се гордея с тях.

Мърсър се обърна и се приготви да тръгне, оставяйки Аги онемяла и с увиснала челюст.

— Само малко дребни факти, преди да си отида. Същите онези учени, на които разчитате да ви дадат доказателства за глобалното затопляне, през седемдесетте години на XX век са писали статии, заявявайки, че замърсяването охлажда земята и ще доведе до нова ледникова епоха. Когато съумееш да подкрепиш с факти клишетата и преувеличенията си, ще поговорим отново.

Той се отдалечи, преди Аги да успее да реагира.

Мърсър дойде последен на приема и си тръгна пръв, затова прислужникът докара ягуара му до портата само за няколко минути. Беше ядосан на себе си, че се увлече в разговора. Искаше му се да бе разсъждавал с голямата си глава вместо с малката. Не можеше да устоява на привлекателността на жените, но смяташе да остави нещата дотам.

Мърсър седна зад волана и трясна вратата. Точно когато излизаше от двора, на стъклото от другата страна потропаха пръсти с побелели кокалчета. Стреснат, той отвори и в колата се вмъкна Аги Джонсън. Без да пророни дума, Мърсър подкара ягуара. „Сега пък какво става?“ — запита се той.

Когато излязоха на главния път, Аги извади от чантичката си пакет цигари и златна запалка. Вторачи се гневно в Мърсър, очаквайки, че ще я укори задето пуши. Пламъчето освети купето и създаде интимност в затвореното пространство.

Мърсър се зачуди докъде ще доведе това, но тайно се радваше, че го е последвала.

— Мразя го почти толкова, колкото го обичам. — Аги имаше предвид баща си. — В някои отношения той е най-добрият и грижовен човек, когото познавам, но не мога да не му противореча. Маниак е на здравословния начин на живот, затова започнах да крада цигари от персонала, когато бях четиринайсетгодишна. Надявах се да ме хване, но той така и не забеляза. Все още не знае, че пуша. И тъй като всичките му пари са от петролния бизнес, реших да стана защитник на околната среда, още преди да знам какво означава това.

Тя смъкна стъклото и хвърли в мрака фаса си.

— Понякога се питам дали изобщо забелязва какво правя. Господ знае, че той видя отчаянието на майка ми едва когато стана късно.

Мърсър разбра, че Аги иска да говори, затова продължи да мълчи.

— Тя се самоуби, докато учех за магистърска степен. Разбрах го от шофьора, когото татко бе изпратил да ме докара у дома за погребението. Човек би си помислил, че мама и аз сме били близки, но не беше така. Плаках на погребението и понякога все още плача, но не заради загубата, а от съжаление. Майка ми наистина беше достойна за съжаление. Най-ярките ми спомени за нея са когато беше пияна и веднъж, точно преди да се самоубие, я хванах в леглото с друг мъж. Исках да обвиня баща си, но не можех. Тя притежаваше подсъзнателен стремеж за самоунищожение, който я принуждаваше да продължава да злоупотребява с алкохол и любовни връзки. Щеше да се самоубие дори ако бе напуснала баща ми. Ти говори за съдбата на човечеството. Е, съдбата на Барбара Джонсън беше да умре от собствената си ръка и нищо не можа да и попречи.

Мърсър я погледна. Ръцете и трепереха, докато палеше друга цигара, но гласът и остана непроменен. Не беше нужно да си психолог, за да разбереш емоционалните конфликти, които формираха личността и и мотивираха действията й. Гневът към баща и я бе накарал да защитава каузи, с които да му се противопоставя. И този гняв не произлизаше от смъртта на майка й, а от неспособността и да я предотврати. Всичко го предупреждаваше да стои далеч от нея, но контрастът между неотстъпчивостта и уязвимостта и го привличаше.

— Къде живееш? — попита той, докато се приближаваха до столицата на страната.

— Джорджтаун. Имам апартамент край канала.

Не разговаряха повече до края на пътуването, но мълчанието не беше неловко. Аги го насочваше към нейната улица с по една-две думи или само с кимане. Сградата, където се намираше апартаментът й, някога бе представлявала склад, Мърсър знаеше, че цените на жилищата край канала започват от двеста и петдесет хиляди долара и драстично се повишават.

Предното стъкло се обсипа с едри капки дъжд. Мърсър спря пред входа. Аги изчака вятърът да утихне и когато заговори, гласът и беше тих и почти плах.

— Не исках да се караме тази вечер. Всъщност мисля, че исках да те съблазня. — Тя го погледна, очаквайки реакция, но той не каза нищо. — Когато те видях за пръв път, реших, че си благороден човек. Стори ми се, че си различен от другите. Предполагам, че е било ученическо увлечение.

Аги отвори вратата и слезе. Преди да влезе в сградата, тя подаде глава в ягуара.

— Радвам се, че отрано научих какво е разочарование. И после вратата тихо се затвори и тя тръгна.

— Чарът ми отново нанася удар — измърмори Мърсър, засегнат от думите й.

Вместо да си даде време да осмисли случилото се, той реши да прогони мислите за това. Но докато набираше номер на телефона в колата и го слушаше как звъни на три хиляди мили разстояние, Мърсър осъзна, че избликът на Аги за разочарованието е насочен по-скоро към баща и, отколкото към него. А що се отнасяше до желанието и да го съблазни, тя не беше първата жена, която не бе успяла да го стори, и със сигурност нямаше да е последната.

Звъненето спря.

— Свързахте се с дома на Хауард Смол. Съжалявам, но не съм вкъщи и не мога да отговоря на обаждането ви. Моля, оставете съобщение след сигнала.

— По дяволите. — Мърсър прекъсна връзката, без да оставя съобщение.

Джамал Линкълн беше осемнайсетгодишен и водеше живот, типичен за обитателите на най-бедните квартали във Вашингтон. Стана член на банда на тринайсет години и две седмици по-късно участва в първата си акция, където попадна под кръстосания огън на объркала се сделка. Джамал вдигна пистолета, който братовчед му Руфъс изпусна, когато деветмилиметров куршум пръсна черепа му, и натисна спусъка. Не улучи никого, но чувството, което изпита, даде начало на живот с предсказуем финал.

Седмица след престрелката той вкара два куршума в гърдите на продавач в магазин за хранителни стоки и използва трийсет и седемте долара, на които бе оценен животът на този човек, за да си купи първата доза кокаин. Джамал се издигна бавно в йерархията на бандата. Повишенията идваха с нарастването на броя на жертвите му. Загуби девствеността си на четиринайсет години, когато главатарят на бандата Ниеуси Ради, който се хвалеше, че името му означава „Черен гръм“ на суахили, му подари проститутка за рождения ден. Джамал все още ходеше на училище, но прекарваше времето си, като обикаляше по коридорите или се криеше извън сградата, продаваше наркотици и вербуваше нови членове за бандата. Когато стана на седемнайсет, вече бе преживял достатъчно престрелки, за да бъде главен лейтенант на Ради.

Ради беше двайсет и четири годишен милионер и времето му изтичаше. Всички знаеха, че късметът му скоро ще свърши. Животът, който водеше, накрая щеше да го убие, и колкото повече се издигаше, толкова повече се приближаваше до смъртта. А осемнайсетгодишният Джамал беше следващият, който щеше да оглави бандата и да се сдобие с пари и власт. Ето защо не обичаше да го изпращат на мисия извън територията му, за да накаже човек, за когото не бе и чувал.

По-рано вечерта Ради бе поканил Джамал в многостайния си апартамент в жилищен блок в Анакостия. Бе му казал какво да направи и му бе дал оръжие. През цялото време онзи гаден бял тип ги наблюдаваше от дивана до бюрото на Ради. Целият му вид говореше, че е ченге, но дори не мигна, когато Ради каза на Джамал да убие един тип в Арлингтън.

Докато Джамал излизаше от стаята, белият мъж стана и го сграбчи за голия бицепс. Ръцете и раменете на Джамал бяха едри. Стегнатите мускули опъваха лъскавата му кожа. Пръстите на мъжа бяха тънки и кокалести, но болезнено се впиха в рамото му.

— Направи го така, че да прилича на обир. Вземи часовника му, портфейла му, каквото искаш, но се увери, че е мъртъв. Ако той оцелее, ти ще умреш.

— За какъв се мислиш, копеле? — извика Джамал, опитвайки се да издърпа ръката си.

Хватката около бицепса му се затегна и Джамал бе принуден да падне на колене.

— Уилис, кажи на кучето си да престане да лае или ще откъсна ръката му и ще го пребия до смърт с нея.

— Джамал, убий човека и не задавай въпроси. — Никой не наричаше Ради с малкото му име и не му говореше заплашително, но той явно се страхуваше от белия мъж в черен костюм.

— Ще го направя, Ради. — Джамал погледна водача си и се изненада, като го видя да въздъхва облекчено.

Според наскоро откраднатия ролекс, който носеше на ръката си, Джамал крачеше по улицата от четири часа. Никакви ченгета не бяха минали покрай него, докато чакаше. Видя само няколко свои събратя, предимно „зебри“ — чернокожи, които се опитваха да минат за бели. Джамал се чувстваше в безопасност, малко изложен на показ, но достатъчно анонимен. Ала както и да се чувстваше, нямаше начин да напусне квартала, докато не пречукаше човека. Не искаше отново да вижда противния бял тип.

Смяташе да влезе в бара по-нататък по улицата, особено след като започна да вали. Фалшивата му карта за самоличност беше направена майсторски, но не желаеше никой да го види отблизо. Щом убиеше човека, всеки евентуален свидетел би казал, че нападателят е бил млад чернокож мъж в кожено яке. А такива имаше в половината шибан град.

Джамал видя да пълзи светлина по тъмните сгради и разбра, че по улицата е завила кола. Обърна се и забеляза фаровете на превозно средство на около шест пресечки, точно пред бара. Големият пистолет „Глок“ в джоба му изведнъж олекна. Часът беше 23,15 и къщите наоколо бяха утихнали преди два часа. Това трябваше да е човекът.

От мястото за паркиране пред „При Дребосъка“ излезе очукан шевролет точно когато Мърсър зави по улицата, на която живееше. Той спря ягуара си на освободеното място и тръгна към бара. Беше 23,15 в събота вечерта и нямаше намерение да се прибере вкъщи, без да е изпил едно-две питиета преди лягане.

— Миропомазаният се връща — измърмори Хари Уайт, когато Мърсър влезе в заведението. — Какво стана? Затвориха ли безплатния бар, или ти забраниха да пиеш и те изгониха?

Мърсър зае обичайното си място до Хари и отпи от водката с лимонов сок, която Дребосъка веднага му наля. Пол докосна плата на смокинга на Мърсър и кимна одобрително.

Мърсър тъжно поклати глава.

— Вече никой не харесва остроумните реплики.

Нуждаеше се от отбиването в „При Дребосъка“, за да забрави Аги и проблемите й. Двамата с Хари се заяждаха с язвителен сарказъм, който би обидил повечето хора, но за тях това беше нещо обичайно. Двете питиета за лека нощ на Мърсър се превърнаха в цял магазин за алкохол. Той, Хари и неколцина други редовни посетители изпиха всичките пари в джобовете си. Дребосъка затвори в един и повика таксита за пияните си клиенти. Хари остана с Мърсър. Двамата излязоха от бара, носейки бутилки бира. Хари живееше на пет преки от Мърсър, в противоположната посока. Той се Заклатушка по улицата след няколко прощални шеги за смокинга на Мърсър.

Мърсър остави колата си и тръгна по улицата, като отпиваше от бутилката, докато вървеше. Разбра, че е пиян, когато преплете крака и едва не се просна на тротоара. Той се огледа. Замъглените му очи се опитаха да проникнат в мрака, за да видят дали някой не го е забелязал, но улицата изглеждаше тиха и безлюдна.

Мърсър продължи, пресушавайки бирата. Не отвори втората, защото задачата беше непосилна в неговото състояние. Отново се спъна и се засмя на себе си. От много хора бе чувал, че алкохолът действа като депресант, но в момента беше в изключително приповдигнато настроение и всичко му се струваше смешно, дори тъмният силует, който се появи от микробуса, спрял на няколко крачки от него.

Мърсър видя замахването и положи усилия да стегне тялото си, но притъпените му от алкохола нерви не реагираха. Беше напълно отпуснат и това спаси живота му. Ръкохватката на пистолета го удари толкова силно по главата, че Мърсър се строполи на тротоара. Злобният ритник в ребрата го преобърна два пъти и той се отдалечи на достатъчно разстояние от нападателя, за да има време да се изправи.

По лицето му се стичаше кръв, която капеше в устата му. Усети соления и вкус, а после дулото на глока се заби в гърдите му.

Внезапността и ожесточеността на атаката биха смразили обикновен човек, но реакциите на Мърсър бяха бързи, макар и забавени от водката. Алкохолът във вените му го зареди с безразсъдна смелост. Без да обръща внимание на пистолета, той се хвърли напред. Официалните му обувки се плъзнаха по мокрия от дъжда асфалт. Глокът така и не стреля.

Джамал Линкълн беше изненадан от атаката на Мърсър и не освободи достатъчно бързо предпазителя на непознатото оръжие. Премести големия полуавтоматичен пистолет в ръката си и усети, че предпазителят се освободи — миг преди Мърсър да се блъсне в него. Глокът беше насочен към гърдите на жертвата и от това разстояние би я разкъсал на парчета.

Мърсър замахна с всичка сила с бирените бутилки, които все още държеше, и ги разби в лицето на Джамал. Пълната бутилка експлодира от удара и ги заля с разпенена бира и парченца зелено стъкло, а празната остана непокътната. Джамал изгуби равновесие и размаха ръце, затова когато стреля, куршумът рикошира в една от сградите на отсрещната страна на улицата. Младежът едва не загуби съзнание, но запази хладнокръвие и блъсна Мърсър, който отново замахна с бутилката, но не улучи.

Здравото шише профуча покрай главата на Джамал. Силата на удара повлече Мърсър, който, без да разсъждава, заби остатъците от строшената бутилка дълбоко в гърлото на нападателя. Назъбените стъкла с лекота срязаха кожата, мускулите и артериите. Джамал изпусна глока, залитна назад и се хвана за гърлото. Това беше последното волево движение, което щеше да извърши.

Двамата паднаха едновременно на земята. Алкохолът, шокът и страхът изсмукваха силите на Мърсър. Зрението му се замъгли. Дори лампите, които светнаха след изстрела, му се виждаха като далечни избледняващи точки. Той отпусна глава на студения асфалт. Някъде, сякаш в друга реалност, се чу вой на полицейска сирена.

— Мъртъв си, нали, Хауард? Вече са те убили — прошепна Мърсър и после изгуби съзнание.

Пристанище за танкери „Алиеска“, Валдиз, Аляска

На яркия блясък на натриевите лампи корпусът на „Петромакс Арктика“ изглеждаше по-тъмен от водата в пролива Принц Уилям. В северните ширини слънцето все още не беше залязло, макар че минаваше девет вечерта. Въпреки здрача правилникът изискваше високо горе на подемните кранове денонощно да свети прожектор.

Корабът беше дълъг триста метра, но онова, което всъщност му придаваше неземен вид, беше ширината. Бимсът беше четирийсет и седем метра. Боядисаната в червено палуба беше огромна и равна като паркинг. Само тук-там се виждаха люкове и тесни висящи мостчета, минаващи на четиристотин метра от надстройката до заобления нос. Надстройката на танкера наподобяваше бяла кутия и се извисяваше на петнайсет метра над палубата. Около няколко от нивата се виеха стълби и пътеки, и крилата на мостика висяха над празното пространство от двете страни на кораба. Единственият комин се издигаше в средата на надстройката. Емблемата на „Петромакс Ойл“, стилизирана петролна сонда с преплетени букви П и О, беше осветена от прожектор, монтиран под високия шест метра надпис.

За разлика от всички останалите кораби в историята на мореплаването петролните супертанкери предизвикваха почти всеки закон в корабостроенето. Поради огромните си размери те не можеха да бъдат направени като традиционен плавателен съд с предварително поставен кил и обемисти стоманени подпори, стърчащи като ребра от гръбнак, а бяха строени на части, всяка пусната във водата отделно, и споени под повърхността. Според инженерите супертанкерите са безопасни, но въпреки това може да се разбият, когато природата или човешката глупост ги подложат на твърде голям натиск. Те са коварни творения, създадени от жаден за петрол свят, без се взема предвид как тази жажда може да бъде утолена.

„Петромакс Арктика“ беше супертанкер от съвременно поколение, само на три години, с двоен корпус и с всевъзможни обезопасяващи средства. Но всяка нова стъпка в еволюцията на една опасна идея беше още по-опасна. Ето защо капитан Лайл Хаузър смяташе кораба си за нещо като плаваща бомба със запален фитил.

Той бе застанал на три метра над пролива на левия борд и усещаше как танкерът уляга, докато непреработеният нефт се изливаше в отсеците на корпуса със скорост двайсет хиляди барела в час. Хаузър беше там, откакто бронираните маркучи на товарния док номер три бяха започнали да наливат петрол преди няколко часа. Беше се пенсионирал, но го бяха извикали за това пътуване. За пръв път през живота си командваше танкер с подобни размери и нямаше да позволи никакво отклонение от процедурата, дори ако това означаваше до края на товаренето да стои на мостика и да наблюдава как помпите автоматично вкарват петрола в резервоарите на кораба. Хаузър бе усвоил този ритуал, докато беше капитан на лихтер. Суеверията, вкоренени дълбоко в съзнанието му, подсказваха, че ако не види процеса на товарене от край до край, сигурно ще се случи нещо лошо.

Системата се командваше от главния компютър на танкера, затова нямаше опасност от изтичане или плавателният съд да наруши центъра на тежестта си, но въпреки това капитанът долавяше парливата смрад на суровия петрол и усещаше как грамадният супертанкер под краката му се движи, докато вътрешните помпи разпределят течността между отсеците, за да го държат на равнището на Северния ледовит океан.

Хаузър извади портативен радиопредавател от дълбокия джоб на капитанската си униформа.

— Ригс, какво е нивото на кислорода в резервоарите?

— Пет процента навсякъде.

Макар че е едно от най-лесно запалимите вещества на земята, петролът може да гори само при определено съотношение на газове и не може да пламне, ако има твърде малко или твърде много кислород. Тъй като главният двигател произвеждаше емисии в обхвата на дванайсет процента, „Петромакс Арктика“ имаше отделна система, изхвърляща отработените газове много преди точката на възпламеняването на петрола. Емисиите на системата се изпомпваха директно в резервоарите, за да се поддържа инертно ниво.

— А какво е нивото на товара в резервоарите на десния борд, моля?

— Двайсет и седем процента. Корабът се товари равномерно, капитане — отговори първият помощник.

Хаузър знаеше това, защото го усещаше под широко разкрачените си крака. Въпросът му беше само проверка, за да се увери, че Ригс внимателно върши работата си.

„Нейната работа“, напомни си той. Въпреки че имаше плътен и дрезгав глас, който по предавателя звучеше като мъжки, първият помощник-капитан Джоана Ригс беше жена, ветеран с деветгодишен стаж, завършила Търговската морска академия в Мейн.

Хаузър се надяваше да свикне с мисълта, че заместникът му е жена. Служебната и характеристика, което бе прочел по време на полета за Аляска, я описваше като компетентна и дисциплинирана. Всъщност тя бе прекарала на подобни супертанкери повече време от него. Но в напрегнатото и държане и постоянно мигащите и очи имаше нещо, което не му харесваше. След четирийсет и пет години в кариерата и работа със стотици хора Хаузър се бе научил отлично да преценява характерите и първите му впечатления обикновено се оказваха верни. Той просто не харесваше Джоана Ригс. Това нямаше нищо общо с половата и принадлежност, а бе свързано със самата нея.

Хаузър извади пура от черно-златиста картонена кутия, пусна отново пакета в джоба си и се уви в дебелия вълнен шал, за да се предпази от непривичния за сезона студ. Бръкна по навик в джоба на панталона си, търсейки запалката си „Зипо“, подарък от съпругата му, но тя беше в бюрото на каютата му. Преди година бе отказал цигарите, но винаги носеше запалката със себе си, като я заключваше, за да не запали някоя от петте цигари, които дъвчеше всеки ден.

— Проклетото Министерство на здравеопазването и смешните му предупреждения — измърмори той.

Докато мислеше за това, Хаузър осъзна, че не го е грижа за другите трима помощник-капитани на кораба, с които се бе запознал сутринта. Поради огромните капитали, свързани с танкерите и товара им, хората трябваше да се съобразяват с корабите, а не обратното. За членовете на екипажа, включително капитаните, беше нещо обичайно да се качват на новите танкери на далечни места, като например Персийския залив, Кейптаун или Аляска. Нямаше време екипажите да се запознаят, преди корабите отново да отплават. В зависимост от обстоятелствата моряците понякога бяха откарвани с хеликоптери до танкерите, докато плаваха, и така се засилваше чувството за изолация на борда на гигантските плавателни съдове.

Това беше един от множеството дехуманизиращи ефекти в океанската търговия, които Хаузър бе наблюдавал през десетилетията. Индустриализираният свят бе поел върху себе си такава безкомпромисна програма за снабдяване и търсене, че танкерите, товарните кораби и контейнеровозите се бяха превърнали в част от конвейера. За собствениците им и за много хора от новото поколение търговските флотове по света вече не предизвикваха емоционална реакция, каквато имаше преди половин столетие. Те бяха станали само незначително винтче в голямата индустриална машина.

Може би затова Хаузър не харесваше екипажа, който щеше да командва, докато корабът беше на док в рафинерията „Ел Зегундо“ на север от Лонг Бийч, Членовете му бяха част от новото поколение и смятаха работата си за заетост, а не за призвание, както мислеше Хаузър, когато на шестнайсет години тръгна по моретата. Той се запита дали не е загрубял. Може би съпругата му имаше право, че не трябваше да позволява да го убедят да напусне спокойното си скучно всекидневие на пенсионер заради една последна задача. Дори да приемеше жена за помощник-капитан, прогресът пак можеше да го подмине, оставяйки го да тъгува за старите традиции, които си бяха отишли завинаги.

— По дяволите, трябва да им дам време. Те преживяха два тежки дни — каза Хаузър. Той редовно говореше на себе си и на корабите си.

Допреди три дни „Арктика“ беше собственост на „Петромакс Ойл“ под командването на капитан Харис Олбрехт. После, чрез тайни преговори, „Петромакс“ продаде останалите си танкери, включително „Арктика“, на „Южно крайбрежно корабоплаване“, невзрачна компания, базирана в Луизиана. В същия ден, когато новината за продажбата стигна до кораба, Олбрехт, капитанът на „Петромакс Арктика“ от шест години, пострада сериозно при злополука.

Хаузър още не бе научил цялата история, но поради тежките си наранявания Олбрехт бе взет с хеликоптер от танкера, който се намираше на триста километра от брега, и закаран в болница „Провидънс“ в Анкъридж. В краткия доклад на Ригс пишеше, че капитан Олбрехт е загубил част от дясната си ръка при авария в машинното отделение и откъснатият крайник не е бил възстановен. Хаузър беше състрадателен и даде на Ригс и останалите членове на екипажа време да се справят с травмата, преди да настоява за подробности. „Южно крайбрежно корабоплаване“ поеха договорите на моряците, когато купиха плавателния съд, но нямаха капитан, способен да замести ранения Олбрехт, затова Хаузър се съгласи да напусне спокойното си уединение и да поеме танкера от Валдиз до Калифорния. Той бе прекарал по-голямата част от кариерата си на по-малки танкери, пренасящи горива и други петролни продукти покрай Източното крайбрежие. Сега за пръв път работеше за „Южно крайбрежно корабоплаване“ и командваше огромен танкер в северни води.

Освен по-подробен доклад за инцидента Хаузър искаше да разбере защо „Петромакс Арктика“ е пристигнал във Валдиз с осемнайсет часа закъснение. Той можеше да прости неточно вписване в корабния дневник, свързано с произшествието, имайки предвид обстоятелствата, но нямаше да подмине факта, че Ригс е закарала танкера в пристанището със закъснение почти едно денонощие, без да даде обяснение. Подобна небрежност беше непростима. Това не беше успешно начало на последното назначение на Хаузър.

Плъзгащата се врата към мостика се отвори и прекъсна мислите му. Към него се приближи първият помощник-капитан Джоана Ригс. Кокалестото и тяло бе сгушено в няколко пуловера и якета. Ъгловатото и лице имаше дълбоко хлътнали замъглени очи с неопределен цвят. Устните и бяха стиснати, а клепачите и мигаха разсеяно.

— Сър, обаждане от Контролния оперативен център. — Макар и без изкривяването на радиопредавателя, гласът и беше отривист и мъжки.

— Какво казаха?

— Пристигнал е влекач с буквите на новото име на кораба. Хаузър въздъхна отчаяно. Сякаш новата му работа не беше достатъчно трудна и тежка, а и името на танкера трябваше да бъде променено, докато пътуваха към Южна Калифорния. Когато му съобщиха, че ще бъде капитан на един от най-новите петролни супертанкери в света, той се развълнува така, сякаш бе получил първото си назначение. Но после, когато го информираха, че името на кораба трябва да бъде сменено по време на първото му плаване като танкер на „Южно крайбрежно корабоплаване“, Хаузър почувства ледени тръпки на суеверен страх.

Той знаеше, че по време на двайсетгодишния си живот всеки танкер многократно променя името си, когато го купуват и продават. Последният кораб, на който беше капитан, преди да се пенсионира, бе прекръстен седем пъти, преди собствениците му да го изпратят за вторични суровини в Пакистан. Но не му харесваше, че ще бъде на борда, още повече капитан, когато сменят името. Всеки моряк знаеше, че това означава лош късмет.

Когато научи за промяната на името, Хаузър помоли „Южно крайбрежно корабоплаване“ да го отложат, докато танкерът пристигне в Лонг Бийч. Но молбата му не бе чута. Директорът на морските операции на компанията го уведоми, че „Петромакс“ са настояли името на кораба да бъде сменено по пътя. От любопитство Хаузър се обади на „Петромакс“, докато пътуваше за Аляска, и разбра, че „Южно крайбрежно корабоплаване“ са настояли за бързо преименуване. Те дори щели да платят на работниците и за надписа, който ще бъде монтиран на кърмата със стоманени букви. Танкерът щял да се нарича „Южен кръст“.

Хаузър едва не отказа назначението. Господ знаеше, че съпругата му не иска той да обикаля света със супертанкер. Промяната на името беше лошо нещо, но Лайл най-много се ядоса, че го излъгаха. За него нямаше значение кой го е заповядал, но да се лъже, беше безразсъдно и детинско. Ако обаче не поемеше кораба, нямаше да има друг след него. А той копнееше поне още веднъж да усети огромен танкер под краката си, да знае, че е негов и го контролира.

— Искате ли да им кажа да се качат на борда? Хаузър беше погълнат от мислите си и бе забравил, че не е сам.

— Да. Изпратете двама моряци да им помогнат с каквото е необходимо и се погрижете стюардите да знаят, че на борда ще има няколко души повече по време на пътуването.

— Да, сър. — Ригс се обърна и тръгна по дългата открита платформа към мостика.

Капитан Хаузър се вторачи в огромната площ на пристанището за танкери „Алиеска“. На хълма, издигащ се зад петте товарни котвени места, грамадни диги обграждаха двайсетте главни резервоара с вместимост триста осемдесет и пет милиона галона необработен петрол. Под тях се намираха колекторът на тръбопровода, корабът на Хаузър и бункерите с гориво за танкерите, които използваха пристанището. До тях бяха сградите на Контролния оперативен център, на администрацията и на аварийните екипи за бързо реагиране. В последната секция на пристанището бяха направени множество подобрения, след като „Ексон Валдиз“ се блъсна в рифа Блай през 1989 година.

Докато Хаузър гледаше към главния вход на пристанището, се появи влекачът. Двата му комина бълваха дизелов пушек. Дългото превозно средство беше покрито с черен насмолен брезент. Отблизо го следваше бял микробус. Фаровете му примигваха срещу многобройните рефлектори на огромния танкер. Кранът също пресичаше двора. Дългата му стрела стърчеше напред като средновековен таран, готвещ се да атакува древен замък.

Трите превозни средства се срещнаха на „Петромакс Арктика“, както Хаузър предпочиташе да нарича кораба си до края на пътуването. За няколко минути хората от микробуса и кранистът натовариха стоманените контейнери на танкера. Хаузър забеляза, че осмината мъже са екипирани да се качат на борда. Брезентовите им чанти и куфари бяха натрупани на купчина на асфалтирания кей. Изглежда, само шофьорите на микробуса и на влекача щяха да се върнат в Анкъридж.

— Защо са им осем души, за да сменят името на кораба, по дяволите? — Въпросът на Хаузър бе посрещнат от внезапен силен вятър, който разроши оределите му прошарени коси. — И защо имат толкова много багаж? Това не е пътнически кораб, за Бога.

По-късно Лайл Хаузър щеше да съжалява, че не си е задал още един въпрос. Защо осмината мъже, които идваха да сменят името на танкера, се движеха с прецизността на добре обучени войници?

Обединени Арабски Емирства

Горещината в сухата пустиня пареше като в нажежена доменна пещ. Силните въздушни течения раздвижваха прахоляка в откритата скалиста равнина и го завъртаха в спирали, които се издигаха толкова високо, че падаха от собствената си тежест, изчезвайки толкова бързо, колкото се бяха образували. Небето приличаше на син купол над безплодната земя. Виждаше се лека омара само на запад, където далечният край на Арабската пустиня се срещаше с водите на южната част на Персийския залив. Пейзажът беше пуст като повърхността на луната. Растителността беше оскъдна, тук-там камилски тръни и изнемощели храстчета. Слънцето напичаше скалистите възвишения толкова ожесточено, че много от тях се бяха разцепили като презрял плод.

Земята беше в хиляди оттенъци, от ослепителното бяло на пясъчните дюни, извисяващи се вълнообразно до далечния хоризонт, до най-тъмното черно на планината Хажар по границата с Оман. По-голямата част от пясъка беше оцветена в розово от железния оксид. Пустинята сякаш ръждясваше. Температурата в късния следобед беше четирийсет и три градуса и макар че настъпваше вечерта, щеше да спадне само с няколко градуса.

Горещият летен вятър все още беше силен, макар и толкова късно през годината, и набраздяваше повърхността на земята, оформяше я, както го правеше от сто милиона години, създавайки сурова околна среда, в която издържаха и оцеляваха само най-силните видове.

Принц Халид Ал-Худари гордо стоеше на пясъка. Безпощадната жега бе изсмукала само тънък слой пот под тънката му памучна риза. Той беше създание на пустинята, непреклонен, неумолим и поразително красив като природата около него. Кожата му беше светла, но с тъмен слънчев загар от времето, прекарано в пустинята. Високите скули и орловият нос му придаваха вид на американски индианец от равнините, а гъстите черни коси и черните очи засилваха приликата.

Халид Ал-Худари беше висок малко повече от метър и осемдесет. Тялото му беше изправено и напрегнато. През разкопчаната риза се виждаше, че гърдите му са гладки и неокосмени като на момче, но мускулите му изпъкваха, а коремът беше стегнат и плосък. Той държеше лявата си ръка на височината на гърдите, свил лакът, за да може да наблюдава птицата, кацнала на специалната ръкавица, обхващаща и китката му. Ако някое животно можеше да спечели сърцето на Халид Ал-Худари, това беше соколът, който бе вкопчил ноктите си в него толкова силно, че острите им върхове едва не пробиваха ръкавицата.

Птицата беше висока четирийсет и пет сантиметра, имаше червеникаво-кафяво оперение и бяла глава. Човката и беше толкова остро извита, че почти докосваше гърдите, и бе смъртоносна като ятаган, а очите — безспорно най-проницателните на земята. Соколът беше известен като един от най-добрите ловци в света и се славеше с легендарна решителност и смелост.

Използван за лов поколения наред, преди конят да бъде опитомен, соколът най-дълго бе съжителствал с човека, като се изключи кучето. Смятан за спорт от елита на благородниците в Европа, откакто бяха научили за него по време на Кръстоносните походи, ловът със соколи беше част от арабската култура като петте стожера на исляма. Ловът със соколи беше в упадък на Запад заради емоционалните защитници на правата на животните, но процъфтяваше в страните от Персийския залив и беше развлечение за бедни и богати. Халид бе усвоил тънкостите му от един бедуин в пустинята, старейшина на едно от племената, които скитаха из Арабския полуостров, откакто Пророкът бе чул Божието слово.

Соколът беше женски и се казваше Сахара. Птицата стоеше неподвижно и спокойно слушаше ласкавите думи на господаря си. На главата и бе сложена богато украсена кожена качулка, за да не излети, преди Халид да е готов да я пусне на лов. Около глезените и бяха увити кожени каишки с халки. Краката и бяха завързани за ръкавицата на Халид. Той погали крилата и и соколът тихо изчурулика — сигурен знак на задоволство.

— Готова ли си, мила моя? — попита Халид. Устните му бяха толкова близо до птицата, че дъхът му я накара да премести тежестта си на другия крак. Звънчетата на глезените и тихо издрънчаха.

Макар че се чувстваше самотен със сокола в необятната пустиня, Халид всъщност не беше сам. Зад него, под ослепително бял сенник, го наблюдаваха четирийсет гости, насядали край маси, специално сложени за лова. Току-що бяха приключили с късния обяд, състоящ се от агне, опечено на огън, ароматни сирена, фурми и френско шампанско. Мнозина от присъстващите имаха чувството, че възкресяват ранната история на племето си. Дотолкова бяха свикнали с удобствата и климатиците в град Абу Даби, че възприемаха следобеда на открито като страхотно приключение, без да вземат под внимание факта, че над главите им е опънат сенник и малка армия от прислужници се грижи чашите им с вино да не остават празни. Корените им бяха изтръгнати поради влиянието на Запада, нахлуло в страната, откакто през 1958 година там бе открит петрол.

Халид се обърна. Пътят зад тентата бе закрит от малка дюна, но той видя двата микробуса, които бяха докарали прислугата и всичко необходимо за излета. Халид знаеше, че зад микробусите има флотилия от лимузини „Мерцедес“. Шофьорите търпеливо чакаха, докато разглезените им господари се забавляваха. Принцът не обвиняваше гостите си за богатството и привилегиите им, защото беше един от тях, но изпитваше леко разочарование, че никой не споделя любовта му към земята, осигурила им стила на живот, с който прекалено много бяха свикнали.

Земята. Халид се обърна, без да отговори на поздравите на няколко жени. Земята с нищо не показваше какво огромно богатство крие.

Обединените арабски емирства познаваха три периода на благоденствие — някога като най-големите производители на перли в света, после като вездесъщи пирати, а сега като родина на едни от най-богатите петролни залежи на планетата. Халид Ал-Худари много добре знаеше, че под равнинния бряг и плиткия крайбрежен шелф на ОАЕ има трийсет и два милиарда барела петрол. Известно му беше, че предишния ден цената на необработения петрол тип „Брент“ на свободния пазар е била долар и половина, което означаваше, че в пустинята са заровени седемстотин и петдесет милиарда долара. Богатството беше разпределено между двеста хилядите жители на Емирствата, отреждайки им второ място в света по доход на глава от населението.

Халид следеше статистиката и бе наясно със значението й, защото беше министър на петрола на Абу Даби и официален представител на ОАЕ в ОПЕК. Макар че седемте автономни шейхства, съставящи Обединените арабски емирства, имаха собствени министри на петрола, единствено Абу Даби, с лъвския пай от петрола, бе придобило политическото влияние да се включи в ОПЕК. След Кувейт и Саудитска Арабия ОАЕ притежаваха повече петрол от всяка друга страна и затова упражняваха огромна власт и определяха политиката и цените на петрола. Тази власт и отговорност лежаха върху плещите на Халид отскоро, след преждевременната смърт от рак на белите дробове на предишния министър на петрола на Абу Даби.

Издигането му на такъв висок пост беше изключително необичайно не само заради младостта му — той щеше да навърши четирийсет след две години, но и защото не беше член на управляващото в Абу Даби кралско семейство. Халид дори не беше от същото племе. Предците му бяха скитниците на пустинята, бедуините, които не познаваха други граници, освен определените от техните стада от кози и камили. Те засвидетелстваха преданост и вярност единствено на себе си и на Шериата, ислямския закон.

Бащата на Халид също не дължеше лоялност на никого, но владетелят на Абу Даби бе много благодарен на семейство Ал-Худари заради подкрепата, която бяха оказали на ОАЕ в първите години след извоюването на независимостта от Великобритания. Ето защо Халид получи европейско образование в Итън, Кеймбридж и Лондонския икономически университет и когато се върна в родината си, проницателният му ум и уменията му да води преговори бързо го издигнаха в министерството на петрола.

Смъртта на предишния министър, последвала толкова скоро след изявлението на американския президент, че ще спре вноса на петрол, бе хвърлила в хаос министерството. Старата гвардия влезе в конфликт с новото поколение технократи, които бяха израснали в охолство, осигурено им от петрола, и не познаваха бедността, обхванала региона преди Втората световна война. Накрая бе решено да дадат поста на някого извън управляващото семейство и така да се дистанцират от вътрешните фамилни борби.

Халид съзнаваше, че дългът към баща му е изплатен, а самият той сега е задължен на кралското семейство на Абу Даби, отговорност, на която гледаше сериозно, не само като министър на петрола, но и като специален член на фамилията. И именно в последното си качество той бе организирал този лов — не за да си позволи да се отдаде за един следобед на най-голямата си страст, а като демонстрация.

— Господа — извика Халид през широкото си рамо, докато милваше гърдите на ловния сокол. — Защо не дойдете при мен, за да виждате по-добре?

Двайсетината мъже станаха, хвърлиха на столовете измачканите ленени кърпи за хранене и учтиво се усмихнаха на прощалните забележки на съпругите и приятелките си. Министърът на петрола на Ажман трябваше да бъде вдигнат от мястото си от двама мускулести придружители. Хасан бен Руфти тежеше най-малко двеста и петдесет килограма. Тялото му представляваше безформена издута маса. Вратът му беше скрит под няколко пласта тлъстини, които висяха от брадичката като гуша на бивол. Ръцете му приличаха на надути до пръсване хирургични ръкавици и въпреки смуглия тен кожата му беше избеляла от вътрешното налягане на мастната тъкан. Потта и тлъстините му придаваха лъскавината на личинка. Докато Руфти с усилие вървеше по пясъка, туловището му се тресеше като желе.

Халид забеляза, че психопатът Абу Алам, любимецът на Руфти, не присъства на лова. Информаторите му бяха казали, че Алам ще отсъства от страната известно време. Тъй като шпионската мрежа на Халид беше най-добрата в Европа и въпреки това не успя да намери родения във Франция алжирец, който се представяше за мюсюлманин фанатик, той подозираше, че Алам е в Съединените щати.

Докато мъжете се приближаваха, Халид вдигна ръка да им направи знак да спрат на петстотин метра от него. Ако дойдеха по-близо, щяха да смутят сокола.

Сахара беше взета от малка и отгледана на ръка, много преди да смени перата си и да се научи да лети. Халид имаше няколко ловни птици, повечето неопитомени соколи, взети като големи, които се поддаваха по-трудно на дресиране, но Сахара беше любимката му не само заради смелото и сърце и безкрайна вярност, но и защото беше първият сокол, който Халид обучи след завръщането си от Европа. Макар че остаряваше и вече беше твърде стара за лов, Сахара все още заемаше специално място в сърцето му.

На стотина метра навътре в пустинята, под тънката сянка на изсъхнало дърво, двама помощника чакаха до голяма клетка от пластмаса и стомана. Вътре имаше огромна дропла със сиво тяло с черни ивици на широкия гръб. Птицата беше европейска, докарана в Близкия изток специално за лова, и беше много по-голяма от събратята си в Персийския залив. Размахът на крилете и достигаше почти два метра.

— За да знаете какво да очаквате — обърна се Халид към гостите си на английски, тъй като присъстваха и неколцина западняци, — когато дам знак на хората до клетката, те ще пуснат плячката, която ще полети право към нас. Не се плашете от размерите й. Тя няма да стигне до нас. Готови ли сте?

Всички кимнаха нетърпеливо. Може и да бяха забравили част от традициите си, но в жилите им все още пламтеше искрата на скитниците прадеди. Тя личеше в очите им и бдително изправените им глави и рамене. Богатството не бе заличило напълно историческото наследство, което стотиците поколения, живеещи в пустинята, бяха завинаги оставили в духа им.

Халид отмести поглед и видя, че Хасан бен Руфти изглежда отегчен. Свинските му очички се стрелкаха към храната, останала на масата.

Никой не видя сигнала, защото беше само леко потрепване на китката, но клетката изведнъж се отвори и от нея излетя грамадна птица, която се извиси над пустинята с огромните си, широко разперени криле. Излитането и вдигна прахоляк, който се издигна на четири-пет метра. Въпреки размерите и всички разбраха, че ловът няма да е надпревара, защото бързината на сокола беше легендарна, а дроплата летеше тромаво във въздуха като претоварен самолет.

Птицата не видя неподвижните хора или предпочете да не им обърне внимание в стремежа си да избяга от клетката. Тя полетя право към Халид и сокола, кацнал на ръката му. Худари бе измислил система да маха качулката на Сахара и да я освобождава от каишките с едно-единствено движение, за да може да се възхищава на бързината, с която тя съзираше мишената и излиташе да я преследва. По-бързо, отколкото можеше да реагира което и да е човешко същество, соколът видя дроплата и хвръкна.

Халид бе преценил идеално мига на пресрещането. Дроплата забеляза сокола и направи кръг във въздуха. Тромавото и тяло сякаш се обърна наопаки в отчаян опит да избяга, докато Сахара летеше като стрела към нея. Птиците бяха на трийсет метра от зрителите, които застинаха в очакване на неизбежния сблъсък. Неколцина изтръпнаха, когато видяха как двете тела се срещат във въздуха. Но удар не последва.

Подобно на бухалите и другите птици, жертви на сокола, дроплата нямаше голям избор, и точно когато Сахара изви тяло, за да забие в нея ноктите си, се хвърли във въздуха, завъртя се и се издигна само с няколко сантиметра, колкото и бяха нужни, за да се увери, че хищникът ще пропусне целта. Досущ боен пилот, дроплата започна да набира височина, ожесточено размахвайки криле. Сахара се обърна веднага, щом разбра, че дроплата все още е във въздуха, и литна да я преследва.

Това беше лов, за какъвто мечтаеше всеки соколар, ловът, вълнувал безброй столетия мъжете, които бяха наблюдавали как соколите им спираловидно се извисяват нагоре и заобикалят по-мудната си жертва, за да сломят съпротивата й, без да се отдалечават от господарите си. Докато гледаше как Сахара се смалява в небето, Халид почувства особено родство не само с прадедите си, но и със самата птица.

Соколът бързо настигна бягащата дропла и продължи нагоре, докато стана невидим от земята. На връхната точка на спиралната си парабола Сахара прибра крилете си, спря, превръщайки се в смъртоносна бомба, и се насочи към тромавата дропла. Специалните ципи в ноздрите и предпазваха белите и дробове от движението със скорост двеста и седемдесет километра в час. Соколът беше пет пъти по-малък от жертвата си, но се спускаше с куража, присъщ на породата му.

Ударът не се чу, но хората на земята видяха сблъсъка. Сахара се вряза в дроплата и прекърши гръбнака й. Крилата и се прибраха сами. По-голямата птица започна да пада, като се премяташе в раздърпано кълбо от натрошени кости, кръв и перушина.

Халид не се нуждаеше от примамката в кесията на кръста си, за да повика обратно на ръката си Сахара. Соколът долетя при него още докато дроплата падаше, и кацна леко на китката му, прикривайки силата и гнева, които току-що бе показал. Халид отново сложи качулката на главата и и каишките на глезените й, след като Сахара прибра дългите пера на опашката си.

Мъжете започнаха да ръкопляскат. Жените също добавиха бурното си одобрение. Соколът се наду и тихо изгука, сякаш разбираше, че аплодисментите са за него.

— Ще се върна след малко. Защо не се присъедините към дамите и не тръгнете към дома ми край оазиса Ал-Аин? Няма да се забавя повече от половин час — извика Халид на гостите си.

Забавлението свърши и присъстващите изгаряха от желание да си тръгнат. Никой не предложи да остане и да помогне на Халид да успокои и прибере сокола. Явно това бе новата ценностна система, която бяха възприели в Америка и Европа — краткотрайно удоволствие, което ангажираше вниманието по-кратко, отколкото на дете.

— Господин Руфти — каза той, вторачвайки се в дебелия министър от Ажман, най-малкото от Емирствата. — Защо не дойдете с мен?

Хасан бен Руфти разбра, че поканата е по-скоро заповед, отколкото молба, но въпреки това се опита да я отклони.

— Не, благодаря, приятелю мой. — Натискът на тлъстините върху гласните му струни правеше гласа му неестествено висок. — Всъщност веднага трябва да си взема довиждане и да замина за Ажман. Утре имам важна среща с нашия владетел и трябва да присъствам на всяка цена. Налага се да откажа любезното ти гостоприемство.

— Ела с мен. — Гласът на Халид изплющя като камшик.

— Разбира се, разбира се. — Руфти окаяно затътри крака след принца.

Худари смяташе мнозинството от гостите на излета за свои приятели или поне за делови познати, единственото изключение бе Хасан бен Руфти. Той олицетворяваше онова, което Халид мразеше в промените, настъпили в родината му. Руфти беше мърляв, алчен и неимоверно амбициозен. Алчността му накара Халид да го покани. Неофициалният разговор беше причината за лова през почивните дни.

Той изчака Руфти да се доклатушка до него, после се обърна и тръгна навътре в пустинята, там, където чакаха двамата помощници с клетката. Сахара долови напрежението във въздуха и започна да извива глава наляво и надясно. Макар че имаше качулка и не виждаше, соколът сякаш оглеждаше хоризонта за друга жертва.

— Птицата ти е изумителна. Не бях виждал такова нещо.

— В гласа на Руфти се прокрадна нервна нотка, докато се опитваше да разсее с думи тягостното мълчание.

Халид остана сдържан, не обръщаше внимание на тромаво влачещия се след него мъж. От по-малка клетка, която дотогава бе скрита, единият помощник извади едър сив гълъб, каквито имаше в градските паркове в целия свят. Птицата беше дебела. Гърдите и бяха увиснали и движенията на главата и бяха бавни.

— Предположих, че ще оцениш още една демонстрация на моя сокол, но този път не толкова изтънчена и елегантна. — Халид се обърна към Руфти и се усмихна многозначително.

— Предишният лов беше смекчен заради дамите, но ние двамата сме мъже, нали? Мисля, че този доста по-реалистичен ловен стил ще ти достави по-голямо удоволствие.

Руфти се отпусна, като чу тези думи. Напрежението изчезна от раменете му и тлъстините сякаш се свлякоха надолу по ръцете и гърба. Той се засмя нервно, но се опита да покаже светски маниери.

— Знам, че ловът със соколи е аристократичен спорт и ти беше снизходителен.

Халид се засмя заедно с него.

— Искаш ли ти да пуснеш гълъба? — Халид видя изражението на погнуса на лицето на Руфти, затова побърза да добави: — Това е чест.

— Да, разбира се — съгласи се Руфти въпреки нежеланието си. — Какво трябва да направя?

Помощникът сложи гълъба в ръцете му и се погрижи дебелите му като наденички пръсти да са плътно увити около угоената птица. Тялото на гълъба беше толкова кашаво и меко, че пръстите му потънаха надълбоко, преди да докоснат кости. Халид свали качулката на Сахара, но не махна каишките от глезените й. Хищникът втренчи бездънните си черни очи в гълъба.

— Гълъбите са интелигентни птици. — Халид не гледаше Руфти, докато говореше, но гласът му беше приковаващ вниманието като очите на сокола. — Ядат само колкото е необходимо да оцелеят. От време на време някой от тях преяжда, ако има много храна и наоколо не се мяркат хищни птици. Този гълъб е тъпкан почти насила. Лакомията, изглежда, е черта, присъща само на човека.

Лицето на Руфти пребледня. Той беше нервен, когато се съгласи да тръгне с Халид, но сега беше направо ужасен. Направи връзката между себе си и гълъба веднага щом домакинът заговори, но не можеше да стори нищо. Последната лимузина бе потеглила преди минута, лишавайки го от единствената възможност да избяга. Бяха останали само двата големи микробуса, които щяха да закарат Халид и помощниците му на увеселението в Ал-Аин.

— Мисля, че…

— Млъкни. — Халид се обърна към Руфти толкова рязко, че соколът на ръката му едва не загуби равновесие. — Време е за лова. Предполагам, че горкото същество все още може да лети, но ще видим.

Руфти изглеждаше неуверен и уплашен. Той доближи дебелия гълъб до гърдите си, сякаш и неговият живот зависеше от оцеляването му.

— Не мисля, че искам да видя това.

— Пусни го!

Без да разсъждава, Руфти изпълни заповедта. Гълъбът се издигна мудно и литна единствено със силата на волята си. Халид мигновено разхлаби каишките и Сахара размаха криле.

Обичайният метод на ловния сокол беше да набере височина и после да използва смъртоносното си спускане, за да преодолее съпротивата на плячката, но Сахара пренебрегна инстинкта си. Гълъбът беше толкова бавен и тромав, че соколът го атакува в гръб, и благодарение на изумителната си бързина измина разстоянието само с няколко размахвания на крилата. Гълъбът нямаше нито сили, нито умения да промени курса си, когато усети, че соколът връхлита, за да го убие.

Сахара изпружи напред крака и извади ноктите си. В мига на сблъсъка соколът леко се изви и разкъса гълъба на две кървави половини, които веднага пусна с отвращение. Преследването продължи само три секунди и половина на височина седем метра.

Двете половини на гълъба паднаха в пустинята, разпръсквайки яркочервена кръв, която попи в сухия пясък. Сахара нападна мъртвата птица и започна да кълве плътта й. Халид я остави да се нахрани до насита и се обърна към Руфти, който беше видимо потресен от кръвопролитието.

— Дори човек с твоя ограничен интелект би трябвало да съзре символиката в тази ситуация. В момента няма свидетели. Помощниците ми са членове на моя клан и няма да кажат на никого какво се случи тук. Не мисли, че не мога да те убия, както стоиш пред мен. Може и да съм нов в политиката, но приемам отговорността много по-сериозно, отколкото си представяш. Отделих време да изуча всеки аспект на петролния бизнес на ОАЕ. Срещнах се със стотици служители, от директори до работници на сондажните кули.

Видях всичко и се запознах с всичко. Напоследък получавам обезпокоителни доклади, че в страната се вкарват пари под формата на субсидии за експлоатация на петрол, но работа не се върши. Видях входни и изходни визи на несъществуващи хора и чух слухове за лагер в родния ти Ажман, навътре в пустинята, където никой човек няма причина да бъде.

Халид наблюдаваше Руфти внимателно и забеляза искра на предизвикателство да пламва в очите на дебелака. Истинският му характер пролича в онази искра, защото макар да приличаше на глупак, в сърцето на тлъстото му тяло имаше сила. Може би не сега, при тези обстоятелства, но Хасан бен Руфти беше опасен човек.

— Преди единайсет месеца, малко преди изявлението на американския президент, са те видели в Истанбул да се срещаш с човек на име Иван Кериков, бивш високопоставен служител на КГБ. Скоро след това през Министерството на петрола на Ажман започнаха да прииждат пари, сякаш изведнъж забогатяхте. И двамата знаем, че в Ажман няма петрол, но сега министерството ти има бюджет от трийсет милиона долара във фондове, които не могат да се проследят. Откъде дойдоха парите, Хасан? Ти си твърде глупав, за да измислиш нещо оригинално, затова искам да знам кой финансира делата ти.

Руфти отвори уста да каже нещо, но Халид го прекъсна, преди да проговори.

— Млъкни. Не говори. Каквото и да кажеш, ще бъде лъжа, затова си спести думите. Поради положението ти в правителството и несигурността на времената и двамата знаем, че не мога да възбудя официално разследване, но повярвай, няма да оставя нещата така. Сега повече отвсякога ОАЕ и ОПЕК трябва да се покажат единни пред света. Искам да знаеш, че ще се преборя с теб, Руфти. Ще се боря с теб като министър на петрола от името на ОАЕ, като приятел на кралското семейство и като човек, който вярва в правосъдието. Смятай се за предупреден. Каквото и да планираш, няма да успееш. А сега двамата ми братовчеди и аз тръгваме. Когато пристигнем в Ал-Аин, ще изпратя някой да те закара на онази важна среща в Ажман. Микробусът би трябвало да се върне след около час. Това ще бъде най-дългият час в живота ти. Използвай разумно времето. Помисли върху думите ми, защото, ако не харесам обяснението ти, следващия път, когато разговаряме, няма да дойде микробус да те спаси.

Халид и бедуините тръгнаха към микробусите. Руфти се опита да ги последва, но огромното му туловище го предаде. Той спря и се вторачи в слабата фигура на Худари, който се движеше плавно в пустинята със сокола на ръката му. От двете му страни вървяха номадите.

Руфти дълго стоя неподвижно, след като безплодната пустош погълна звука на заминаващите превозни средства. Когато гневът му най-после се уталожи дотолкова, че да е в състояние да разсъждава, кожата и тлъстините над скулите му се разтеглиха в извратена усмивка.

— Закъсня, Халид Ал-Худари. Харон вече е в ладията си и е готов да премине река Стикс с душата на Съединените щати като свой пътник. Никога няма да разбереш кой е платил цената, защото ще умреш пръв.

Арлингтън, Вирджиния

Изминалата нощ се нареждаше сред десетте най-неприятни нощи в живота на Мърсър. След нападението той прекара четири часа в хаоса на спешното отделение в болницата на окръг Колумбия. Най-после сложиха превръзка на порезната рана на бузата му, дадоха му картонена чаша и два аспирина за болката и го сръгаха в гърдите, за да докажат, че ребрата му не са счупени. През цялото време го охраняваха две униформени ченгета, сякаш беше обществен враг номер едно.

Мърсър бе изписан от болницата точно когато зората просветляваше хоризонта на изток, и закаран в полицейския участък в Арлингтън, където три часа му задаваха безсмислени, повтарящи се въпроси. Нямаше съмнение, че е невинен, но изглежда полицаите трябваше да попълнят квотата си за тормоз, така че не му провървя, че е там в неподходящия момент. Пуснаха го да си върви, след като го предупредиха да не напуска Вашингтон и да им съобщи, ако забележи нещо подозрително в квартала си.

Мърсър съблече смокинга, докато вървеше към бара на втория етаж в дома си. Главата го болеше жестоко и вкусът в устата му беше отвратителен. Очите му бяха зачервени и го сърбяха. Беше в приповдигнато настроение, когато излезе от „При Дребосъка“, но сега чувстваше потискащ махмурлук и непреодолима умора.

Знаеше, че нападението не беше случайно. Бяха го взели на прицел като Джери и Джон Смол. Сигурен беше, че Хауард също е мишена и по всяка вероятност вече е мъртъв. И връзката между всички тях беше „Джени IV“.

Мърсър се запита какво може да е имало на борда. Единствената улика беше изкривеното парче неръждаема стомана с името Роджър и той не беше убеден дали това изобщо е важно.

А сега, когато бяха загинали двама души, а вероятно и трети, и бяха направили опит да убият и него, Мърсър разбра, че залогът е твърде голям, за да участва сам в играта. Нуждаеше се от помощ. Той отвори бира „Хайникен“, седна до бара и протегна ръка към телефона. Знаеше наизуст номера на мобилния телефон, който набра.

— Ало?

— Дик, обажда се Мърсър.

— По дяволите. Какво се е случило пак?

Ричард Хена беше директор на Федералното бюро за разследване и един от най-близките приятели на Мърсър. Бяха се запознали по време на кризата в Хавай и оттогава поддържаха близки отношения. Мърсър винаги беше добре дошъл на вечеря в дома на Хена, а съпругата му Фей твърдо бе решила да го ожени.

— Весел поздрав — отбеляза Мърсър. — Но имаш право.

Снощи ме нападнаха, докато се прибирах вкъщи от „При Дребосък“.

— Господи. Добре ли си?

— Да. Само няколко драскотини. Младежът, който ме нападна, е мъртъв. Мисля, че беше опит за убийство, който трябваше да прилича на грабеж.

— Защо смяташ така? — В гласа на Хена не прозвуча съмнение, но той беше ченге и не приемаше нищо за факт, докато не получеше доказателства.

— Хлапакът, който се опита да ме убие, Джамал Линкълн, е бил от Анакостия. Това означава, че се е отдалечил на десет мили от родната си територия. Всички превозни средства на улицата в квартала ми имаха стикери за паркиране там. Полицията издири собствениците на останалите. Джамал трябва да е дошъл с метрото, но ме нападна след полунощ, затова не е имало как да се прибере след това. Трябва да е имал съучастник, който го е докарал, но после е избягал, когато атаката се е провалила.

— Да, и?

— Стига, Дик, Не е необходимо да ти казвам, че обирите обикновено стават на една-две мили от дома на извършителя, в района, който му е добре познат. И крадците не действат в екипи, като единият чака в кола за бягство. Обикновено грабват портфейла ти и бягат, след като се уверят, че жертвата не е в състояние да ги преследва.

— Може и да има нещо сериозно, но се съмнявам. Възможно е да е бил в Арлингтън на гости на приятели и да са му трябвали пари за такси да се прибере, а ти си бил единствената жертва.

— Бих се съгласил, ако двама души, с които се запознах в Аляска миналата седмица, не бяха намерени убити вчера сутринта. Подозирам, че третият също е убит. Опитвам се да му се обадя, но непрекъснато се свързвам с телефонния секретар.

Споменаването на Аляска разпали интереса на Хена. Поради засиленото напрежение в страната, свързано с Полярния природен резерват, всичко, което ставаше в Аляска, беше от първостепенно значение.

— Мислех, че работиш върху някаква машина за прокопават на тунели.

— Така беше. Когато приключихме, отидох на риболов с изобретателя, Хауард Смол, и двамата му братовчеди.

— И казваш, че всички са мъртви?

— Не съм сигурен за Хауард. Всъщност една от причините да ти се обадя е да те помоля да изпратиш някого в дома му в Лос Анджелис да провери дали изобщо се е върнал от пътуването.

— Няма проблем. Защо мислиш, че са те взели на прицел?

Мърсър му разказа историята за намирането на „Джени IV“ и сподели подозренията си, че нещо друго освен пожара е спомогнало за разрушаването на кораба. Спомена как тежките изтеглящи мрежата кранове бяха откъснати, а антените на радиопредавателя прекършени в основата. Мърсър държеше парчето стомана, докато описваше всичко това на Хена, давайки подробен отчет като доклад за аутопсия на патолог.

— Имаш ли представа кой е Роджър?

— Не. Обадих се няколко пъти на пристанището, където е бил закотвен корабът, но никой не познаваше човек от екипажа на име Роджър. И началникът на пристанището не си спомняше да е имало външен човек на борда сутринта, когато „Джени IV“ е предприел последното си пътуване.

— Какво мислиш за всичко това?

Мърсър долови в гласа на Хена интерес, който го изненада. Определено имаше нещо.

— Не знам. Нещо е експлодирало на борда, след като „Джени IV“ се е запалил, и е угасило пламъците. Какво би се взривило, без да пръсне кораба на парчета, е загадка. Искам да накараш лаборантите ти в Куонтико да видят парчето стомана и да проверят дали ще могат да извлекат нещо от него. Разглеждам го от няколко дни, но не стигам доникъде.

— Идеята ми се струва добра. Днес следобед ще изпратя някого да го вземе. Ако беше друг, а не ти, щях да кажа, че страдаш от мания за преследване. Но те познавам добре и знам, че неприятностите те следват като послушно куче. Какво смяташ да правиш?

— Аз ли? Искам да видя какво ще научат лаборантите ти и после ще се махна. Не желая да съм тук, когато някой отново се опита да ме убие.

— Виж какво, Мърсър, и двамата знаем, че в момента Аляска е основната тема за разговор около масите за вечеря в страната. Ето защо приемам сериозно историята ти. Възможно е приятелят ти в Калифорния да е добре и да си почива някъде още няколко дни след пътуването, а нападението срещу теб да е случайно, но докато го докажа, имаш цялото ми внимание. Дадени са ни строги заповеди от президента във връзка с Аляска — продължи Хена. — Трябва да разследваме абсолютно всичко, което смятаме дори за нищожна заплаха. Не задаваме въпроси колко агенти са необходими и колко струва това. Президентът иска всяка седмица доклади за дейността на природозащитните организации, които са отишли във Валдиз и Анкъридж, и копия от заплашителните писма, изпратени на петролните компании, започнали работа в резервата. Има средно по осемдесет заплахи на седмица и агентите ми ги проучват внимателно. Възможно ли е някоя от тези организации да те преследва? Доколкото разбирам, работата ти в момента е свързана с изграждането на втория петролопровод през Аляска, нали?

— Да. Хауард Смол ми сътрудничеше в тази област. Последният му експериментален тунел, който се намира в планина на петнайсет километра северно от Валдиз, минава успоредно на стария петролопровод и ще бъде използван за новия. „Миникъртицата“ спести около десет седмици взривяване и копаене — отговори Мърсър, досещайки се за какво намеква Хена. — Но охраната е строга. Малцина знаят какво правихме там горе. Пък и това не би обяснило защо бяха убити братовчедите на Хауард. Признавам, че доказателствата ми са косвени, но ако се потвърдят, тогава наистина става нещо, което агентите ти не са разбрали.

— Аз ще отговарям, ако се случи нещо с новия петролопровод или с екипите, работещи в резервата — каза Хена и Мърсър разбра, че приятелят му е заинтригуван. — Косвените доказателства са нещо по-добро, отколкото изобщо да няма доказателства. Искаш ли охрана? Анализирането на парчето метал може да продължи няколко дни.

Мърсър се замисли за миг и после се съгласи.

— Не съм герой. Изпрати цял взвод войници, ако искаш. Колкото повече са, толкова по-весело ще бъде.

— Ще ти изпратя един агент, докато напуснеш града. Би трябвало да успеем да разнищим тази история, ако научим нещо от пробата. Ще ти се обадя веднага щом получа вест за Хауард Смол от екипа в Лос Анджелис и ще се погрижа да имаме отговор от лабораторията до понеделник сутринта.

Мърсър му каза телефонния номер и адреса на Хауард Смол и затвори. Сетне изгълта остатъка от бирата и се поколеба дали да не изпие още една, за да се пребори с махмурлука, но се отказа в полза на душа и осемчасовия сън.

Преди да отиде в спалнята, Мърсър се приближи до заключения сандък в дъното на дрешника в кабинета си. Отвори го и извади деветмилиметров пистолет и черен кобур за под мишницата. Оръжието беше предназначено за американската армия и бе подарък от Дик Хена, за да замени онова, което Мърсър бе изгубил в Хавай предишната година. Хена му бе дал и разрешително да го носи навсякъде в Съединените щати, освен в пътническите самолети. Затвори сандъка и сложи заредения пистолет и резервния пълнител под мишницата си. Нуждаеше се от оръжието за пръв път, откакто Хена му го бе подарил, и присъствието му му вдъхна кураж.

Куриерът дойде да вземе парчето метал десет минути след като Мърсър излезе от банята. Получените удари бяха оставили тъмнорозови и тъмночервени петна по тялото му. Той седеше до бара и гледаше загадъчната останка, когато пратеникът пристигна заедно с агента, който щеше да поеме първата смяна да пази къщата. Мърсър ще даде парчето стомана, поговори с пазача и сетне заспа дълбоко.

Дик Хена се обади два часа по-късно.

— Съжалявам, че аз трябва да ти го съобщя, но Хауард Смол по всяка вероятност е мъртъв. Съседката, която се е грижила за къщата му, казала, че не е виждала Хауард, откакто е заминал за Аляска. Нямало багаж и на телефонния секретар са били оставени двайсетина съобщения. При по-подробния оглед е била открита дупка от куршум в пода, следи от кръв на килима, която съвпада с кръвната група на Смол, и нещо, което приличало на труп на котка, задръстил канала под мивката в кухнята. Къщата е професионално почистена и няма отпечатъци или следи от автомобилни гуми отпред, освен кръвта, дупката от куршум и котката.

— Тогава не е случайно съвпадение. Преследват ни. — Гласът на Мърсър беше дрезгав от гняв.

— Така изглежда. Парчето стомана току-що бе предадено в Куонтико и доктор Гьотчъл каза, че до утре сутринта ще има предварителен доклад. Ще ти се обадя веднага щом го получа, а после искам да изчезнеш.

— Не се тревожи за мен. Ще се скрия.

Мърсър бе събуден отново, малко след шест. Този път от блажената прегръдка на съня го изтръгна тропане по вратата. Небето през капандурата над главата му бе потъмняло и облачно. Той нахлузи джинси и риза и заслиза надолу по стълбите. Раните му бяха хванали кора, затова вървеше като старец, бавно и тътрейки крака.

Погледна през шпионката и видя специален агент Майк Питърс, който стоеше до човек, когото Мърсър мислеше, че няма да види отново. Той отвори вратата и уморено се усмихна.

— Съжалявам за безпокойството, но тази жена настоя да ви кажа, че е тук.

Аги Джонсън беше красива в роклята на моден дизайнер, но беше неотразимо пленителна в джинси и бяла тениска. Косите и бяха прибрани под бейзболна шапка. Лицето и беше гладко. Начервените и нацупени устни привличаха вниманието към загадъчната и чувственост.

— Пълна си с изненади — отбеляза Мърсър, вглеждайки се в смарагдовозелените и очи.

— Донесох вечеря. — Тя вдигна найлонова торбичка, изрисувана с дракони и йероглифи. — Докато се усетя, този човек взе да ме опипва. Какво става тук? — Аги млъкна, когато видя лепенката на бузата на Мърсър, и гласът и омекна. — Боже мой, какво се е случило с теб?

— Претърсихте ли я? — обърна се Мърсър към Питърс. Едрият агент на ФБР го погледна глуповато.

— Трябваше да проверя дали не е въоръжена.

— Късметлия. Ако аз се бях опитал да го направя, тя щеше да ме разкъса на парчета.

— Мърсър, какво се е случило с теб? — нетърпеливо го прекъсна Аги.

— Влез. Ще ти разкажа.

Той се отмести встрани, за да я пусне да влезе, и намигна на Питърс.

— Не очаквах такова нещо — каза тя, като видя високото преддверие. — Красиво е.

— Благодаря. Качи се горе. Ще налея нещо за пиене. Мърсър я последва нагоре по стъпалата, оглеждайки стегнатия и задник.

Аги спря в библиотеката, прегледа заглавията и прокара пръсти по гръбчето на един от двайсет и осемте тома на „Encyclopedic Methodique“ на Дени Дидро от XVIII век. Тя гледаше лавиците прехласнато и внимателно като истински библиофил. Много от книгите в сбирката на Мърсър бяха първи издания на някои от най-великите произведения в геологията и минералогията. Аги се приближи до едната лавица и извади „Равновесието в света“ от Ал Гор.

— Не мислех, че може да имаш подобна книга — подразни го тя.

— Подарък е — побърза да се оправдае Мърсър. — Кълна се в Бога, че не съм я чел.

Аги докосна масивния махагонов тезгях и разгледа изящните дърворезби в бара.

— Това очаквах от теб — мъжественост, арогантност и всеотдайност към алкохола.

— Баща ти трябва да има по-добро мнение за мен, отколкото мислех, за да ми даде такава блестяща оценка. Предполагам, че той ти е казал как да ме намериш.

— Откраднах адреса ти от бележника му.

Аги сложи плика с храната на бара и седна на едно от високите столчета, като сви единия си крак до себе си. Позата и мигновено опъна джинсите на бедрата и и Мърсър трябваше да положи усилия, за да откъсне очи от съблазнителната гледка.

— Преценката за теб си е изцяло моя. А сега, ще ми кажеш ли защо куцаш и имаш превръзка на лицето?

Аги се заяждаше с Мърсър от мига, в който бе влязла в дома му, но в гласа и прозвуча неподправена загриженост, която придаваше мекота на подигравките й.

Мърсър заобиколи бара, предложи и питие и реши, че е важно да постави малко разстояние между себе си и Аги Джонсън. Надяваше се, че тезгяхът ще му помогне да изгради освен физическа, и психологическа бариера помежду им. В неговия хаотичен живот последното, което искаше, беше да се поддаде на влечението си към нея.

— Бяло вино? — попита той и отвори хладилника.

— Предпочитам коктейл от мента и бренди.

Той повдигна вежди в знак на одобрение и извади бренди и мента.

— След като те оставих снощи, се отбих в един бар, за да пийна още нещо.

Мърсър сложи питието пред нея и напълни чаша бренди за себе си. На бара имаше пепелник, използван предимно от Хари Уайт, и Аги го прие като разрешение, че може да пуши. Тя остави пакета и златната запалка „Дънхил“ до чашата си.

— Тръгнах си след два часа. Трябва да призная, че бях доста почерпен. Някакъв тип се опита да ме обере, докато се прибирах вкъщи. И ме подреди добре, както виждаш. — Той докосна лепенката на бузата си. — Това е от удар с пистолет.

— Господи! — възкликна Аги. — Какво стана? Как се измъкна?

— Не можах. Наложи се да го убия. — Мърсър очакваше Аги да изпищи ужасено, но после си спомни, че тя е дъщеря на Макс Джонсън и и трябваше нещо повече от убийството на престъпник, за да се развълнува. — Излязох от бара с две бутилки бира. Разбих ги в главата му и докато се усетя, го наръгах със счупеното гърло на едната. Загубих съзнание и когато се свестих, бях в болница и медицинската сестра бършеше кръвта от лицето ми.

Аги не каза нищо известно време. Това не беше история, която изискваше незабавно утешаване, пълно с престорени чувства.

— Боли ли те още? — най-сетне попита тя.

— Само когато се смея — усмихна се той. — Всъщност най-неприятното беше махмурлукът сутринта.

— Щом си станал жертва на обир, защо агент на ФБР пази дома ти и опипва гостите ти?

— Не знаех, че ще претърсва хората, но той е тук като лична услуга към мен. Мислех, че може да има и някой друг замесен в нападението. Просто изпитвам лека параноя от евентуално отмъщение.

Мърсър смеси достатъчно факти и измислици, за да състави достоверна история, но отново подцени Аги.

— Баща ми винаги те е харесвал и знае, че си падам по теб, затова щом чуе нещо за кариерата ти, ме дразни. Твоят приятел направил това или онова. — Тонът и беше пренебрежителен и подигравателен, докато имитираше Макс. — Хлътването ми беше доста прозрачно, когато бях по-млада. Той ми разказа какво си правил преди войната в Персийския залив. Завел си екип от командоси в Ирак, за да провериш урановите им мини. Каза ми още, че на този свят има хора, които, колкото и да се опитват, не могат да се измъкнат от опасностите, и ти си един от тях. Сигурно не вярваш, че си бил жертва на обир. Наясно съм, че историята ти служи за прикритие, и ще я подмина, но следващия път, когато не искаш да ми кажеш нещо, просто си го признай. Договорихме ли се?

Мърсър остана доволен, че ще има следващ път, но преди всичко беше озадачен защо Аги е дошла, така че я попита.

Тя отново запали цигара, по-скоро от нервност, отколкото от пристрастеност към никотина, и заговори с наведена глава.

— Снощи казах някои неща, които не трябваше да казвам. Натоварих те с много семейни тайни. Малко съм смутена.

Аги очевидно не се извиняваше лесно. Стеснителната и неземна усмивка разкри красиви бели зъби, а изумруденозелените и очи го умоляваха.

Тя се засмя, прекъсвайки внезапно създалото се напрежение.

— Фактът, че съм дошла да се извиня, не означава, че харесвам онова, с което си изкарваш прехраната.

— Обещавам да не изнасилвам планетата, докато си тръгнеш.

Двамата ядоха китайска храна и разговаряха няколко часа. Избягваха да обсъждат лични проблеми в негласно споразумение, че са си казали твърде много предишната вечер. Въпреки че бяха афиширали възгледите си, и двамата бяха интелигентни и добре информирани и изпитваха удоволствие дори когато приятелският им разговор се превърна в спор. В девет и половина вече седяха един до друг на кожения диван, но без да се докосват. Малко преди десет Аги направи първия ход и хвана ръката му. Мърсър говореше и гласът му потрепери.

Той млъкна и се вторачи в лицето й. Очите и бяха станали гладки като стъкло, а зениците и се бяха разширили двойно. Устните и го подканваха. Мърсър разгледа изражението й, сложи ръка на тила и и леко повдигна главата й, така че устните им да се срещнат.

В същия миг в къщата се разнесе дрезгавият глас на Хари Уайт.

— Хей, Мърсър, тук ли си? Мислех, че днес ще дойдеш в „При Дребосъка“ да гледаш мач.

Мигът внезапно отмина.

Мърсър бързо се дръпна от Аги. Забавеше ли се, нямаше да спре.

— Хари — отчаяно извика той. — Избрал си неподходящ момент.

— Кой, аз ли? Не аз, а ти си заложил двайсет долара на „Стийлърс“, а дори не се появяваш да гледаш мача. — Гласът му се засилваше, докато Хари се качваше по спираловидното стълбище, като куцаше все по-видимо с всяка изминала стъпка.

Мърсър изведнъж осъзна какво става.

— Хари, как влезе тук, по дяволите?

— С ключа, който ти ми даде преди пет години. Съвсем си оглупял.

— Залегни веднага! — изкрещя Мърсър. — Аги, скрий се зад бара и се наведи.

Хари бе влязъл в къщата, без първо да срещне Майк Питърс, а това означаваше, че нещо се е случило с агента на ФБР. Мърсър изскочи от бара и се втурна по задните стълби към спалнята си. През балкона влизаше достатъчно светлина и той видя зловещите очертания на пистолета „Берета“ на нощното шкафче, където го бе оставил. Мърсър се хвърли към леглото и точно когато протегна ръка към беретата, капандурата експлодира от изстрела на автоматично оръжие. Куршумите разкъсаха завивките в буря от перушина, стъкла и гилзи.

Мърсър изви тяло, докато падаше на пода, като в същото време грабна пистолета от нощното шкафче. Тупна по гръб с вдигнати върху натрошеното легло крака, прицели се в тавана и натисна спусъка.

Вече се бе изправил, когато убиецът падна през разбитата капандура. Безжизненото му тяло се стовари върху леглото, оставяйки тъмночервени петна върху завивките. Мърсър извади изразходвания пълнител, сложи нов и освободи предпазителя.

Във вените му бушуваше адреналин, който изостряше сетивата му до краен предел. Щом Хари бе влязъл, без да бъде спрян от Майк Питърс, трябваше да предположи, че агентът е мъртъв и на долния етаж има най-малко един убиец. Можеше само да се надява, че мъжът на покрива е бил единственото подкрепление на онзи долу.

Сега, след като единият нападател бе загинал по зрелищен начин, Мърсър нямаше представа какво ще направи другият. Имаше възможност да избяга, но това беше малко вероятно. За двайсет и четири часа се бяха опитали да го убият два пъти и сигурно искаха да приключат с него сега. Тъй като Мърсър познаваше къщата по-добре от противника, единственият му шанс беше да атакува. Освен това трябваше да мисли за Аги и Хари.

Той излезе на балкона, подаде глава над перилата, увери се, че фоайето долу е празно, изстреля три куршума в мраморния под и се върна в спалнята по задните стълби. Човекът долу щеше да предположи, че изстрелите са за прикритие, докато Мърсър слиза по извитото стълбище. Мърсър обаче смяташе да изненада неканения гост отстрани, а не да го атакува фронтално.

Той слизаше предпазливо по задните стълби. Пистолетът беше насочен напред и пръстът му беше на спусъка. Вратите на двете спални за гости бяха затворени. Мърсър предположи, че противникът не е имал време да устрои засада там, затова ги подмина. Барът беше малко по-нататък по коридора и той се поколеба дали да заеме отбранителна позиция около Аги, или да продължи с атаката, но друг реши дилемата вместо него.

— Излез или баща ти ще умре.

Гласът беше разгорещен от гняв и властен.

„Библиотеката — помисли Мърсър. — Нападателят е хванал Хари там и мисли, че ми е баща.“

Той хукна надолу по задното стълбище и мина по коридора между кухнята и билярдната зала и фоайето, без да издава звук, но знаеше, че действа бавно. Убиецът очакваше отговор след няколко секунди, а Мърсър вече се бе забавил твърде много.

Стигна до извитото стълбище и побегна нагоре. Преди да стигне до втория етаж, Мърсър се прехвърли през перилата и продължи, висейки на три метра над фоайето, като стъпваше по външната част на дъбовите стъпала. Надигна се, за да погледне в библиотеката. Рязкото движение би го убило, ако стоеше в средата на стълбището.

Стрелецът бе заел позиция в празното пространство между две лавици и държеше Хари пред себе си като щит. Движението привлече погледа му и убиецът изстреля един куршум, който изсвистя покрай Мърсър и щеше да го улучи, ако се бе появил там, където го очакваха. Мърсър разполагаше само с част от секундата, за да реагира. Следващият куршум би компенсирал лъжливата маневра. Той се хвърли от стълбището, протягайки ръце към парапета на балкона на библиотеката, и се хвана за тежкото дъбово дърво. Инерцията на скока го залюля в дъга. Имаше чувството, че ръката му ще се откъсне от рамото. Дулото на пистолета му се насочи към пода на библиотеката. Той стреля прибързано и улучи Хари Уайт под коляното. Мощта на деветмилиметровия куршум прегъна крака на стареца, който повлече стрелеца със себе си, докато падаше на пода.

Мърсър се хвана за другите перила с дясната си ръка и отчаяно се вкопчи в тях, опитвайки се да не изпуска пистолета, и после се прехвърли. Убиецът се измъкна от стъписания Хари, без да обръща внимание на локвата кръв. Опомни се секунда преди Мърсър и вдигна оръжието си. Мърсър стреля отново. Куршумът издълба плитка бразда в плътта. Силата на изстрела го блъсна назад към перилата, заплашвайки да го запрати към твърдия мрамор долу. Със замъгленото си от болка зрение Мърсър видя, че е улучил в гърдите мъжа, който се свличаше на земята.

Тялото му падна в бара и се простря на пода в неестествена поза. Писъкът на Аги прониза въздуха като сирена. Мърсър не и обърна внимание, защото викът и означаваше страх, а не болка. Хари лежеше неподвижно на пода. Лицето му беше мъртвешки бледо. Мърсър допълзя до стария си приятел. Капките кръв, процеждащи се от рамото му, попиха в бежовия килим. Мърсър се уплаши, че е улучил Хари в здравия крак.

— Кучи син. — Хари се обърна, държейки в ръцете си разтрошените остатъци от протезата си. Пластмасата с цвета на човешка плът беше надупчена там, където бе минал куршумът. — Имаш ли представа колко струва това проклето нещо?

Облекчението накара Мърсър да се отпусне на пода и да притисне лице в мекия килим. Приливът на адреналин секна.

— Изпрати ми сметката — задъхано отговори той.

— Мърсър! — изпищя Аги.

Страхът в гласа и го разтърси като електрически ток.

Стрелецът се опитваше да стане, насочил пистолета си към нея. По крака му се стичаше тъмночервена кръв. Първият куршум на Мърсър трябва да го бе улучил там, след като бе минал през изкуствения крак на Хари. Мъжът дишаше дълбоко, опитвайки се да си възвърне въздуха, който бе изкаран от белите му дробове, когато кевларената му жилетка бе спряла втория куршум. Мърсър изкрещя и се втурна в бара. Сивите му очи пламтяха от ярост.

Убиецът се обърна по посока на звука, отмести оръжието си от Аги и се прицели в Мърсър, който не обърна внимание на пистолета, насочен към него, блъсна с всичка сила нападателя и заби раненото си рамо в гърдите му. Двамата се удариха в стената. Чашите зад бара издрънчаха. Мърсър използва малкото си предимство и заби пистолета си в корема на стрелеца, под защитната жилетка, която бе спасила живота му. Натисна силно и усети за миг съпротивата на стегнатите мускули. Преди да пробие кожата му, Мърсър обърна нагоре дулото и изстреля два куршума в гръдната кухина, разкъсвайки вътрешните органи на влажни парчета, които експлодираха в гърба на мъжа и раздробиха кръста му.

Мърсър отстъпи, залитайки, назад и остави трупа да падне на пода. Ръката му беше обляна в кръвта на наемния убиец. Когато се обърна, Аги се изправяше. Краката и трепереха. Тя се вкопчи в бара толкова силно, че кокалчетата на пръстите и побеляха. Вторачи се в трупа със смесица от страх и отвращение, а после прекоси стаята и се хвърли в обятията на Мърсър.

Той изохка, когато ръката и се плъзна по рамото му и от раната отново бликна кръв. Легна на пода и Аги се отпусна заедно с него. Ръцете и бяха увити около врата му, а очите и — приковани в трупа до тях.

— Това е, това е… — заеквайки започна тя, но не можа да довърши.

— Какво? — изпъшка Мърсър. Сърцето му биеше три пъти по-бързо от обикновено. Ръцете му едва сега започнаха да треперят от страха, който дотогава бе успял да превъзмогне.

Аги отмести поглед от мъртвеца и забеляза раната на Мърсър.

— Прострелял те е.

— Нищо ми няма. Куршумът само ме одраска. — Той внимателно махна ръката и от раненото си рамо.

— Господи — извика Хари, влизайки в бара. — На мен ми отнесоха крака, а накрая ти си с жена в прегръдките си.

Аги ахна, когато видя източника на гласа. Хари се облегна на касата на вратата между бара и библиотеката. Тялото му се държеше само на единия крак. Крачолът на панталона на другия висеше. Той държеше протезата си като пушка за почест. Мърсър не можа да не се разсмее на безумния му вид.

— Приличаш на статист от лош филм на ужасите. „Нощта на безкраките пияници“.

— Да ти го начукам — изсумтя Хари. — Какво стана току-що и коя е тази, по дяволите? — Той посочи Аги с протезата си, сякаш обвинително размахваше пръст.

— Опитаха се да ме убият за втори път през последните двайсет и четири часа, а това е Аги, дъщерята на Макс Джонсън. Аги, това жалко същество е Хари Уайт, най-старият ми приятел и човекът, на когото и двамата дължим живота си. Хари, ако не беше влязъл, тези типове щяха да ни хванат по бели гащи. — Мърсър осъзна гафа си и побърза да добави: — В преносен смисъл, разбира се.

Аги махна плахо с ръка и се усмихна. Хари проследи посоката на погледа и и спусна протезата.

— Не се тревожи. Изгубих го толкова отдавна, че съм забравил какво е да имаш два крака.

Той заподскача из стаята, като се подпираше на мебелите, седна на едно от високите столчета и подпря протезата на бара като чадър.

— Ще ме напиеш ли, докато повикам полицията, или аз трябва сам да направя всичко?

Невъзмутимостта му вдигна Мърсър от пода. Можеше да разчита на Хари само за едно — че ще се набърка във всяка ситуация и ще я опише по начин, който да не нарушава спокойствието му.

— Добра идея. — Мърсър взе няколко хавлии от бара, покри трупа и после наля „Джак Даниълс“ и безалкохолно с джинджифил на Хари и бренди на себе си. Алкохолът беше по-добро обезболяващо средство за рамото му от хапчетата, които щяха да му дадат в болницата. — Искаш ли мента с коняк, Аги? Мисля, че се нуждаеш от един коктейл.

Тя погледна трупа.

— Не. Трябва веднага да се махна оттук. — Настойчивостта в гласа и го изненада.

— Всичко е наред — измърмори Хари. — Той вече няма да ти стори нищо лошо.

— Не е заради това. — Аги скочи и тръгна към вратата.

Мърсър я последва и я настигна на горната площадка на спираловидното стълбище.

— Добре ли си?

Беше естествено една жена да иска да избяга колкото е възможно по-далеч от мястото на подобно насилие и ужас, но Мърсър беше убеден, че в реакцията и има нещо повече. Бе участвал в множество кървави конфликти и знаеше как реагират хората, особено очевидците, които за пръв път стават свидетели на фатална престрелка, затова подозираше, че Аги бяга поради друга причина, заради нещо, несвързано със случилото се преди малко.

— Какво има? — нежно прошепна той и я прегърна.

— Не мога да остана — отвърна тя и се освободи от прегръдката му. — Не трябва да ме намерят тук, когато полицията пристигне.

Изтича навън, тръшвайки вратата с окончателност, която причини на Мърсър много повече болка от раната в рамото.

Анкъридж, Аляска

Иван Кериков трясна телефона толкова силно, че вилката се разцепи. Двете половини останаха да се държат само на жичките. Той все още не бе дал воля на гнева си, затова грабна телефона от масата и го запокити към стената на хотелския апартамент. Апаратът се разпадна от удара в твърдата дъбова ламперия. Кериков започна да крачи налудничаво из стаята, като тъпчеше ядно остатъците от телефона и ги набиваше в килима, докато усети, че парчетата се забиват в петата през обувката. Дишането и сърдечният му ритъм се бяха учестили, а по голямото му чело бяха избили блестящи капки пот.

Той се обърна и погледна през прозореца най-големия град в Аляска. Апартаментът му беше един етаж под стаята на капитан Кук в „Холидей Ин“, безспорно най-хубавия хотел в Анкъридж. Кериков беше там само от няколко часа, след като се върна от разпита на Хауард Смол в Калифорния, и нямаше време да забележи гледката на заснежената планинска верига Брукс и очертанията на връх Маккинли, показващ се от облаците. Между града и планините се виждаха широките черни ленти на военновъздушната база „Елмендорф“.

Когато влезе в стаята, той видя самолетите АУАКС, излитащи от базата. Отличителните им антени с формата на сателитни чинии бяха прилепнали към гърбовете им, сякаш бяха закъсняло хрумване на някой инженер. Гледайки дирята от мазен пушек, която единият оставяше в небето, Кериков се запита защо американците си правят труда, след като не бе останало нищо за шпиониране.

Той спря и се вторачи в следобедния пейзаж, като се съсредоточи върху дишането си, проясни съзнанието си и се опита да овладее емоциите си, но без особен успех. Знаеше, че току-що е преживял „епизод“, както ги наричаше, период, в който губеше разсъдъка си и действаше, воден единствено от чувствата си. Беше загубил контрол върху действията си и съзнанието му се бе изолирало от реалността. Тези обикновено белязани с насилие мигове тревожно зачестяваха и продължаваха все по-дълго. Когато започнаха по време на мисията му като агент на КГБ в Афганистан, „епизодите“ продължаваха само част от секундата и се случваха на два-три месеца.

Тогава той реши, че се дължат на стреса от борбата на най-мръсния фронт във война, в която няма победител. В края на войната той губеше паметта си по цели дни и понякога идваше в съзнание в други части на страната, без да знае как и защо се е озовал там. Пристъпите спряха, когато войната свърши. След като конфликтът приключи и Съветският съюз изтегли войските си също така позорно, както американците се оттеглиха от Сайгон, Кериков нямаше пристъпи в продължение на няколко години. Дори спомените за тези случки избледняха. Но в края на осемдесетте и в началото на деветдесетте години на XX век се появиха отново. Безполезността на кариерата му в КГБ стана очевидна, докато един по един съветските сателити се отделиха и се ориентираха към Запада, а любимата му родина изчезна под капиталистическите вълни. Краткотрайните загуби на паметта започнаха отново. Времетраенето и честотата им се увеличаваха показателно. В края на деветдесетте години по време на сляпата ярост на Кериков умираха хора. Той се бе събудил от поредния епизод през последния си месец в Русия и бе видял, че четирима от подчинените му са загинали от неговата ръка. Бяха наредени около масата за конференции и гърлата им бяха прерязани. Кериков не си спомняше да ги е убил, нито как е успял да сломи съпротивата им, докато ги е ликвидирал.

Съзнавайки, че току-що се е върнал от дълбоко скрито в съзнанието му кътче на насилие, той се обърна рязко, за да види дали необузданата му ярост не е станала причина за още една смърт. Гостът му, слаб, млад учен в черни джинси и поло, се бе вторачил в него през дебелите стъкла на очилата си. В замъглените му очи се четеше недоумението от случилото се, на което току-що бе станал свидетел.

Иван Кериков прикри облекчението си, че вижда жив младия американец, като отново прекоси стаята и наля три пръста шотландско уиски в дебела стъклена чаша. Той ненавиждаше леда и го изпи чисто. Огнената течност опари и раздра стомаха му като нокти на хищник. Кериков внимателно остави чашата на масичката за кафе, точно в средата на влажното кръгче от излят алкохол върху стъклената повърхност. Ритуалът беше жест на организираност, която обаче беше непостижима за съзнанието му.

Той застана над младия мъж и заплашително скръсти мускулестите си ръце на гърдите. Гласът му беше спокоен и монотонен, а бурните чувства временно овладени зад невъзмутимата фасада.

— Поради некомпетентността на други задачата ти току-що стана много по-трудна.

Тед Моси не каза нищо. Седеше на ръба на креслото като уплашена птица, която се готви да излети.

— Обади се човекът ми във Вашингтон. — Кериков кимна по посока на строшения телефон. — Направени са два неуспешни опита да се спре враг, който сега ще премине в атака. Познавам го добре и знам, че единственият шанс да го победим, е да избързаме с крайния срок. Трябва да си готов до четирийсет и осем часа, инак може да бъдем принудени да зарежем проекта.

— Не! — Гневът в гласа на Моси зареди с енергия хилавото му тяло. Тесните му рамене се повдигнаха и меката плът на брадичката му се втърди.

Лицето му бе оформено като пика. Заострената брадичка представляваше върхът, а закръглените бузи — овалната долна част. Той нямаше скули, затова лицето му се скосяваше от само себе си. Единствено малкият нос добавяше някаква характерност. Очилата му бяха закачени зад големите уши, които бяха почти скрити от правите, провиснали руси коси. Лицето му беше осеяно с червени петна — пубертетско акне, което със смущаваща ожесточеност го бе последвало в началото на съзряването. Но Кериков не бе наел Тед Моси заради външния му вид, Бе го привлякъл към „Ладията на Харон“, защото двайсет и осем годишният мъж беше виртуоз с компютрите.

Теди Моси можеше да локализира дефектите в една програма, докато същевременно пишеше друга, като под всяка от бързите му ръце имаше клавиатура. Очите му се местеха между екраните толкова бързо, че можеха да се слеят в един хомогенен образ. Моси бе създал първите генератори 3Д, използвани в най-новото поколение видеоигри, а програмата, която бе изобразил като геометричен водопад от информация, беше толкова авангардна, че можеше да се използва едва когато скоростта на компютрите се увеличеше сто пъти.

Но у Тед Моси имаше и нещо друго, което привлече Кериков и го накара да го избере сред останалите компютърни гении, каквито Съединените щати произвеждаха в обезпокоителен брой. Макар че и другите кандидати притежаваха уменията, необходими на Кериков, единствено Моси имаше елемента, който го правеше лесен за вербуване. Тед беше яростен защитник на околната среда, екотерорист, и използваше знанията си за компютрите, за да предизвиква хаос в дървопреработвателната промишленост, минно-геоложки концерни и тежките индустрии. Докато повечето природозащитници бяха по-доволни от рекламата, отколкото от резултатите от дейността си, Моси предпочиташе да работи в сянка, да унищожава компютърни системи и да причинява щети за милиони долари на онези, които смяташе, че съсипват планетата. След като Кериков се свърза с него и набързо описа принципа на „Ладията на Харон“, младият американец почти се молеше да бъде включен в проекта.

— Няма да позволя това да се случи — гневно заяви Тед. — Задачата е твърде важна. Мога да я изпълня за четирийсет и осем часа. Няма проблем.

Кериков долови перченето в гласа му. Той не се нуждаеше от празни уверения, а искаше истината, затова заговори обвинително.

— Три дни не трябва да работиш в пристанището за танкери, а ще си ми нужен там след два. Как ще се справиш?

— Лесно. Веднага след като получих работа като програмист в „Алиеска“, аз вкарах в системата им вирус, който ще изключи всички работни станции от централния компютър. Никой няма да може да използва компютъра си. Мога да пусна вируса от моята система вкъщи и да блокирам всички компютри по петролопровода в Аляска. През последните няколко месеца те се обръщаха към мен като към местен техен експерт, затова ще ме повикат да оправя системата. — Заговореше ли за компютри, Тед придобиваше авторитет, който прикриваше физическите му недостатъци.

— Няма ли да разберат, че някой извън пристанището е проникнал в системата им?

Моси поклати глава в отговор на тази обида за способностите му.

— Изтрих тяхната част от антивирусната програма. Няма да намерят следи от външно проникване.

— В такъв случай можеш ли да въведеш първоначалната ми програма в техния централен компютър от персоналния си компютър? — попита Кериков. Не разбираше тънкостите на хакерството, но въпреки това се надяваше да избегне риска за сигурността, изпращайки Тед в пристанището за танкери „Алиеска“.

— Вече ти казах — въздъхна Моси. — Програмата ти е била скрита в харддиска на компютъра по време на пренастройването през 1986 година. Когато я е въвел в централния компютър, програмистът ти е направил невъзможно да бъде активирана от друго място, освен от главната компютърна зала във Валдиз. Така никой няма да попадне на нея, когато включи главното меню, или да я намери, като проникне в системата. Направил я е невъзможна за откриване и същевременно много трудна за достъп. Моята търсачка е детска игра в сравнение със защитата, която твоят човек е инсталирал в системата.

Кериков разбра, че няма друг избор, освен да вкара Моси в компютърната зала във Валдиз, за да въведе програмите, инсталирани преди десетилетие от един от най-добрите му агенти. Компютърният саботаж беше единственият действащ елемент на операция „Ладията на Харон“, осъществен преди разпадането на Съветския съюз. Оттам насетне всичко беше лично дело на Кериков с финансовата подкрепа на Хасан бен Руфти и други хора. Трябваха му само компютърните кодове, за да открадне операцията на бившето КГБ.

— Кога ще можеш да блокираш компютрите и да отидеш на пристанището? — попита Кериков, предвкусвайки победата. Филип Мърсър можеше и да е жив, но нямаше да бъде в състояние да направи нищо, за да му попречи, след като контролната програма бъдеше заредена.

— Около четири часа след като се върна в апартамента си във Валдиз. Щом блокирам системата, те ще ме повикат след няколко минути. След това за няколко часа ще стартирам твоята програма.

— Отлично. Искам довечера да се върнеш във Валдиз, но не блокирай компютрите, докато не ти се обадя. Закъснението не трябва да е повече от двайсет и четири часа, най-много трийсет и шест. Ясно ли е?

— Да, но защо да чакаме?

— Вкарването на моята компютърна програма е само един етап от операцията. Има и други, за които ти не знаеш. Трябва да се уверя, че всичко е на мястото си, преди да превземем системата. — Кериков не беше свикнал да обяснява заповедите си.

Той не изчака Моси да излезе и отиде в спалнята. Дериватът там беше единственият работещ телефон в хотелския апартамент. Докато набираше вътрешната линия, за да се свърже с Абу Алам, Кериков прерови джоба на панталона си, търсейки цигарите и запалката си.

— Да — отговори Алам.

— Тръгваме след два часа. Възникна леко усложнение. Хората във Вашингтон се провалиха.

— Мърсър е жив? — Въпреки психическата си лабилност, Алам бе запазил достатъчно професионализъм, за да задава правилните въпроси.

— Да. Вместо да опитаме отново, реших да го примамя в Аляска и да го изпратя за зелен хайвер. По-късно може да се погрижим за него. За да се уверим, че ще дойде, трябва да се върнем в Хомер. Зареди с гориво колата. Ще се срещнем във фоайето. — Кериков погледна часовника си и добави: — В десет.

— Да бъдем ли въоръжени? — Дори Алам изпитваше известно уважение към американската полиция и пътуваше с любимата си полуавтоматична пушка „СПАС — 12“ само когато се налагаше.

— Да. Ще вземем моите хора. — Кериков се нуждаеше от по-стабилните ръце на двамата си германски телохранители освен от арабите убийци на Алам. Бившите агенти на ЩАЗИ бяха объркали разпита на рибаря и сина му, но инак бяха добре обучени и дисциплинирани, а задачата довечера изискваше професионализма им. Той прекъсна връзката и веднага набра друг номер.

— В момента не мога да говоря. Все още товарим — лаконично отговори гласът и после човекът затвори.

Кериков се вторачи за миг в телефона, но тъй като се бе обадил, за да разбере какво е положението, остана доволен. После набра друг номер, без да го е грижа за часовата разлика, нито че ще събуди мъжа от отсрещния край на линията.

— Ало — чу се сънен глас след няколко позвънявания.

— Отново се провали. Мърсър е жив.

— Не е възможно. Изпратих най-добрия си човек. Никога не ме е разочаровал.

— Една от старите ми свръзки във Вашингтон току-що ми се обади от улицата на Мърсър. Каза, че видял Мърсър да разговаря със самия Ричард Хена.

— Участваше ли и някой друг?

— Какво значение има? Мърсър е жив, а ти ме разочарова за втори път. Некадърността ти е нетърпима.

— Утре ще бъде мъртъв, дори ако трябва аз да го убия.

— Не ставай глупав — изкрещя Кериков. — Сега го пазят агенти на ФБР. Единственият начин да му попречим е да го примамим в Аляска, където аз лично ще се погрижа за него. Имам стари сметки за уреждане.

— Какво искаш да направя?

— Засега нищо. Всичко уредено ли е с Руфти?

— Вечерта говорих с него. Каза, че Халид Ал-Худари се държи подозрително, но ме увери, че е готов да действа, преди Худари да осъзнае колко реална е заплахата за кралското семейство.

— Оръжията?

— Натоварени са на борда на „Петромакс Арабия“, който е хвърлил котва в Абу Даби за непредвидена проверка на поддръжката, както ти планира. — Гласът на човека ставаше все по-уверен. — „Арктика“ трябва да тръгне от Валдиз след два часа, затова всичко върви по план. Въпреки че Мърсър е жив, няма начин да спре нещата, които сме задействали. Не се тревожи, Иван, след два дни последният вътрешен източник на петрол в Америка ще бъде недостъпен, цената на петрола ще стане двойна и картата на Близкия изток ще бъде преначертана. И този път никой няма да може да направи нищо, за да промени нещата. И тримата ще получим каквото искаме — ти парите си, аз печалбата си, а Руфти — страната си.

— Ще го повярвам, когато стане. Високомерието е проваляло и по-велики хора от теб — упрекна го Кериков, а после гласът му стана загрижен. — Безпокоя се за Руфти. Не вярвам, че дебелото копеле има куража или ума да изпълни неговата част от операцията. Ако се провали, всичко ще бъде разкрито.

— Имаш ли достатъчно време да отстраниш Худари? — попита партньорът на руснака.

— Не. И това ме тревожи. Изместих крайния срок с цял ден, затова не можем да се занимаваме с него. Опасявам се, че Руфти ще трябва да действа сам, докато приключим. — Кериков потискаше гнева си. В добрите стари времена той би изпратил наемник да убие Худари и да премахне този проблем, но вече нямаше такава власт.

— Познавам Руфти по-отдавна от теб. И аз бях смутен от слабостта му към яденето и мислех, че това е признак и на душевна слабост. Худари може и да се окаже труден противник, но Руфти е достатъчно алчен и хитър, за да се отърве от него. И няма да му пука какво ще му струва това, нито кой ще застане на пътя му. Руфти няма абсолютно никакви морални задръжки. Познаваш лакея му Абу Алам. Господи, Руфти е два пъти по-извратен от онзи психопат и десет пъти по-опасен. Както и да е, утре отново ще говоря с Руфти. Ще се погрижа да разбере за безпокойството ти.

— Да не би да знае, че ти и аз работим заедно? — едва не изкрещя Кериков. Лицето му стана тъмночервено от паника.

— Не — побърза да го успокои другият мъж. — Руфти ще реши, че притесненията са мои. Не се тревожи, Иван. Той няма представа за сделката ни.

— Внимавай да не объркаш нещата, защото Господ ми е свидетел, смъртта ще ти се види избавление от онова, което ще ти направя. — Кериков гневно затвори телефона. Пренебрежителното отношение на партньора му заплашваше да му причини сърдечен пристъп.

И по-рано беше стигал съвсем близо до целта си, но му я бяха отнемали под носа от вероломна алчност и заради действията на Филип Мърсър.

Кериков отново запали цигара, за да успокои опънатите си до краен предел нерви. Разполагаше само с няколко минути до срещата с Алам и неговите двама главорези, за да потеглят към Хомер. След като оставеше фалшивата следа за Мърсър, той отново щеше да се съсредоточи върху всички аспекти на „Ладията на Харон“.

Преди да излезе от апартамента, Кериков трябваше да се обади на още един човек. Свързването продължи няколко секунди повече от обичайното, тъй като сигналът се отразяваше от обикалящ в орбита около земята сателит и се преобразуваше в честотния обхват на морската пехота. Отговори жена.

— „Надежда“ ли е?

— Да — весело изчурулика тя.

— Обажда се Иван Кериков. Кажи на шефа си, че ще извършим удара двайсет и четири часа по-рано. Постарай се да си готова. Утре сутринта пак ще се свържа, ако има въпроси.

Сградата „Дж. Едгар Хувър“ Вашингтон, Окръг Колумбия

Главното управление на ФБР се намираше в центъра на Вашингтон, внушителна сграда от стомана и стъкло, която би подхождала повече на високотехнологична корпорация, отколкото на най-голямата полицейска агенция на Съединените щати. Зад стените на постройката, кръстена на най-бдителния американец, раждан досега, ФБР извършваше многобройни операции в цялата страна, от рутинните до най-опасните, всяка изпълнена с педантичност, граничеща с параноя. Неуморните мъже и жени от Бюрото знаеха, че работата им гарантира безопасността на нацията.

Дик Хена имаше апартамент с кабинети на последния етаж. Когато не се налагаше да смайва гости и се нуждаеше от уединение, той предпочиташе една от по-обикновените конферентни зали няколко етажа по-долу. Това беше един от начините да остане свързан с колегите си, а не да се крие в кулата от слонова кост на поста си, както бяха правили мнозина от предшествениците му. Хена имаше лице на булдог с двойна брадичка, крив нос и малки очи. Тялото му подхождаше на лицето — широки рамене, дебел корем и къси крака. Приличаше на бияч от Профсъюза на превозвачите от престъпното минало на организацията. Въпреки годините, прекарани в издигане в йерархията, и времето като директор на ФБР, Хена не бе загубил вида си на преуморен оперативен агент.

Мърсър се бе разположил удобно срещу него. Не се чувстваше зле след нападението и нощта под закрилата на ФБР в „Уилард“, един от най-хубавите хотели във Вашингтон. Раната от куршум не беше дълбока и щеше да заздравее след няколко дни. В знак на уважение към срещата той бе облякъл костюм вместо любимите си джинси и фланелка за ръгби. Когато предишния ден в дома му бе пристигнала полицията заедно с Хена и две коли със специални агенти на ФБР, му бяха дали време набързо да си вземе някои неща и после го закараха в „Уилард“. Хари Уайт бе заведен в апартамента му за разпит.

До полунощ двама следователи измъчваха Мърсър за всяка подробност от атаката в къщата му. Той беше напълно откровен, като се изключи твърдението, че е бил сам, когато е пристигнал Хари. Макар да се чувстваше като изменник, все пак реши, че е най-добре да не споменава за Аги Джонсън. Като услуга към Мърсър, Хари щеше да потвърди, че приятелят му е бил сам, когато е дошъл.

Мърсър нямаше време да анализира реакцията на Аги. ФБР го задържаха толкова дълго, че умората го завладя, докато продължаваше да разказва за събитията от изминалата нощ. Но беше обезпокоен от внезапното и заминаване и значението му.

Хена беше необичайно мълчалив. Бе разговарял с вдовицата на агент Питърс и щеше да я посети по-късно през деня. Не изгаряше от желание да изпълни това задължение, но не можеше да позволи друг да отиде вместо него. Макар че не познаваше младия агент, Хена прие смъртта му толкова тежко, сякаш Питърс му беше най-добрият приятел.

В кабинета влезе помощник с поднос с кафе. Мърсър взе чаша и зачака Дик да разреди своето с капка мляко и две лъжици захар.

— Защо изглеждаш по-зле от мен, нали аз бях нападнат снощи? — опита да се пошегува, но не можа да разведри мрачното настроение на Хена.

— Не знам какво си преживял, но от снощи играта загрубя. — Дик тъжно поклати глава. — След като те нападнаха, се обадих на президента и го събудих. Той ми даде пълномощия да се разровя в архивите на ЦРУ и на Агенцията за национална сигурност и да потърся всичко за Аляска и теб. — Хена извади сгънат лист от джоба си и го разгърна. — Преди два часа АНС са попаднали на това.

Мърсър прегледа страницата, отсявайки бюрократичния жаргон и излишните думи, с които бе изпъстрен правителствения документ. Същината на писмото беше, че човек на име Джон Крюгер е влязъл в страната преди дванайсет дни.

— Е, и?

— Компютрите на АНС автоматично отбелязват паспортите с подозрителни имена. За седмица обработват хиляди сигнали, имена и псевдоними, които са еднакви или напомнят по звучене на имена на терористи или други нежелателни елементи. Естествено, повечето са безсмислени съвпадения. Но компютърът отбелязва с червено някои от тях в зависимост от нашия интерес към човека, когото търсим. И това име мигновено е подало червен сигнал.

— Името не ми говори нищо. — Мърсър се опитваше да се държи безразлично, макар че по гърба му полазиха ледени тръпки на лошо предчувствие.

— Джон Крюгер е английският вариант на Йохан Крайгер — заяви Хена.

Мърсър сви рамене, но несъзнателно се стегна, сякаш очакваше физически удар.

— Йохан Крайгер е любимият псевдоним на Иван Кериков, а според руските власти, които все още го искат мъртъв, той има английски паспорт на името на Джон Крюгер.

— Кериков е в страната? — с дрезгав глас попита Мърсър. Връхлетяха го хиляди объркани и хаотични чувства. Във вихрушката се оформи схема и преобладаващо желание. Мърсър искаше отмъщение. Иван Кериков, авторът на „Мисия Вулкан“, едва не бе станал причина за смъртта му десетина пъти, когато руснакът открадна операцията от бившето КГБ. Тогава Мърсър искаше да го убие, но Кериков не се беше приближил достатъчно. Той умело манипулираше други да вършат работата му, докато се криеше на безопасно място извън страната.

Но сега Кериков беше в Съединените щати, в родната земя на Мърсър и той си пожела още една възможност да си разчисти сметките с руснака. Стомахът му се сви от гняв.

— Искам главата му, Дик.

— По-късно ще обсъдим това. В момента трябва да разберем защо е тук.

— Мислиш, че това има нещо общо с мен и Аляска?

— След като ти му струва сто милиона долара в Хавай, убеден съм, че си замесен, а като имам предвид настроенията в страната и сред администрацията, предполагам, че всичко е свързано с Аляска.

Някой потропа на вратата и отвори без покана.

Доктор Лин Гьотчъл беше старши анализатор в съдебномедицинската лаборатория на ФБР във Вирджиния и управляваше владението си с високомерния маниер на великодушен диктатор. Вездесъщата и престилка заместваше държавническа тога. Тя седна до Мърсър, като кимна едва забележимо. Това не означаваше, че е груба и невъзпитана, но трите и докторски степени бяха изисквали жертви в живота й, а светските обноски си отидоха първи. Гьотчъл беше облечена в строг син костюм, а единствените и бижута бяха чифт обеци на клипсове с изкуствени камъчета.

Мърсър предположи, че тя не е спала, след като е получила парчето стомана от „Джени IV“. Лицето и беше бледо, а торбичките под очите и тъмновиолетови. Той долови миризма на химикали, излъчваща се от кожата и.

— По-добре веднага да ти кажа, че не научих абсолютно нищо от пробата, която ми даде — призна Лин Гьотчъл, след като Хена ги представи един на друг. — Разполагахме с по-малко от двайсет и четири часа и времето не беше достатъчно за категоричен анализ, но залагам името си, че няма да стигнем далеч.

— Какво научихте дотук? — попита Хена.

— Неръждаема стомана без никакви отличителни белези. Боята, с която е написана думата „роджър“, е стандартен продукт, лицензиран от двайсет компании само в Съединените щати. Невъзможно е да се проследи. Наличието на натрий и частици от водорасли на повърхността може да се обясни с потапянето на пробата в морската вода. Концентрацията на солта съвпада с тази на водите на Северния Тих океан и пролива Принц Уилям. Разгледахме я под електронен микроскоп с увеличение двеста хиляди пъти, но не видяхме нищо необичайно…

— А мястото, където е откъснат металът? — прекъсна я Мърсър.

— Откъснат е вследствие на силна експлозия. Всичко може да го е откъснало. Не мога да ви кажа нищо по-определено, Нямаше следи от химикали по краищата, нито остатъци от взривно вещество или експлозиви.

— Задънена улица — отчаяно отбеляза Мърсър.

— Да — съгласи се Гьотчъл. — Намерихме само едно нещо, което не може да бъде открито с визуален оглед. Използвахме компютърно съпоставяне и разбрахме, че фрагментът е откъснат от цилиндър с обиколка приблизително 94,75 сантиметра.

Мърсър изчисли наум и си представи цилиндър от неръждаема стомана, широк трийсет сантиметра, но този факт все още не му говореше нищо.

— Какво означава това?

— Води към другите доказателства, намерени на „Джени IV“. — Гьотчъл извади папка от куфарчето си. — Докладите от аутопсиите са непълни. Трябва да поискам да отнемат лиценза на съдебния лекар в Анкъридж.

Тя разгърна по-тънкия от двата доклада — последните думи, написани за хората, загинали на „Джени IV“.

— Останките от скелетите, намерени в каютата на кораба, бяха твърде оскъдни и не разбрахме много. Степента на овъгляване на фрагментите от кости показва пожар с температура осемстотин градуса, възпламенил материали, характерни за лодки — дърво, пластмаса и гориво. Нямаше достатъчно данни за анализ на ДНК. Трябва да направим идентификация по зъбите.

— А трупът, намерен на палубата?

— Причината за смъртта е травма от силно изгаряне. Пламъците са унищожили четирийсет процента от тялото, Белите дробове са толкова обгорени, че дори да бе оцелял от пожара, е щял да умре след няколко часа — Гьотчъл раздаде няколко ужасяващи снимки. Трупът беше неузнаваем — обгорени ръце с обелена кожа, овъглени остатъци от крака и невероятно обезобразено лице. Нямаше клепачи, уши и нос, а устните бяха изгорели и разкриваха криви, жълти зъби.

— Какво е това? — попита Хена и показа една от фотографиите.

Гьотчъл се вторачи в изображението.

— Не беше надписана в доклада на съдебния лекар, но прилича на снимка на клетъчна биопсия. Смятам, че са подкожни мастни клетки.

— Сякаш са се деформирали — отбеляза Мърсър, който бе гледал множество научни предавания по телевизията и знаеше как изглежда структурата на здравата клетка. Клетките на фотографията приличаха на хаотично разпръснати тухли на рушаща се стена. Обикновено ясните им очертания и строги краища бяха размазани и разтеглени.

Доктор Гьотчъл взе снимката от Хена и я разгледа по-внимателно.

— Да ме вземат дяволите. Пропуснала съм това. Още една загадка като капак на всичко останало.

— Каква може да е причината? — попита Мърсър.

— Повишаването на концентрацията на извънклетъчните соли, захари и протеини би накарало клетките да освободят вода в усилие да възстановят равновесието в концентрацията — търпеливо обясни Гьотчъл. — Ако химичният баланс е нарушен, клетките не могат да отделят достатъчно вода, за да разредят защитната си течност. Те изсъхват и се деформират. Това задейства защитна функция, която приключва с разрушаването им.

— Какво би предизвикало подобна реакция? — попита Хена. Тази област му беше съвършено непозната и той правеше всичко възможно да следи мисълта й.

— Всякакви химични съединения. Човешкото тяло е много чувствително към токсичността в околната си среда. Подобни изменения може да се получат и когато тялото е замразено.

— Господи — възкликна Мърсър. — Замразяване. Как не се сетих досега, по дяволите?

— Какво толкова? — Хена поклати глава. — Трупът е намерен в Аляска в необичайно студено за сезона време. Нищо чудно, че е замръзнал.

Мърсър се обърна към него. Тънката нишка на загадката започна да се разплита.

— Дик, обърни внимание как доктор Гьотчъл се изрази. Тя не каза „когато тялото замръзва“, а „когато тялото е замразено“. — Той я погледна и бе възнаграден с леко кимане. — За какво говорим? Температури под двеста градуса по Фаренхайт?

— Разрушаването на клетките е пълно и тъй като не знаем точния час на реакцията, няма начин да изчислим това…

— Все едно — отвърна Мърсър, откъсна лист от тефтера до лакътя на Хена и извади писалка от вътрешния джоб на сакото си. Хена и Гьотчъл го наблюдаваха мълчаливо. Той написа думата, чието значение досега бе убягвало на всички, „роджър“. — Парчето стомана е откъснато точно в края на последната буква, нали? — Мърсър продължи, без да изчака отговор. — Ами, ако не е била r, а n?

Той довърши буквата и вдигна глава. Лин Гьотчъл веднага разбра какво има предвид Мърсър, но Дик Хена все още беше озадачен и лицето му бе съсредоточено. Мърсър написа цялата дума, добавяйки буквите, които бяха откъснати от експлозията на борда на „Джени IV“. Nitrogen[10].

Накрая добави думата, която знаеше, че е стояла пред нея върху цилиндъра с диаметър трийсет сантиметра, поставен в трюма на обречения кораб. Течен азот. Той дори нарисува кръг с триъгълник — знака за биологична опасност.

— Готов съм да се обзаложа, че на „Джени IV“ е имало повече от един контейнер с течен азот — победоносно каза той. — Спомням си, че кранът на кърмата и радиоантените бяха прекършени. Сега за това има логично обяснение. Пожарът трябва да е загрял до точката на кипене течния азот в трюмовете. Тъй като единият труп все още беше в леглото, огънят трябва да е обхванал бързо кораба. Другият член на екипажа е бил на палубата, когато резервоарите са избухнали от високата температура на пламъците. Плавателният съд трябва да е бил обвит в мъгла от свръхохладен газ, който е потушил пожара. Затова беше толкова силно обгорен на някои места и незасегнат на други. Огънят е угаснал, преди да го овъгли напълно. — Мърсър млъкна, представяйки си агонията при подобна смърт, и потрепери от ужасяващата картина. — Рязката промяна в температурата трябва да е отслабила крана и антените, които са се прекършили от собствената си тежест.

Хена погледна Гьотчъл за потвърждение.

— Логично е, като се имат предвид първите данни от аутопсията. Азотът се втечнява при температура 338 градуса под нулата, около 77 градуса над абсолютната нула по скалата на Келвин, а това е повече от достатъчно студено, за да причини такова изменение в клетките. И не е необходимо скъпо хладилно оборудване като течен водород или хелий. Цилиндрите в близост до пожара може да са заврели и да са се пръснали, изсипвайки съдържанието си в облак от изпарения. Подобно охлаждане би отслабило метала, пластмасата и дървото, които се рушат дори под по-слабо налягане. В страната няма студент по физика, който да не е виждал как гвоздей, потопен в течен азот, се разпада, когато е ударен с чук.

— Защо? — Хена насочи въпроса си към Мърсър.

— Хей, чакай малко. Преди десет секунди дори не знаехме какво носи доктор Гьотчъл.

В последвалата тишина големият стенен часовник с бял циферблат отброи пет минути. Голямата червена стрелка отмерваше времето механично и безучастно. Мърсър се протегна и се вторачи в празното пространство.

— Откъде са го взели? — тихо попита той. — Няма логика да са взели азота от сушата и да са го закарали в морето. По-скоро са го пренасяли към някое пристанище, когато е избухнал пожарът. Но откъде, по дяволите, са се снабдили с течен азот насред Аляския залив?

— Още един въпрос в списъка със загадки — песимистично отбеляза Хена.

— Не бързай толкова — рече Мърсър и се обърна към Лин Гьотчъл. — Можете ли да ми кажете датата и часа на смъртта?

— Трупът е бил открит на 17-ти и съдебният лекар е написал, че смъртта е настъпила в ранния следобед на предишния ден. Не мога да докажа това, но се обзалагам, че не се е объркал с повече от няколко часа.

— Следобедът на 16 октомври. — Мърсър погледна Хена. — Трябват ми телефон и два часа и ще ти кажа откъде са взели цилиндрите. Да се надяваме, че ще мога да отговоря и на въпроса защо.

— Откажи се. Ти направи достатъчно.

— Какво говориш? — Мърсър се изненада, че приятелят му го отстранява от случая.

— Ако не си забравил, през изминалите два дни се опитаха да те убият два пъти. Вън си от историята от този момент.

— Не се дръж като бюрократ, Дик. Все още нямаш представа какво става, а това означава, че опитите за покушение срещу мен ще продължат. Щом съм в опасност, тогава искам да имам думата в разследването.

— Откажи се от тази работа, Мърсър — строго повтори Дик Хена. — Изпратил съм в Аляска двеста агенти. Всички търсят нещо, което би застрашило експлоатацията на Полярния резерват и изграждането на втория петролопровод през щата, но засега не са открили нищо. Господи, снощи подпалиха две бензиностанции в Анкъридж, на пет преки от главната ни квартира там. Сега, когато разполагаме със следа, ще я разследва персоналът ми, а не ти.

— Никой от твоите хора няма моята научна подготовка. Ако агентите на ФБР знаеха, че торът амониев нитрат и бензинът си взаимодействат и образуват експлозив, нямаше да има бомбен атентат в Оклахома Сити. Аз си играех с амониеви торове, когато бях дете.

— Доктор Гьотчъл, бихте ли ни извинили? — ядосано попита Хена. Тя стана веднага, ръкува се с Мърсър, кимна на шефа си и излезе от залата. — Първо, приятелството ни не означава, че можеш да ми говориш така пред подчинените ми — започна Хена. — Това подронва авторитета ми и те прави да изглеждаш като глупак. Второ, оценявам онова, което направи дотук, но няма да ти позволя да участваш повече.

Това е разследване на ФБР, а не личен кръстоносен поход. Харесвам те и не искам да те видя убит. Последния път Кериков не се приближи до теб, но сега е в страната и ако продължаваш да слухтиш, ще свършиш като тримата си приятели. Ако ме мислиш за неумолимо копеле, имаш право. Страната е буре с барут, а Аляска е фитилът, и всеки момент някой може да го запали. Имам достатъчно грижи и без ти да превръщаш случая в лично отмъщение.

Мърсър знаеше, че Дик говори искрено. Бе притиснат до стената от администрацията и бе принуден да изпрати много хора в Аляска без абсолютно никакви резултати. Мърсър му бе поднесъл важна улика, на нямаше начин директорът на ФБР да му позволи да се замеси. Мърсър разбираше това и уважаваше Хена заради решението му, но нямаше намерение да отстъпва.

Вместо да продължи да се моли, той смени тактиката.

— А типовете, които ме нападнаха снощи? Научи ли нещо? Хена погрешно предположи, че след като задава този въпрос, Мърсър се е отказал от разследването.

— Мъжът, когото застреля в бара си, се казва Бърт Манинг. Преди да напусне ЦРУ през 1990 година, е бил известен с прякора Призрака. Смятай се за късметлия. Доколкото разбрахме, ти си първият човек, след включването на Манинг в проекта „Феникс“, който се е изправял срещу него и е останал жив. Този тип е бил четири години в Югоизточна Азия и още двайсет като боец в студената война срещу Съветския съюз. Извършвал е операции в Африка, Южна и Централна Америка, Източна и Западна Европа и Русия. Досието му в Лангли прилича на шпионски трилър. След като напуска ЦРУ, Манинг става собственик на консултантска фирма за охрана във Вашингтон и сключва договори с корпорации, които смятат, че шефовете им са заплашени от отвличане или убийство. Другият мъж в дома ти е бил бивш колега на Манинг от ЦРУ. Предполагаме, че е бил нает от Манинг, за да му помага в удара. Отидохме в офиса на Манинг, но щом разбихме вратата, се задейства аларма и компютърната система се срина, изтривайки всичко. Неколцина от нашите млади хакери се опитват да възстановят файловете, но не са оптимистично настроени. Вероятно никога няма да разберем кой го е наел.

— По дяволите. Ако знаеше това, щеше да си спестиш страшно много време.

— Радвай се, че установихме кои са били. — Хена погледна часовника си. — Трябва да тръгвам. Ще се свържа с офиса ни в Анкъридж и ще им кажа да работят по новата следа. Нуждаеш ли се от нещо?

— Ще се прибера вкъщи да си събера багажа и ще потърся някой да поправи разбитата ми капандура, а после заминавам на почивка, вероятно на риболов в Белиз.

— В момента в дома ти има майстор. Сметката ще бъде платена от ФБР. Поне това можем да направим за теб. Обади ми се, преди да тръгнеш, за да предупредя агентите, които те охраняват. Приятна ваканция. До една-две седмици би трябвало да изясним нещата. Не се връщай дотогава.

Мърсър се прибра в стаята си в „Уилард“, съблече сакото си веднага щом прекрачи прага, развърза вратовръзката и хвърли ключа на дъбовия шкаф. Богато украсеният часовник с махало на голямото бюро в ъгъла на елегантното помещение показваше десет и трийсет.

— По дяволите — изруга Мърсър и се обади на обслужването по стаите. — Бих искал две водки с лимонов сок и бутилка „Джак Даниълс“, моля. Безалкохолното питие с джинджифил в минибара е на привършване, затова донесете още няколко кутии.

Той прекъсна връзката и набра външна линия. Миг по-късно Хари Уайт отговори с дрезгаво „Ало“, което прозвуча по-скоро като ругатня, отколкото като поздрав.

— Забавлява ли се снощи?

— Познанството ми с теб ще ме вкара в гроба по-бързо от цигарите или алкохола.

— Първо ще те вкарат в гроба жените, развратнико. Как е кракът ти?

— Ще бъда на един крак две седмици, докато ортопедът ми намери нова протеза, неблагодарно копеле.

— Неблагодарен? Чуй това. Ще ти позволя да използваш новата ми квартира за няколко дни, за да ти покажа колко те ценя.

— Къде си? — подозрително попита Хари.

— В хотел „Уилард“.

— Ще бъда там след час.

— Няма да съм тук, но ще оставя ключа в плик на портиера. Номерът на стаята е написан на ключа. Ще намериш бутилка „Джак Даниълс“ на нощното шкафче. Набери нула, ако искаш още. Има кабелна телевизия и ФБР плаща за всичко. Можеш да останеш, докато те изхвърлят.

— Къде ще ходиш?

— Връщам се в Аляска.

— Разбрал си кой е Роджър, а?

— Да. Той носи само неприятности.

Пристанище за танкери, Валдиз, Аляска

В мрака преди зазоряване ръмежът се бе превърнал в мек, кишав сняг. Времето беше гадно, навсякъде беше мокро. Влагата проникваше в униформата на Лайл Хаузър, който стоеше на перилата на мостика и държеше портативен предавател във вцепенените си пръсти. На яркия блясък на мощните прожектори на пристанището небето представляваше разгневена въртяща се маса, разбърквана от пронизителен вятър със скорост двайсет възела. Бурните води на пролива Принц Уилям отразяваха мрачното настроение на тъмните облаци. Видимостта беше толкова лоша, че Хаузър едва виждаше светлините на Валдиз на отсрещната страна на залива.

— Началото на още един шибан, скапан ден — измърмори той, доближи предавателя до устните си и изкрещя. — Какво е положението?

— Всичко е наред, капитане. Моторите работят с шейсет и девет оборота в минута. — Поради огромните си размери двигателят „Хюндай“ можеше да работи на такива ниски обороти и пак да произвежда трийсет и шест хиляди конски сили — достатъчно, за да движи петролния танкер със скорост шестнайсет възела. — Хидравличното налягане е високо и стабилно.

— Визуална проверка на кормилния механизъм?

— Шефът каза, че изглежда добре.

Морският закон повеляваше главният инженер да провери кормилния механизъм и мотора дванайсет часа преди влизането в пристанище, но Хаузър искаше втора проверка, за да бъде спокоен. През 1979 година двеста и двайсет хиляди тонният „Амако Кадис“ наруши хидравлично си налягане заради обемистия си рул и се блъсна във френския бряг, разсипвайки почти целия си товар в Ламанша. Оттогава Хаузър се уверяваше, че главният инженер лично ще огледа механизма, преди да премести товара от трюмовете на кораба. Визуалната проверка може и да не разкриеше вътрешен дефект в заварката или леко разкъсване в гумения уплътнител, но все пак беше по-добре от нищо. Това беше поредното от многобройните му суеверия.

— Първи помощник?

— Тук съм, сър — извика по предавателя Джоана Ригс.

Хаузър погледна към кулите близнаци на колекторната система, разположени в средата на танкера, на двеста метра от него. На изкуствената светлина от дока и от това голямо разстояние Ригс представляваше дребна фигура, която се виждаше само благодарение на яркожълтия и дъждобран.

— Издай заповед да издърпат въжетата. И бавно напред, моля.

Дебелото въже от коноп и найлон се измъкна от кнехта и бе изтеглено на кораба с механична лебедка. „Петромакс Арктика“ беше свободен да започне пътуването си към Южна Калифорния.

Деветцилиндровият дизелов двигател усети налягането, когато витлото заработи, и започна да се бори с огромната инерция на кораба. Според закона на Нютон едно тяло в покой остава в покой, освен ако не му въздейства друга сила. В случая тялото тежеше двеста петдесет и пет хиляди тона и силата, необходима за преместването му, трябваше да бъде също толкова голяма. Витлото с размера на крило на пътнически самолет под плоската кърма проряза водата и бавно започна да тегли танкера. Макар и разположено в задната част на плавателния съд, корабното витло работи по същия начин като това на самолета и създава ниско налягане пред перките и високо налягане зад тях и не тласка, а тегли танкера.

Буталата с диаметър един метър имаха мощта да разтърсят кораб дори с размерите на „Петромакс Арктика“. Леките вибрации под краката на Хаузър му подействаха успокояващо.

Той смени честотата на предавателя и отново заговори.

— Контролна кула „Алиеска“, тук е „Петромакс“… — Хаузър бързо се поправи. — Тук е „Южен кръст“. Потегляме в 2,43 по посока „Ел Зегундо“.

— Прието, „Южен кръст“. ППСБР е готов да ви придружи.

ППСБР, придружителни плавателни съдове за бързо реагиране, бяха едни от най-новите мерки за безопасност, въведени на пристанището, и една от множеството промени след катастрофата с „Ексон Валдиз“. Всеки танкер, който хвърляше котва в „Алиеска“, бе придружаван от специализиран кораб, докато стигнеше до Аляския залив. Оборудвани да реагират незабавно на изтичане на петрол, ППСБР имаха дълга над километър стрела от поглъщащ петрола материал, която минаваше по повърхността на водата като плаващ бент. Освен това носеха специални попиващи платнища за по-малки разливи и водни оръдия за преместване на петрола по повърхността на пролива. Членовете на екипажите им бяха добре обучени специалисти в областта на почистването на разлян петрол. Петдесет и пет метровият кораб, който последва „Петромакс Арктика“ в залива Валдиз, всъщност дълъг осемнайсет километра фиорд, беше най-новото попълнение във флотилията на „Алиеска“.

„Арктика“ потегли по пътя си. Капитан Хаузър беше единственият член на командния състав със сертификат да управлява натоварен петролен танкер в тези коварни води, затова трябваше да остане на мостика, докато излезеха от пролива Принц Уилям. Капитанът седна на стола и отпи глътка кафе. Първата му заповед, откакто пое командването, беше по всяко време на денонощието да има кафе, направено преди не повече от трийсет минути. Лайл пиеше най-малко двайсет и пет чаши на ден. Успя да се избави от пристрастяването към никотина, но никога нямаше да се отърве от потребността от кофеин.

Пътуването вече не го радваше. Корабът се движеше безупречно, но Хаузър имаше неприятности с екипажа, особено с Джоана Ригс. Беше разговарял с нея набързо за инцидента, осакатил предишния капитан, но не беше удовлетворен от отговорите. Нейните бяха изключително уклончиви. Останалите помощници и главният инженер изглеждаха компетентни, но не бяха присъствали, когато капитан Олбрехт бе загубил ръката си, и не добавиха нищо към оскъдния разказ на Ригс.

Часовете минаваха, без да се случи нищо. Огромният танкер плаваше на юг. Бурното море в пролива не предизвикваше дори леко поклащане.

— ППСБР вика „Южен кръст“. — Гласът по предавателя беше първият, който Хаузър чуваше от два часа.

— Тук е „Южен кръст“. Казвайте.

— Навигационната система показва, че сме на входа на пролива. Оттук насетне сте сами.

Бурята, която във Валдиз бе натрупала десет сантиметра сняг на борда на танкера, не бе утихнала. Пред бронираното стъкло на мостика се стелеше бяла завеса. Снегът падаше ту в една, ту в друга посока, без да спира нито за миг. Беше невъзможно да се види линията на хоризонта между тъмното море и сливащото се с него небе. Светлините на носа на кораба приличаха на мъгляво съзвездие, далеч от уюта на топлия, просторен мостик.

— Прието. „Южен кръст“ потвърждава, че сме придружени до края на пролива Принц Уилям — официално отговори Хаузър. — Оттук нататък сме сами.

Преди да напусне мостика, той изчака десет минути, увери се, че всичко работи както трябва, и скръстил ръце зад гърба си, бавно обиколи огромното помещение, поглеждайки показанията на десетките измервателни уреди. Както предполагаше, танкерът се движеше идеално. Капитанът спря до изхода, до голямата чертожна маса.

— Кормчия — Хаузър не си спомняше името на човека след бързото запознанство, преди да потеглят от пристанището. — Първият помощник Ригс закъснява с осем минути за дежурството си. Когато се появи, кажете й, че това е отбелязано в корабния дневник. Ако не дойде до десет минути, обадете ми се в каютата.

Хаузър трябваше да отиде в тоалетната и не можеше да чака Ригс да го смени.

Съвременните танкери имат екипаж само от трийсет души, затова за всеки има огромно пространство на борда. Повечето разполагаха със самостоятелна каюта или я споделяха само с един колега. На капитана бяха предоставени всякакви удобства. Апартаментът му се намираше едно ниво под мостика и се състоеше от голям кабинет, наречен дневна, и каюта за спане. Килимът беше син, дебел и мек, а дървените мебели с високо качество. На бюрото вече бе натрупана купчина листове, които изискваха незабавното му внимание. Хаузър не обичаше да признава, че работата на капитана се е изпълнила с административни детайли, вместо със солена вода и твърда стомана. Но такова беше естеството на тази професия в днешно време. Някога капитаните бяха обвити в романтика, легенди и фолклор, а сега бяха само управители, бюрократични книжни плъхове.

Той събу ботушите си и съблече черното вълнено сако на униформата си. Преди няколко часа бе натъпкал вратовръзката в джоба си и се закле да си я сложи едва когато види Лонг Бийч. Не смяташе, че дисциплината на кораба се поддържа от строги правила за облеклото. Стилът му на командване се ръководеше от максимата, че ако се чувстват удобно, членовете на екипажа ще работят по-добре.

Вътрешният телефон иззвъня.

— Да, какво има?

— Съжалявам, че ви безпокоя, капитане — обади се кормчията. — Първият помощник Ригс все още не се е появила. Позвъних по пейджъра в каютата й, но не получих отговор.

— Тръгвам — раздразнено измърмори Хаузър.

Реакцията на Ригс беше повече от груба. Тя показваше сериозно занемаряване на задълженията си.

Той нахлузи обувките си и реши да не облича сакото на униформата си.

Хаузър ядосано отвори вратата на каютата и се блъсна в Ригс, която се готвеше да почука. Дребната жена падна на пода. Капитанът се съвзе от изненадата, протегна ръка да и помогне да стане, отваряйки уста да се извини, и в същия миг зърна пистолета на килима, където Ригс го бе изпуснала. Тя също забеляза оръжието и понечи да го грабне.

Хаузър видя убийствения поглед в очите и и без да разсъждава, настъпи китката й. Ригс изпищя от болка и опита да се освободи. Той се приготви да попита какво става, когато на палубата горе отекна автоматична стрелба. Хаузър огледа коридора и видя въоръжен човек, който изскочи от аварийното стълбище и се вмъкна в каютата на главния инженер.

Капитанът разполагаше само с няколко секунди, за да реагира. Мислите му бяха объркани, но инстинктите го принуждаваха да се бори. Не можеше да губи ценно време, за да вземе пистолета на Ригс, затова побягна. Втурна се нагоре по аварийното стълбище, спря на най-горната площадка и притисна ухо до вратата, водеща към малкия коридор и мостика.

Хаузър беше обучен и свикнал с опасностите през целия си живот, но не бе подготвен за въоръжен конфликт на борда на кораба си. Въпреки това първата му мисъл не беше за възникналото положение, а за съпругата му — с побелели коси и бръчки по лицето, но все пак най-красивата жена, която познаваше. Сериозното и изражение, когато той се качваше на самолета за Аляска, изпълни съзнанието му и неодобрителният и поглед му даде сили да действа. Тя го бе предупредила да не поема командването на танкера и в момента Хаузър не можеше да не се съгласи с нея.

Но той отговаряше за безопасността на кораба и на екипажа. Стрелбата от автоматично оръжие можеше да означава само едно — терористи превземаха танкера и Ригс им помагаше. Откакто се бе блъснал в нея, бяха изминали само трийсет секунди, но в съзнанието му вече се оформяше план. Трябваше да стигне до мостика, за да се обади за помощ.

Хаузър нямаше представа колко души от екипажа работеха с терористите, можеше само да предполага.

Вратата, зад която се криеше, беше в средата на коридора, свързващ мостика с главния асансьор. Лайл събра смелост, каквато не подозираше, че притежава, отвори вратата и хукна с всички сили.

Единият от хората, дошли да сменят името на танкера, пазеше затворените врати. В краката му лежеше трупът на член на екипажа, застрелян, докато се бе опитвал да избяга. Мъжът се бе обърнал на другата страна, когато Хаузър изскочи от аварийното стълбище.

До мостика оставаха двайсетина крачки. Лайл видя терориста веднага щом навлезе по коридора, но не можеше да направи нищо. Стрелецът най-после го забеляза и мигновено вдигна израелския си картечен пистолет „Узи“. Хаузър чу тихото пиукане на радара през отворената врата на мостика.

В същия миг коридорът експлодира. Куршумите свистяха и рикошираха в стените и в мостика. Помещението се изпълни с парлив пушек, оглушителен шум и гилзи.

Повечето куршуми одраскаха контролното табло на супертанкера и се забиха в стъклото, като го напукаха в дебели паяжини. Кормчията беше почти прерязан наполовина. Двете части на тялото му паднаха на палубата в локва кръв. Хаузър избегна канонадата, като се хвърли на пода при последните няколко крачки до мостика и се претърколи край чертожната маса.

Оловносивото небе все още беше тъмно. Мракът проникваше през страничните отвори и се сгъстяваше в сенчестите ъгли. Някъде в заплетения лабиринт зад контролните уреди бе попаднал куршум, който бе предизвикал късо съединение в електрическата инсталация, угасяйки лампите. Включи се аварийното осветление и пронизителна аларма раздра въздуха. В тъмния мостик миришеше на пушек, озон и кръв.

Хаузър бе успял да спечели няколко секунди, но все още не бе избягал. На конзолата в мостика имаше две системи за подаване на сигнал за тревога, но той нямаше време да стигне до нито една от тях. Единствената му възможност за избор беше да излезе на крилата на мостика, където се намираше оранжевата кутия на навигационния авариен позициониращ радиоиндикатор. Ако можеше да я вземе и да я хвърли през борда, контактът със солената вода щеше да активира системата и да изпрати сигнал за бедствие по сателитна връзка. После щеше да се тревожи за възможностите си за оцеляване.

Полагайки усилия да не обръща внимание на трупа на кормчията, Лайл запълзя към вратата на мостика. Ръцете му трепереха толкова силно, че не искаха да му се подчиняват. Тялото му се обля в пот. Макар че бе прекарал по-голямата част от живота си на борда на танкери, той осъзна колко са широки едва когато бе принуден да пълзи по крилото на мостика. Страхът от убиеца му даваше сили да продължава да се движи.

Хаузър успя да стигне до вратата. Тялото му се подготви за неизбежен изстрел в гърба, но не последва нищо. Не можеше да разбере защо терористите се бавят. Надигна се от пода и протегна ръка към дръжката на вратата, когато непознат глас пронизително извика:

— Стой, не мърдай.

Хаузър не обърна внимание на заповедта. С помощта на прилива на адреналин той отвори вратата, изскочи на леденостудения вятър и падна на покритото със сняг крило на мостика. В същия миг се разнесоха три изстрела в бърза последователност. Куршумите рикошираха на няколко сантиметра от Лайл, разпръснаха малки гейзери от сняг и оставиха върху металната палуба ярки нажежени петна, които замирисаха на нажежена стомана. Хаузър се движеше колкото можеше по-бързо, но уморено и примирено. Крилото на мостика беше задънена улица. Беше хванат в капан.

Видимостта навън беше само десетина метра. Засипаха го сняг и смразяващ дъжд. Лайл не беше облечен за такова време. Студът и капките намокриха ризата му и единствено страхът не му позволяваше да трепери до смърт. Знаеше, че няма да издържи повече от петнайсет минути и после премръзването ще му отнеме контрола върху тялото му. Пистолетът отново изтрещя. Куршумът бе изстрелян напосоки в бурята, но въпреки това прелетя близо до Хаузър, който се наведе. Мразът нямаше да има време да го убие.

Лайл не се смяташе за храбрец. Вярно, беше правил неща, които повечето хора не биха посмели да извършат. Например, когато беше двайсетгодишен, скочи от борда на горящ шлеп, за да спаси моряк от пламъците. Винаги бе правил каквото преценеше, че е необходимо. Ако другите виждаха смелост в действията му, това си беше тяхно мнение. Хаузър просто си вършеше работата.

А в момента работата му беше да оцелее. Имаше само една възможност за избор, която изискваше всичкия му кураж. Той хукна към края на крилото на мостика и посегна да вземе дългия метър и деветдесет цилиндър на навигационния авариен позициониращ радиоиндикатор, но между скобите нямаше нищо. Ригс трябва да го бе взела като предпазна мярка, когато бе започнала да превзема плавателния съд. Хаузър нямаше време за губене и погледна над високите до гърдите му перила. Видя само бяла завеса, но някъде под него беше балконът на втората палуба, на не повече от пет метра. Ако успееше да скочи, имаше шанс да избяга, да намери къде да се скрие и да обмисли следващия си ход. Но ако не улучеше тясното пространство около по-долното ниво или главната палуба дванайсет метра по-надолу, Северният ледовит океан щеше да го погуби веднага щом паднеше във водите му.

Хаузър бе застанал там, където крилото на мостика висеше над едната страна на кораба. Преди да скочи, трябваше да отиде до средата на танкера, а това означаваше да се приближи до хората, които се опитваха да го убият. Те бяха на мостика с извадени оръжия и се взираха в бурята, за да видят силуета му.

Той продължи да тича по тясната пътека. Ботушите му се пързаляха по хлъзгавата палуба. Лайл потисна желанието си да изкрещи, докато бягаше, и да изрази на глас страха, който го бе обзел. Видя червения блясък на аварийните светлини на мостика, качи се на широките петнайсет сантиметра перила и продължи да тича.

Въоръженият човек, който изникна в снежната нощ, се изненада от необичайната поява на Хаузър. Оръжието му беше насочено напред, готово за фронтална атака. Терористът започна да се обръща и вдигна пистолета си. Лайл рискува и направи още две крачки, а после се прехвърли през перилата и изчезна.

Джоана Ригс незабавно пое контрола, за да оправи хаоса на мостика. Не би трябвало да се прилага насилие по време на превземането на кораб с невъоръжен екипаж, но нещата не бяха станали според плана. Двама членове на екипажа бяха мъртви, капитанът бе изчезнал и таблото с контролните уреди бе разрушено. Първата работа на Ригс беше да изключи алармите и да запали осветлението. Терористът, който бе нахлул на мостика след стрелбата, вече бе угасил пожара под кабината на щурвала, предизвикан от късото съединение в електрическата инсталация, а други двама бяха изнесли трупа. Ригс издаде заповеди да бъдат доведени главният инженер, електротехникът и заместникът на кормчията.

Тя не се опитваше да прикрие радостта си от новопридобитата си власт и самоуверено командваше и екипажа, и терористите. Те я гледаха безучастно, когато събра членовете на екипажа, накара ги да оправят бъркотията и възстанови контрола върху танкера.

Всички на мостика спряха за миг, когато вратата се отвори и вътре нахлу смразяващ полярен въздух. В помещението влезе водачът на терористите, мъж с каменно лице, известен само като Волф[11]. Моряците го погледнаха и мълчаливо се запитаха какво представлява тази нова заплаха. Ригс и другите се вторачиха в него, очаквайки заповеди. Джоана наруши тягостната тишина.

— Очисти ли го?

Волф изтръска снега от черната си коса и пъхна големия пистолет „Зиг-Зауер“ в кобура си.

— Опита се да прескочи перилата, но едва ли е оцелял. Сигурно е загубил равновесие и е паднал във водата. — Мъжът говореше с немски акцент. Гласът му беше груб и отривист.

— На какво разстояние беше оттук? — нервно попита Ригс.

— Почти по средата на крилото на мостика. Паднал е или във водата, или на главната палуба.

— Вземи няколко души и иди да провериш. Не можем да го оставим жив. — Тя се обърна към екипажа, пренебрегвайки обвинителните им погледи. Всички разбираха, че Ригс говори за капитана им.

Двайсет минути по-късно Волф се върна с трима от хората си. Снегът бе полепнал по тях като искрящи скъпоценни камъни, но те с нищо не показваха, че климатичните условия може да са ги притеснили. Ригс знаеше, че са бивши членове на източногерманските специални части и са тренирани и за много по-лошо време.

— Е?

— Не намерихме следа от него. Вятърът и топлината на петрола в резервоарите са разтопили снега на главната палуба, затова нямаше стъпки, но не може да е пълзял, без да остави кървава диря. Трябва да скочил през борда.

— Добре, един проблем по-малко — с облекчение каза Ригс.

— Лошо ли е положението? — Волф кимна към контролните уреди.

Електротехникът и помощникът му се бяха навели над конзолите. Виждаха се само гърбовете им. Главите и раменете им бяха скрити от жиците, електрическите табла, платките и микрочиповете, които движеха танкера.

— Засега нещата не изглеждат добре. Радарът е повреден и не може да се поправи. Куршум е разбил електроннолъчевата тръба, а също и процесора за дигитални изображения. Контролираме щурвала, но клапаните могат да бъдат регулирани само от машинното отделение. Ще го преживеем. Най-големият ни проблем са вътрешните помпи. Когато контролното табло е било простреляно, станало е късо съединение, което е изключило управлението на помпите от командната зала, както и повечето системи. Моторите, уредите за измерване на налягането и на съотношението на газовете, включително и в помпите, са сериозно повредени. Не можем да преливаме петрола през преградите на главните резервоари, за да разпределяме правилно товара, нито да преценим дали изпаренията са опасни. Самите помпи са в изправност, но сензорите на резервоара не работят. Няма начин да разберем колко петрол има във всеки резервоар без проверка на място.

Ригс и Волф знаеха колко важна е тази система за поддържането на контрола върху танкера. Без помпите „Арктика“ можеше да се разцепи, ако се появеше силно вълнение. А когато стигнеха до крайната си цел, помпите щяха да бъдат от изключително важно значение за успеха на мисията им.

— Възможно ли е да бъдат поправени?

— Откъде да знам? Да не съм инженер? — сопна се Ригс. — Твоят безразсъден войник ни прецака.

— Ще бъде наказан — отвърна Волф, без да се вълнува от гнева й.

— Това ще ни помогне изключително много — кипеше от яд тя. — Трябваше да го заключа в трапезарията заедно с останалите от екипажа, но може да ни потрябва, преди пътуването да свърши. — Ригс погледна многозначително Волф. — Но когато този етап приключи, искам да бъде убит.

— Той е под мое командване. Изражението на Ригс стана още по-мрачно.

— А ти си под мое.

Красивото жестоко лице на германеца се изкриви в иронична усмивка.

— Тъй вярно.

Обединени Арабски Емирства

Въртящите се перки на хеликоптера „Газела“ предизвикваха силна пясъчна буря, която го следваше като неумолима сянка. Военният хеликоптер летеше на не повече от сто и двайсет метра над земята и пилотът бе съсредоточил цялото си внимание да не го разбие. Бе оставил сложната и опасна навигация на помощника си, седнал вдясно от него.

Слънцето се издигаше над далечния хоризонт, но по-ярките звезди все още блестяха на тъмносиньото небе. Земята тъмнееше долу, безлична равнина от пясък и скали. Само вдясно нещо по-различно нарушаваше безкрайния еднообразен пейзаж. На седемдесетина километра се намираше планината Хажар — назъбени скали, предпазващи Арабския залив от постоянния натиск на безводната пустиня.

Полковник Уейн Бигълоу запали цигара и с бащинска обич погледна другия пътник. Беше му провървяло да се превърне от недодялан юноша в изискан мъж. Бигълоу бе завършил Кралската военна академия и беше обигран специалист по въпросите на Близкия изток. През по-голямата част на живота си бе живял в Персийския залив — и като член на британските окупационни сили, и по-късно като военен съветник на престолонаследника на Емирствата. Този пост беше по-скоро почетен, отколкото официален. Принцът често отбелязваше, че Бигълоу е трябвало да живее, когато Лорънс Арабски се е сражавал срещу турците на страната на арабите, защото онази епоха му подхождала повече, и полковникът не оспорваше мнението му.

До него седеше Халид Худари, друг човек, който подхождаше повече на старите времена, но бе приспособен и към новите. Бигълоу оценяваше по достойнство факта, че Худари е постигнал сегашното си високо обществено положение, без да е роден в кралското семейство. Принцът тайно му бе доверил, че обича Худари повече от собствените си синове, трима от които живееха в Египет с жени, нуждаещи се от огромни количества пари, за да се издържат.

Бигълоу присъства, когато бащата на Халид дойде от пустинята със сина си и напомни на престолонаследника за обещанието му да се грижи за момчето в замяна на клетвата за вярност на бедуина. Принцът удържа на думата си и прие младия Халид в дома си. Бигълоу имаше щастието да стане един от многото учители на Халид — задача, която му доставяше удоволствие, защото момчето беше умно и всеотдайно. Сега изпитваше гордост, когато погледнеше какъв мъж е станал Халид двайсет и пет години по-късно. Бигълоу беше ерген и в лицето на Халид виждаше сина, който искаше да има.

— Не бъди толкова сериозен. Трудното свърши. — Полковникът надвика шума на турбодвигателя. Арабският му беше безупречен.

Худари не можеше да прогони мрачното си настроение.

— Опасявам се, че трудното тепърва предстои.

— Ако принцът разбере какво правим, ще имаме доста неприятности — подчерта Бигълоу.

Хеликоптерът бе навлязъл без разрешение във въздушното пространство на Ажман. Макар че седемте шейхства, съставляващи Обединените арабски емирства, се смятаха за една държава от международната общност, всеки член притежаваше суверинитет над своя дял от пустинята. Влизайки в Ажман, Худари и Бигълоу всъщност преминаваха национална граница без предварително предупреждение. Действията им лесно можеха да се определят като агресия.

— Е, кажи ми как го намери? — попита Халид.

Полковникът се наведе към него, за да могат да разговарят по-тихо. Худари разполагаше със служебен хеликоптер, снабден с най-модерните заглушаващи устройства, затова в кабината му беше тихо като в луксозен автомобил, но двамата бяха решили, че „Газела“ е по-подходящ за пътуването в пустинята.

— Нищо особено. Няма пътища, водещи толкова надалеч от град Ажман, затова всичко трябва да е било докарано с хеликоптер в базата, вероятно нощем. Накарах служител на летището денонощно да наблюдава как идват и заминават. Тъй като не можахме да проследим някой от хеликоптерите им, без да се издадем, повиках един човек, който ми дължеше услуга. Съветникът на Военновъздушните сили и аз сме прекарали четири месеца заедно в мироопазващите сили в Кипър през 1964 година. Спасих живота му по време на бомбения атентат на девети август. Обадих му се снощи, точно преди поредният хеликоптер на Руфти да се отправи към пустинята. Той заповяда да отклонят от обичайния му патрул по иракската граница един от самолетите АУАКС, които Саудитска Арабия купи от янките, за да провери какво става.

— И?

— Координатите, които ни даде, бяха точни. Щурмовият ни екип намери лагера преди четири часа.

— И какво са видели? — нетърпеливо попита Халид.

Вътрешният телефон изпращя и пилотът прекъсна разговора им.

— Време до пристигането — две минути.

— Почакай и ще видиш с очите си. — Бигълоу приглади мустаците си и се облегна назад на седалката.

Хеликоптерът изрева над ниска дюна и шейната му едва не разпръсна върха на пясъчната могила. Времето беше ясно и те забелязаха димящи развалини на няколко километра пред тях. Земята бе почерняла от пожар и върху белия пясък имаше малък кръг пепел. Към небето все още се издигаха струйки пушек.

Проследявайки движенията на ръцете на един от войниците на Бигълоу, който бе намерил твърдо място за кацане, пилотът на „Газела“ се приземи на неколкостотин метра от лагера. Худари и Бигълоу скочиха на земята и се наведоха, за да избегнат въртящите се перки. Двамата бяха в камуфлажно облекло, но само полковникът беше въоръжен. В колана му бе затъкнат тежък револвер „Уебли Марк VI“. Температурата се повишаваше и червендалестото му лице се обля в пот. Но той продължи да върви с лекота по пясъка, без да изостава от Худари. Лагерът беше разположен в котловина в пустинята, овална падина, обградена от дюни като стени на пясъчен замък. В центъра имаше нещо като параден плац, заобиколен от десетки палатки. Овъглените им колчета стърчаха като оголени ребра на праисторическо чудовище. Плацът беше осеян със стоманени скелета, потъмнели от пожара. Ясно беше, че са поставени с някаква цел, но сега приличаха на части от конструктор, захвърлени от отмъстително дете. От наветрената им страна вече се бе натрупал пясък. Двата джипа „Тойота“, боядисани с камуфлажна боя, които се използваха от войниците на Бигълоу, бяха паркирани по периметъра на тренировъчната база. Шофьорите им ги пазеха с монтирани на покривите картечници.

— Как е разбрал? — изсъска Худари, докато оглеждаше опустошението. — Как е разбрало дебелото копеле?

— Последните полети на хеликоптерите не носели провизии в базата. Занимавали са се с изтеглянето. Агентът ми е бил твърде далеч от летището, за да забележи разликата. Доколкото можем да преценим, мястото е било опожарено рано снощи. — От тона на Бигълоу стана очевидно колко му е неприятно да признае, че са закъснели. Но разкаянието му нямаше да оправи нещата. — За да евакуират лагер с подобни размери, трябва да са започнали да се изтеглят преди разговора ти с Руфти.

— В името на Аллах, той вече е знаел, че го подозирам. Хората ти откриха ли нещо, което да ни даде представа какво е правил Руфти тук?

— Още не. — Бигълоу подритна малка купчина изгорял брезент. — Но скелетата ми напомнят за дните ми на обучение в специалните военновъздушни сили. Специалните военновъздушни сили използваха такива неща, за да симулират постройки. Покриваха ги с плат, на който бяха изрязани дупки вместо прозорци. Това беше евтин и прост начин да тренираме антитерористични действия в населено място. Обзалагам се, че хората на Руфти са правили същото тук.

Худари кимна и се вторачи в скелетата. Не му беше ясно дали представляват уличен ъгъл или парк, които познава, Бигълоу сви рамене, когато Халид го стрелна с въпросителен поглед.

— Знам ли. Може да е улицата в Манчестър, където съм израснал. — Полковникът се изплю в пясъка.

— Руфти няма въображение да направи нещо извън ОАЕ. Вероятно е улица в Абу Даби. Но мисля, че няма начин да разберем коя.

— Какво да правим?

Преди Худари да успее да отговори, един от войниците на Бигълоу ги извика. Беше коленичил отдясно на плаца, встрани от палатките. Белите му зъби се виждаха, докато се усмихваше под черните си, увиснали мустаци. Бигълоу и Худари бързо отидоха при него и надникнаха над рамото му, за да видят какво е намерил в пясъка.

Полковникът взе предмета и го разгледа внимателно като майстор бижутер, който изучава диамант, преди да започне да го шлифова.

— Гилза от деветмилиметров парабел — каза той. — На върха е щамповано FIO, което означава, че е произведена от „Фиочи“, Италия. Капсулата се е сплескала, когато куршумът е бил изстрелян, затова можем да предположим, че е била нажежена. Мисля, че е бил зареден със сачми и барут „Уинчестър AA7“.

— Можеш ли да кажеш от какво оръжие е бил изстрелян?

— Не и без лаборатория и двуседмичен анализ. Оръжието може да е било всякакво — от „Люгер“ до „Узи“. — Бигълоу пусна гилзата в джоба на камуфлажното си облекло. — Мога да ти кажа, че е била изстреляна най-малко преди две седмици, защото не мирише на кордит. По дяволите, проклетото нещо може да е тук от Втората световна война.

— Бих предпочел да е така. — Худари се обърна и тръгна към хеликоптера. Бигълоу бързо го настигна. — Кажи на хората си да се прибират. Достатъчно дълго ги държахме тук. Едва ли ще научим нещо повече.

Полковникът изсвири пронизително. Старши сержантът изпълни заповедта му и извика подчинените си. Войниците се отправиха към двата джипа. Те бяха добре обучени и дисциплинирани, също като човека, който ги бе подготвил.

Худари и Бигълоу се качиха в „Газела“ и закопчаха предпазните колани. След няколко минути произведеният във Франция хеликоптер се издигна във въздуха. Перките разпръснаха облак прах, който заличи следите от плазовете върху пясъка. Двамата мълчаха през целия път. Всеки прояви уважение към размисъла на другия. По-младият мъж заговори едва когато навлязоха във въздушното пространство на Абу Даби.

— Руфти замина за Лондон тази сутрин. Ще бъде наблюдател на срещата на страните от ОПЕК, която започва след два дни. Хората му очевидно са завършили подготовката си за онова, което планират, затова съм сигурен, че ще нанесат удара скоро. Руфти е страхлив и няма да бъде наблизо, когато започнат да летят куршуми.

— Убеден си, че планират нападение?

— Това е очевидно. Но не знаем коя ще бъде мишената. Днес следобед имам среща с принца и ще му разкажа всичко. Освен това ще го уведомя, че няма да отида на съвещанието в Англия.

— Мислиш ли, че е разумно? Останалите членове на семейството няма да погледнат с добро око на отсъствието ти. Това е първата среща на Картела, откакто ти стана министър на петрола.

— Пет пари не давам — сопна се Худари. — Този проблем е по-важен от кариерата ми. Не мога да си позволя да бъда в някаква заседателна зала, когато Руфти нанесе удара. Трябваше да убия дебелия гадняр, когато имах възможност.

— Ще го премахнем, помни ми думата.

Абу Даби се появи пред тях. Само няколко сгради бяха по-стари от двайсет и пет години. Железобетонът и тъмните стъкла бяха изместили традиционната каменна архитектура, докато нацията мъчително навлизаше в XXI век. Доскоро хората тук биха се били до смърт заради кражба на коза или обида на член на семейството и тази безмилостност все още формираше облика на населението на Персийския залив. Сега обаче, когато петродоларите вдигаха залога до неимоверни висоти, враждата не завършваше със смъртта само на един човек, а на стотици или на хиляди. Руфти действаше, за да дестабилизира конфередацията ОПЕК, която, меко казано, беше разклатена. Той бе вложил много пари и усилия в плана си и каквато и да беше мишената му, Худари си даваше сметка, че това може да означава края на ОАЕ като единна страна.

Петролът беше спасението на нацията, но вероятно неуморното копаене на малки кладенци, разпространено в страната, щеше да доведе до разрухата й. Парите на членовете на елита на ОАЕ не бяха смекчили тяхната неотстъпчивост, а по-скоро мотивираха способността им да я упражняват. Алчността на Руфти можеше да пререже жизнено важната му връзка с петрола, която му позволяваше да съществува.

Худари трябваше да признае, че ако планира преврат, Руфти бе избрал отличен момент. Престолонаследникът не се спогаждаше с повечето членове на Върховния федерален съвет, съставен от шестимата владетели на другите Емирства, и с Министерския съвет, законодателния орган в страната. Разногласията произтичаха от изявлението на американския президент, че до десет години ще спре вноса на петрол. Това действие можеше да съсипе основаващата се на парите структура на властта в Емирствата и да отслаби позициите на принца, така че един преврат можеше да бъде приет като полезен акт вместо като открита агресия. Политическият климат беше узрял за промяна, за да посрещне новото несигурно бъдеще, и Руфти можеше да се окаже на идеалното място, за да се възползва. Халид се надяваше да убеди принца, че той и народът му са в опасност, но гилзата и подозренията му едва щяха да бъдат достатъчни доказателства в очите на суверена. Худари се опасяваше, че призивите му ще останат глас в пустиня.

Той изви врат и погледна града долу. Близо до брега водите на Персийския залив блестяха в зеленикаво-синьо, ослепителен оттенък, по-подходящ за неонови реклами, отколкото за природата. Тъй като водата беше дълбока само двайсетина метра и топла почти трийсет и пет градуса, в морето имаше малко живот. Празен танкер плаваше там, където водите ставаха по-тъмни и по-дълбоки. Горната му палуба беше боядисана в ръждивочервено. Шестметровият му корем пореше вълните. От разстояние Халид не можеше да прочете името на кърмата, но оживлението на малките лодки, обикалящи около чудовищния кораб, показваше, че танкерът дошъл за ремонт.

Худари отмести поглед и разсеяно се запита защо плавателният съд не е в огромната нова корабостроителница в Порт Рашид близо до град Дубай. „Газела“ се сниши, за да се приземи, и той забрави за танкера.

Магистрала „Ричардсън“ северно от Валдиз, Аляска

Магистралата „Ричардсън“, безспорно един от най-красивите пътища в света, минаваше успоредно на река Тейкел, докато си проправяше път през скалист каньон. Шосето можеше да се похвали с двайсет и пет красиви пейзажа през първите шейсет километра на север от Валдиз. На места долината се стесняваше и двете ленти и реката вървяха заедно, а другаде се отваряше широко в алпийски ливади и котловини със зрелищни гледки към планина Чугач и глетчера Уъртингтън. Магистралата пресичаше и прохода Томпсън, район, известен с всичките три национални рекорда за снеговалеж — за сезон, за месец и за период от двайсет и четири часа. За един ден през 1955 година над метър и половина сняг бяха покрили върха на високия осемстотин метра проход. Но тази вечер нямаше да има рекорди. Бурята навяваше и сняг, и дъжд, и твърдата киша скърцаше под тежките гуми на цистерната, която се движеше на север.

Шофьорът на камиона с осемнайсет колела не забелязваше прелестите на природата. Мощните фарове не проникваха достатъчно дълбоко в бурята, за да осветят надвисналите над главата му скали, нито гледките вляво и вдясно. От време на време някоя от безбройните капки, все още незамръзнала в необичайно студения въздух, проблясваше като бяло петно в черната нощ, но той не откъсваше очи от тъмната лента, простираща се пред камиона.

Брок Холт не беше щастлив човек въпреки кънтри музиката, която гърмеше от осемте тонколони в кабината. Условията на пътя не го притесняваха много. За местен жител на пролива Принц Уилям буря като тази не беше нищо друго, освен лека досада. Безпокоеше го товарът от бензин на „Петромакс“, близо осем хиляди галона в цистерната зад него. Трябваше да тръгне от Анкъридж чак след два дни, но стълпотворението от репортери бе опразнило бензиностанциите около Валдиз. Диспечерът го бе уверил, че пътуването е наложително, но когато пристигна в бензиностанцията на „Петромакс“, Холт установи, че те не са го повикали. Научи, че всъщност „Петромакс“ вероятно нямало да се нуждаят дори от редовната доставка.

Собствениците на бензиностанциите се оплакаха, че група природозащитници ги е набелязала за поредица от протести и бойкоти. Докато другите бензиностанции в града правеха големи обороти, „Петромакс“ не бяха продали повече от петдесет галона за цяла седмица. Диспечерът сигурно бе предположил, че след като другите бензиностанции продават като луди, същото правят и „Петромакс“. „Пълен хаос, по дяволите“ — изруга Холт, когато започна дългото пътуване обратно на север. Изгаряше от нетърпение да извие врата на диспечера Ханк Келсо.

Брок Холт се успокои, като избра друг диск с кънтри музика. Единствената му утеха беше, че в такава нощ по пътя няма почти никакви превозни средства. Той караше колкото се осмеляваше по-бързо, като напразно се надяваше, че до полунощ ще престане да вали.

На склона на прохода Томпсън, на усамотена чакълена отбивка от пътя, гледаща към глетчера Уъртингтън, на четирийсет и пет километра от Валдиз, бе спрял жълт рейнджроувър. Фаровете му бяха угасени, а двигателят работеше приглушено, за да поддържа отоплението. Единственото доказателство, че в превозното средство има хора, бяха облачетата пара от дъха на пътниците по стъклата. Боядисаният по поръчка роувър беше там толкова отдавна, че неспиращият сняг бе засипал следите от гумите му.

През последните два часа двама от тримата мъже в джипа се бяха местили неспокойно на кожените седалки, като от време на време въздишаха и поглеждаха към мобилния телефон под таблото с надеждата, че ще иззвъни. Третият, шофьорът, седеше спокойно и наблюдаваше бурята, проследявайки с поглед снежинките, сякаш се нуждаеха от разрешението му да паднат на земята. Енергията в сините му очи беше достатъчно, за да ги разтопи още във въздуха.

Силните му и загорели от слънцето ръце бяха на волана. Единствено потропването на показалеца издаваше безпокойството, което изпитваше. Красивото му лице беше неподвижно като глетчера вляво. Докато другите двама бяха облечени в дебели вълнени дрехи, той беше само по поло и джинси. Спътниците му трепереха и мърмореха недоволно, но той дори не усещаше студа. Мъжът гледаше на ниската температура като на нещо, което трябва да приеме, а не да избягва.

Според него човек не трябваше да се бори с природата, а да и се наслаждава. Борбата с нея само я превръщаше в неприятел и я принуждаваше да се съпротивлява още по-ожесточено. Той често казваше, че всеки път, когато се опитаме да покажем превъзходство над природата, тя отвръща на удара по-яростно отпреди. За него имаше повече смисъл човекът да приеме стихийната и жизнена сила и да се радва на величието й.

Бе се опитал да научи на това и хората си, но малцина го разбираха. Вярно, някои се присъединяваха към него, когато плуваше в субарктичните води или вървеше в нажежената пустиня, но го правеха като изпитание на волята, а не заради общуването с природата. За тях това беше начин да докажат, че могат да издържат на най-тежките природни условия. Изправяха се срещу стихиите не като васали, а като равни. Докато той смяташе, че действията му са най-висшата форма на преклонение. Да се изправи пред силата на природата, означаваше да застане пред самия Бог.

Единственият човек, който го разбираше, беше Аги. Тя споделяше отношението му към природата. Разбиващите се вълни в уединен бряг по време на зимна буря или проливният дъжд бяха силите, които Аги оценяваше. Тя вярваше, че тези неща са най-висшият израз на съвършенство. Нека другите стоят със страхопочитание пред картина на Пикасо или пред фреските в Сикстинската капела. Това бяха произведения на човека и следователно опетнени още при създаването си. Те бледнееха пред съвършената красота на тропическия залез или на кораловия риф. Аги се съгласяваше с думите му, че човечеството се е променило толкова много и се е превърнало в опасност за планетата. Не противоречеше на твърденията му, че ако краят на съществуването ни е цената, която трябва да платим, за да спасим земята, тогава трябва да го сторим.

Телефонът иззвъня тихо, но мъжете в роувъра се стреснаха от звука, макар че го чакаха от два часа. Не беше необходимо да отговарят. Съгледвачът вече бе затворил, бе напуснал позицията си на най-високата точка на прохода Томпсън и се връщаше във Валдиз. Те слязоха мълчаливо от джипа и се протегнаха, за да разкършат телата си от продължителното седене. Шофьорът отвори задната врата, където бяха наредени червени пластмасови туби по пет галона, натоварени във Валдиз. Тубите тежаха по седемнайсет килограма и всеки взе по две, но само шофьорът не залитна от товара си.

Бурята ги връхлетя безпощадно. Снежната виелица и вятърът блъскаха тримата, докато прекосяваха парка и се отправяха към разклона за магистрала „Ричардсън“. Бяха избрали мястото по две причини. Това беше най-стръмната част на склона от върха на прохода и пътят завиваше рязко край стръмния бряг на река Тейкел, намираща се седем и половина метра по-надолу.

Действията им бяха добре обмислени и извършени прецизно. Обаждането на поста потвърди, че цистерната на „Петромакс“ току-що е стигнала до най-високата точка на прохода Томпсън и няма други превозни средства, движещи се в тяхната посока. Мъжете изляха тубите с вода на шосето, което скоро се покри с тънък слой невидим лед. Само това обаче не можеше да гарантира, че цистерната ще се плъзне и ще стане неуправляема, затова преди да се появи камионът, трябваше да се върнат в роувъра.

— По-живо — подкани ги шофьорът, макар да знаеше от подготвителните тренировки, че разполагат с още няколко минути.

Водата потече за миг по наклонения път, после започна да замръзва и забави движението си. Тримата забързаха към джипа. Шофьорът седна зад волана и включи на скорост. Двамата му спътници измърмориха нещо за времето и изтръскаха връхните си дрехи, но на младежките им лица бе изписано детинско напрежение на очакване. Бяха сторили пакост и се бяха измъкнали безнаказано. За тях всичко беше игра.

Шофьорът, който беше петнайсет години по-голям и много по-умен, знаеше какъв е залогът. Той разбираше напълно какво бяха сторили и искаше да го правят по-често.

Брок Холт стигна до най-високата точка на прохода и смени скоростите. През последните шест години бе минавал често по този маршрут и знаеше, че не е необходимо да превключва още два километра, докато пътят започнеше да се спуска в пролома. Бурята се бе усилила, откакто бе тръгнал от Валдиз, но все още не беше достатъчно силна, за да го обезпокои. Той хвана волана с едната си ръка и извади дъвка от пакетчето, което бе сложил на поставката между седалките. Брадатите му челюсти подскачаха ритмично, докато дъвчеше и мънкаше думите на песента, разнасяща се от стереоуредбата. Дигиталният часовник на таблото показа, че може би ще пристигне в Анкъридж навреме, за да види края на любимия си сериал на малкия черно-бял телевизор в кабинета на Ханк Келсо. Наклонът започна. Брок смени скоростите. Воланът беше като живо същество, което се въртеше и извиваше в ръцете му, докато той изкарваше цистерната от прохода Томпсън. Пътят стана по-стръмен и Брок намали скоростта, предпазливо управлявайки камиона. Когато предните колела стигнаха до невидимия лед, той караше бавно и успя да овладее лекото занасяне, но заледената площ беше много по-голяма, отколкото очакваше.

Камионът започна да се плъзга по шосето. Брок усети, че колелата се въртят свободно по хлъзгавата повърхност, но нямаше друг избор, освен да вземе завоя, който се задаваше застрашително бързо срещу него. Натисна леко спирачките и превключи на още по-ниска предавка. Камионът реагира и Брок осъзна, че сърцето му се е качило в гърлото. За част от секундата едва не изпусна управлението, но овладя превозното средство.

И в същия миг видя жълтия рейнджроувър, който излезе от отбивката и се насочи право към него.

Брок инстинктивно удари спирачки. Докато псуваше като обезумял другото превозно средство, усети, че цистерната отново се плъзга неконтролируемо върху пътя. Огромният камион и движението му напред бяха сила, която шофьорът не можа да надделее. Цистерната започна да се врязва в кабината. Ремаркето тласкаше камиона извън пътя. Рейнджроувърът изчезна толкова бързо, колкото се бе появил. Но за Брок Холт беше късно.

Кабината вече беше перпендикулярно на ремаркето и се носеше по заледената магистрала, хваната в примката на гравитацията. Колелата се хлъзгаха, без да могат да намерят твърда основа. Предпазният парапет, разделящ шосето от смъртоносното падане в реката, представляваше тънка ивица стомана, нищожна и миниатюрна в сравнение с тежестта на камиона. Брок се опита да овладее волана и отново успя да премести кабината отпред, но ремаркето с двайсет и осемте си тона бензин го тласкаше неумолимо. Предната броня докосна заоблената страна на цистерната.

В последно отчаяно усилие Брок Холт настъпи педала на газта, надявайки се да отмести назад ремаркето. Рискованата му маневра почти бе възнаградена с успех. Предните колела излязоха от заледения участък и започнаха да се съпротивляват на притегателната сила на ремаркето. Ако до завоя имаше още трийсетина метра, Брок щеше да успее. Задната част на кабината се удари първа в предпазния парапет. Металът се огъна толкова много, че когато след миг се блъсна и ремаркето, се откъсна.

Камионът излезе от пътя, скърцайки пронизително, и се преобърна веднъж. Покривът на кабината се удари в скала и ремаркето се разтвори като разцъфнало горско цвете. Цистерната се преобърна отново, разпръсквайки бензин в кръг с диаметър дванайсет метра, който се изля върху тъмния скалист бряг и в реката. Преобръщането спря, когато двете половини на камиона се врязаха една в друга, и цялата маса с тегло четирийсет и четири тона се плъзна към мастиленочерните води, издълбавайки огромна бразда в земята.

Двамата пътници в роувъра посегнаха към вратите, но шофьорът им заповяда да спрат с рязка команда. Той включи на скорост и бавно излезе на заден ход от отбивката, докато и четирите колела стъпиха здраво на магистралата „Ричардсън“, и после внимателно подкара напред.

— Плоското шише — нареди шофьорът и изключи двигателя.

Пътникът на задната седалка извади сребристо плоско шише от анорака си, внимателно изля няколко унции от силно миризливото му съдържание във всяка от тубите, разклати ги и сетне отново го прибра в джоба си.

— Не забравяйте сценария — предупреди ги шофьорът. — Току-що сме видели ужасна катастрофа и сме първите хора на местопроизшествието. Погрижете се стъпките ви в снега да покажат припряността ни да помогнем на шофьора на цистерната. А сега, да тръгваме.

Те се отдалечиха от рейнджроувъра, леко тътрейки крака, сякаш бяха шокирани, и после започнаха да тичат по пътя към разбития предпазен парапет. Първите вълни на гадене от бензиновите изпарения ги задавиха, когато бяха все още на петдесет метра от пропастта. Ръбът изглеждаше така, сякаш бе разсечен от гигантска брадва. Скалите, камъните и растителността бяха изтръгнати от преобърналия се камион.

Цистерната лежеше в бързата река като грамаден бръмбар, обърнат по гръб. Ремаркето приличаше на лъскава раковина, а изкривените колела, въртящи се на огънатите си оси, потрепваха като крайници. На лъчите на мощните фенерчета, които тримата носеха, водата около катастрофиралия камион бе обагрена във всички цветове на дъгата от бензина, изтичащ от огромната цистерна. Те не виждаха каква е съдбата на шофьора, защото в кабината цареше непрогледен мрак.

— Проверете дали е мъртъв — каза водачът, имайки предвид, че ако по чудо е оцелял, шофьорът трябва да бъде убит, а не спасен. — Аз ще отида да повикам полицията.

Той тръгна обратно към джипа, насочвайки лъча на фенерчето си върху емблемата на предната врата. Отпечатъкът изобразяваше подробна карта на света. Континентите и бреговите ивици бяха очертани почти безупречно, но земното кълбо бе разрязано на парчета и обелено като кора на портокал. Картината беше обсебваща, показваше уважение към планетата и демонстрираше загриженост за бъдещето й. Отдолу с големи черни букви пишеше ПАПС. Той набра 911. Връзката с полицията на Валдиз се осъществи след миг.

— Ало, казвам се доктор Ян Верховен. Току-що станах свидетел на катастрофа на магистрала „Ричардсън“.

Ченгетата пристигнаха след час с две патрулни коли. Дойде и линейка. Верховен бе уверил властите, че не е необходимо да бързат, защото няма оцелели. Няколко минути след полицията на отбивката спряха четири микробуса със сателитни чинии, всеки с надпис на телевизионна станция. Верховен ги видя и се усмихна сдържано. Идеално. Медиите подслушваха полицейските радиостанции, както вече му беше известно.

Ченгетата бяха изчерпателни с въпросите си, имайки предвид световната слава на ПАПС. Двама от тях дори си направиха труда да проследят следите от гумите на рейндж роувъра от магистралата до мястото, където бе спрял, и огледаха стъпките в снега. Те изглеждаха доволни от обяснението на Верховен, който заяви, че са отивали във Валдиз, когато са видели, че цистерната става неуправляема.

Шефът на полицейския екип, едър мъж със зачервен нос, може би не от студа, нареди на един от хората на Верховен да отвори шестте туби в задното отделение на джипа. Помириса ги, за да се увери, че превозното средство на ПАПС си носи резервно гориво, безоловен бензин с етанол, който не се продаваше на пазара от времето на петролната криза през седемдесетте години на XX век. Няколкото унции от сместа, излети от плоското шише, излъчваха достатъчно силна миризма, за да го убедят, че тубите са били пълни с това гориво.

Предпазливият и внимателен подход към детайлите беше начинът на Верховен да се погрижи ПАПС, макар и под постоянно подозрение, рядко да бъдат разобличавани като виновници за саботажите си.

Веднага щом полицаите приключиха с разпита, той изпрати двамата си спътници обратно в роувъра и отиде да се срещне с репортерите, които се бяха наредили като хор, очакващ диригента си.

— Гледката беше ужасна и ми е много трудно да говоря, затова нямам подготвено изявление, но съм убеден, че имате въпроси. — Лекият му акцент и завладяващият глас мигновено предизвикваха доверие. Сините му очи бяха пленителни на яркия блясък на прожекторите на камерите.

— Като се има предвид, че последната мишена на ПАПС е „Петромакс Ойл“, не смятате ли за своеобразна ирония вие да сте първият човек, видял злополуката? — попита местна журналистка.

— Ирония? По-скоро е трагедия, че всички трябва да видят какво се случи тази вечер. — Ян Верховен я отпрати безцеремонно и сетне посочи водещ на обзорно предаване на Си Ен Ен, който представяше ПАПС в благоприятна светлина през седмиците, откакто корабът им „Надежда“ бе влязъл в пролива Принц Уилям.

— Докторе, каква е личната ви реакция към случилото се тази вечер и каква е реакцията на вашата организация?

Както очакваше Верховен, репортерът на Си Ен Ен му предостави възможността, от която се нуждаеше, за да защити каузата си.

— Как се чувствам ли? Откровено казано, много съм уплашен. Шофьорът на камиона караше твърде бързо за тези условия. Това показва нехайното отношение на компанията, която го е наела. Тази вечер „Петромакс Ойл“ доказаха, че не може да им се има доверие да транспортират няколко хиляди галона бензин по позната магистрала, но въпреки това се готвят да изпомпат милиони барели суров петрол от девствената околна среда на Полярния природен резерват. Тази вечер „Петромакс Ойл“ замърси малка част от ледникова река, която природата ще изчисти, но какво ще стане, когато същата тази компания предизвика много по-сериозен инцидент на Северния склон? Можем да се справим с последиците от безотговорността на един човек, но действията на компанията, която той представлява, дълго ще останат в бъдещето. Когато „Петромакс Ойл“ и другите петролни компании превърнат резервата в смърдяща равнина от утайки, никой няма да може да го изчисти. А що се отнася до официалната позиция на ПАПС, ние съществуваме, за да се погрижим това да не се случва никога повече. — Верховен кимна на друг известен журналист.

— Когато президентът заяви, че ще спре вноса на петрол, ПАПС нямаше официален коментар, но след разрешението за експлоатация на Полярния природен резерват вашата организация е изключително гласовита по въпроса. Бихте ли коментирали?

Ян Верховен се усмихна. Очите му блеснаха закачливо.

— Изявленията следваха толкова бързо едно след друго, че нямахме време да реагираме. Разбира се, ние аплодираме прекратяването на вноса на петрол. Отстраняването дори само на един супертанкер от океаните е голяма победа за нас. Напълно подкрепяме разработването на алтернативни източници на енергия. Но само няколко седмици след речта на президента вижте какво трябва да платим за тази победа. Капитулирайки толкова бързо пред силата на петролното лоби, президентът показа, че няма сериозна ангажираност към околната среда. Когато десетгодишният срок свърши и ние все още нямаме приложим източник на алтернативна енергия, повярвайте, петролните компании ще бъдат тук, готови отново да продават отровата си.

— А научноизследователската работа на „Групата Джонсън“, основана от президента на „Петромакс Ойл“, чиято единствена цел е да намерят решение на зависимостта на света от петрола?

Верховен прикова с поглед репортера, който зададе въпроса.

— Ще вдигнат голям шум и ще обещават, че са пред прага на велико откритие, но след десет години няма да имат какво да ни покажат и тогава „Групата Джонсън“ тихомълком ще престане да съществува. Макс Джонсън ще се върне в петролния бизнес.

Язвителността на отговора му накара същия журналист да зададе още по-предизвикателен въпрос.

— Как ще отговорите на обвиненията, че ПАПС са банда екотерористи?

— Наричате организацията ми банда екотерористи? — ядоса се Верховен. — Погледнахте ли отблизо камиона, който излетя през парапета и разля хиляди галони бензин в реката? На цистерната не пише ПАПС, а „Петромакс Ойл“. Не ме наричайте терорист, когато те съсипват планетата.

— Знаете какво имам предвид, доктор Верховен. Мнозина смятат, че тактиката, използвана от ПАПС, за да пробуди екологична съвест в световен мащаб, е толкова крайна, че граничи с терористични актове.

— Защо когато някой се бори за възгледи, които вие не одобрявате, го наричате терорист, а когато симпатизирате на каузата му, го описвате като борец за свобода? В днешно време контекстът вече не определя значението. Днес всичко е въпрос на лично възприятие. Крайни ли са целите и методите на ПАПС? Убеден съм, че за някои са такива, но да ни наричате терористи, означава да застанете срещу околната среда. Ако мислите, че не си заслужава да се борите за здравето на нашата планета, тогава, да, ние сме екотерористи. Но за онези, които смятат каузата ни за справедлива и методите ни за необходими, ние сме борци за свобода, повели война да спасим мястото, където сме се родили. И за да спечелим войната, трябва да спечелим всяка отделна битка. Скоро Аляска ще бъде изправена пред мащабна атака от страна на петролни компании, твърдо решили да забогатеят бързо, и ПАПС е тук, за да помогне на щата. Но както видяхме тази вечер, природата не е съвсем беззащитна. Тя направи ясно изявление. Петролните компании и припряността им да рушат и унищожават няма да бъдат толерирани. — Верховен се обърна с гръб към камерите и без да каже нито дума повече, закрачи решително към рейнджроувъра.

Тази вечер в ужасяваща катастрофа бе загинал човек, който бе оставил вдовица и две малки деца, но докато прибираха техническите си средства, представителите на медиите се чувстваха удовлетворени. Такава беше силата на ораторското майсторство на Ян Верховен.

Джорджтаун

Преди четирийсет и осем часа всичко беше лесно и просто. Животът и течеше без произшествия. Събитията следваха едно подир друго и тя не се замисляше. Частно училище, колеж и университет. И оттам в област, която обичаше толкова страстно, че съвсем не приличаше на работа. Преди десет месеца в живота и се бе появил Ян Верховен и макар да не и бе направил официално предложение, въпросът, че ще оженят, беше предрешен. Тя взимаше решения лесно, без да разсъждава за последиците. Точно месец преди трийсет и втория си рожден ден тя беше пред прага на живот, за какъвто мечтаеше — кариера, кауза и сродна душа. Но изведнъж всичко се промени. Изборът стана по-труден, защото решението щеше завинаги да промени живота й.

Отговорността плашеше Аги Джонсън повече, отколкото искаше да признае.

Всичко се обърка, когато Филип Мърсър дойде на приема на баща и. Смокингът подчертаваше стройното му, атлетично тяло, косата му беше буйна и гъста, очите дяволски прелъстителни, а усмивката — предизвикателство, на което никоя жена не можеше да устои.

Аги стана от дивана, прекоси всекидневната и излезе на балкона. Апартаментът и гледаше към канала и надвисналият над тъмните води балкон беше едно от любимите и места. На отсрещната страна на водния път непрекъснато се мяркаха хора, тичащи за здраве. Тя стоя там, докато следобедната влажност я накара да се почувства неудобно в собствената си кожа и тениската и залепна за тялото. Аги се върна в стаята с климатик и затвори вратата.

Апартаментът бе обзаведен с някои от изхвърлените мебели на баща и, безценно дърво и картини с маслени бои, които тя нито харесваше, нито оценяваше, но ги пазеше, за да не го дразни. Обожаваше единствено старото кресло. Купила го бе от магазин за вещи втора употреба, когато беше в колежа. Аги се грижеше за него като за предан домашен любимец. През годините креслото беше ремонтирано толкова много пъти, че бе останало малко от оригинала. Но за нея си оставаше същото кресло, в което потъваше през онези безгрижни дни в Уестминстър. И сега се отпусна с благодарност в прегръдката му. В момента отчаяно се нуждаеше да се сгуши в него.

Аги знаеше, че Мърсър е в списъка на гостите на приема. Баща и я бе закачал на тази тема, откакто бе изпратил поканите. Тя се надяваше, че Мърсър няма да се появи, като в същото време се молеше да дойде. Когато не се получи отговор, Аги изпита странна смесица от облекчение и разочарование. И после той влезе в трапезарията и момичешкото и увлечение се завърна с такава сила, че тя отново се почувства неопитна студентка, каквато беше, когато го видя за пръв път. Безгрижният и живот изведнъж се усложни повече, отколкото можеше да си представи. В съзнанието и се въртяха нови мисли, нови идеи и нови възможности за избор, затова беше объркана и се държа грубо с него, когато най-после се запознаха.

Аги не знаеше защо отиде в дома му миналата вечер, но съзнателно или не, облече най-съблазнителното си бельо. От мига, в който влезе в къщата му, тя не помисли за Ян. Чувствата и към Мърсър бяха безспорни и това я измъчваше. Не и се бе случвало да изпита подобен прилив на емоции, дори когато за пръв път видя Ян.

— По дяволите! — изруга Аги и скочи от креслото.

Потърси цигарите си, намери ги на отрупания кухненски плот и запали, за да се успокои.

Не трябваше да ходи при Мърсър, но досущ пристрастен наркоман, не можа да си го откаже. Аги беше влюбена в Ян и щеше да стане негова съпруга. Това искаше. Той представляваше всичко, което тя уважаваше на света. Защо да го зарязва заради мъж, когото намираше за достоен за порицание?

Аги мисли по този въпрос, докато изпуши три цигари, но не можа да намери отговор. Не знаеше какво означава това за живота й. Винаги ли щеше да бъде невярна и да се впуска в случайни връзки всеки път, когато някой привлечеше погледа й? Или Мърсър беше различен от другите, голямата любов на живота й? Дотогава Аги не се съмняваше в себе си. Но имаше и друг, несъмнено по-важен въпрос, който не и даваше покой. Всеки път, когато се замислеше за това, страхът от отговора я караше да си го избие от главата.

Защо баща и бе изпратил Бърт Манинг да убие Мърсър предишната вечер?

Манинг работеше за баща и отдавна. Аги го познаваше от последната си година в колежа. Нападението в дома на Мърсър беше най-страшното преживяване в живота й, но когато видя Бърт мъртъв на пода, не издържа и избяга, колкото можа по-бързо. Тогава разбра защо баща и бе казал да не се среща с Мърсър. Той знаеше, че Бърт ще бъде в къщата му, за да го убие.

Очите и се напълниха със сълзи, които закапаха по гърдите и. Аги бе плакала цяла нощ и когато протегна ръка, за да извади хартиена кърпа от кутията, заровена сред разхвърляните на плота неща, разбра, че може би никога няма да се освободи от чувствата си. Хлипането и се превърна ридания, които разтърсиха тялото и. Аги се свлече на плочките на пода и се притисна до бюфета.

Събитията я връхлитаха по-бързо, отколкото можеше да издържи. През изминалите четирийсет и осем часа всичко, за което бе работила и мечтала, се преобърна наопаки. Годеникът й, човек, когото обичаше и уважаваше, бледнееше във всяко отношение пред Филип Мърсър. А баща и, когото не харесваше, но обичаше, се бе оказал чудовище, което наемаше убийци. Аги изпита желание да затвори очи и да заспи, и когато се събуди, да установи, че всичко е било кошмар.

Звънецът на вратата се чу сякаш някъде отдалеч. Но в ключалката се превъртя ключ и Аги стана, прокара пръсти през косите си и избърса сълзите.

В кухнята влезе баща и. На лицето му беше изписана загриженост. Беше облечен в обичайната си униформа — безупречно ушит черен костюм, бяла риза и вратовръзка на дискретни шарки. Както винаги, обувките му не бяха съвсем протрити, но износени. Той не обичаше да носи излъскани до блясък обувки, защото смяташе, че ги харесват хора, които държат повече на външността, отколкото на съдържанието.

— Цял ден се опитвам да се свържа с теб, но телефонът ти е изключен. Разтревожих се — каза Макс и после видя подпухналото от плач лице на дъщеря си. — Какво има, миличка?

Вече нямаше значение дали баща и ще научи, че пуши. Затова запали цигара.

— Снощи бях там, татко. Знам какво се опита да направиш.

— Аги — нежно каза той, — за какво говориш?

— Снощи бях в дома на Мърсър. Бях там, когато Бърт Манинг се опита да го убие.

— Бърт Манинг?

— Той нахлу в къщата на Мърсър заедно с още един човек. Бяха дошли да го убият. Знам, че ти си ги изпратил там. — Въпреки гнева си тя отново се разрида.

Очите му се разшириха от изумление.

— Бърт Манинг се е опитал да убие Мърсър снощи? Сигурна ли си?

— Бях там, татко. Бърт и още един мъж влязоха в къщата. Убиха агент на ФБР. Бърт едва не уби и мен, но Мърсър го застреля. Мърсър беше прострелян в рамото, а приятелят му в крака, за щастие се оказа протеза, така че му няма нищо. — Аги съзнаваше, че бръщолеви несвързано. Искаше да бъде силна, когато се изправи пред баща си, но думите сами се изплъзнаха от устата й. — Знам, че ти си ги изпратил. Затова не искаше да се срещам отново с Мърсър.

Макс хвана ръцете й, притисна до себе си треперещото и тяло и нежно зашепна в ухото й.

— Всичко е наред. Ти си невредима.

След няколко минути Аги се овладя и риданията и утихнаха. Когато тя се успокои, Макс я отдалечи от себе си, за да може да я гледа в очите.

— Не си ранена, нали?

Аги поклати глава и баща и отново я прегърна.

— Изслушай ме, Аги. От няколко месеца Бърт Манинг вече не работи за мен. Има собствен бизнес като специалист по охраната. Още докато беше в „Петромакс“ знаех, че е неуравновесен. Вършеше си добре работата, но беше нестабилен и неконтролируем. През пролетта го уволних. Нямам представа защо се е опитал да убие Мърсър, но те уверявам, че това няма нищо общо с мен. — Той се усмихна. Очите му блестяха от загриженост и обич. — От малка ме обвиняваш за много неща и някои от тях дори са верни. Но с убийства не се занимавам. Пък и защо бих искал да убивам Мърсър? Той ми е добър приятел.

— Но ти ми каза да не се срещам повече с него — тихо възрази Аги.

— Направих го, за да те предпазя, миличка. Знам, че имаш слабост към този мъж, и не искам да останеш разочарована. Жените го харесват. Ученическото влюбване те прави уязвима и макар че не си го виждала от години, той със сигурност ще разбие сърцето ти. Харесвам Мърсър, но не бих му поверил моето малко момиче. Затова те предупредих да не се срещаш с него. Горкото ми дете!

Двамата се прегърнаха отново. Аги искаше баща и да го бе правил по-често, когато беше малка, но и сега не беше късно.

— Аги, знам, че имаш връзка с водача на организацията, за която работиш. Не го одобрявам, но съм сигурен, че той се държи добре с теб и те прави щастлива. — Макс не знаеше, че дъщеря му и Верховен мислят да се оженят, защото Аги така и не събра смелост да му го съобщи. — Избий от главата си Филип Мърсър. Така ще бъде най-добре. Съгласна ли си?

Тя кимна бавно. Сълзите и най-после пресъхнаха.

— Искаш ли да сключим споразумение, дете мое. Аз няма да ти се карам, че пушиш, и няма да те питам защо си била в дома на Мърсър в десет и петнайсет снощи, ако ти обещаеш да го забравиш.

Аги се усмихна доверчиво и отново уви ръце около врата му.

— Обичам те, татко.

— А ти си моят живот, миличка. Не забравяй това. Всичко наред ли ще бъде?

— Да. Мисля да напусна града за известно време. Искам да се махна оттук.

— Разбира се. Направи го. В момента къщата на компанията на Хилтън Хед е празна. Някой от самолетите на „Петромакс“ може да те закара там след час. Искаш ли да го уредя? — попита Макс и Аги кимна. — Чудесно. Аз трябва да замина за Лондон за два дни. Може да дойда при теб, след като се върна.

— Ще бъде страхотно — усмихна се тя.

Щом баща и излезе, Аги набра номера на „Американ Еърлайнс“.

— Кой е следващият ви полет от летище „Рейгън“?

— За къде желаете да пътувате, госпожице?

— Крайната ми цел е Аляска, но в момента това няма значение. Трябва да се махна от Вашингтон. — Аги не бе казала на баща си в колко часа беше в дома на Мърсър предишната вечер, но той знаеше.

„Господи!“

Арлингтън, Вирджиния

Докато Аги Джонсън трескаво се подготвяше да напусне столицата на страната, Филип Мърсър се намираше само на петнайсет километра от нея и правеше същото, макар и без да бърза и да се страхува. Смяташе се за експерт по приготвянето на багаж. Рядко взимаше нещо, което нямаше да използва, никога не забравяше нещо важно. Беше пестелив в избора си и бърз. Единайсет минути изминаха откакто хвърли двете кожени чанти на строшеното си легло до мига, когато дръпна циповете.

Откакто късно сутринта излезе от хотел „Уилард“, това бяха първите единайсет минути, които бе прекарал далеч от телефона. Щом щеше да напусне закрилата на ФБР, Мърсър трябваше да си осигури възможно най-добрите шансове за успех. За да събере информацията, от която можеше да се нуждае в Аляска, той поиска толкова услуги, колкото обеща. Макар че Кериков се опитваше да го убие и сигурно щеше да удвои усилията си, Мърсър нямаше намерение да бездейства. Беше вбесен, че влязоха в дома му и изложиха на опасност приятелите му. Можеше да се справи със заплахите срещу неговия живот, но много се ядосваше, когато застрашаваха хора, на които държеше, особено Хари, а сега и Аги. Телефонният и номер не беше вписан в указателя, но Мърсър го взе от приятел в телефонната компания. Линията обаче непрекъснато беше заета.

Телефонът му иззвъня точно когато се готвеше да смъкне долу чантите.

— Ало.

— Доктор Мърсър? Обажда се Маклафлин от Хомер. Оставили сте ми съобщение.

— Благодаря, че отвръщате на обаждането ми. Имам подозрение, което бих искал да проверите. Свързано е със смъртта на Джери и Джон Смол.

— Опасявам се, че това ще трябва да почака, доктор Мърсър. Снощи тук бе извършено убийство, от което настръхнаха косите на целия град.

— Убийство? Какво се е случило?

— На около километър и половина на юг от града бе намерена рибарска яхта, заседнала на брега. Собственикът беше открит в предната каюта. Гърлото му е прерязано. Ужасяваща гледка.

— Местна ли е лодката? — По гърба на Мърсър полазиха ледени тръпки.

— Да, стоеше в пристанището. Собственикът е роден и израснал тук, в Хомер.

— Каква е лодката?

— Съжалявам, доктор Мърсър, но в момента наистина нямам време за това. — Гласът на Маклафлин звучеше уморено като през последните два дни.

Мърсър му съчувстваше, но настоя.

— Нямаше да питам, ако не беше важно.

— Търговски плавателен съд. Дава се под наем. Голям. Всъщност, най-големият риболовен кораб в града. Може да побере двайсет души.

— Възможно ли е жертвата да е знаела координатите, където бреговата охрана е потопила „Джени IV“?

— Разбира се. Съобщиха ги, за да ги знаят рибарите, когато след няколко години лодката се превърне в риф.

— Трябва да изпратите някого да претърси дъното и да провери дали лодката все още е там. — Мърсър предполагаше, че „Джени IV“ е изчезнала, но искаше да се увери.

Маклафлин настръхна от заповедническия му тон.

— Чакайте малко, по дяволите. Оценявам съдействието ви по случая „Смол“, но водя важно разследване и нямам време за тези неща.

Мърсър заговори по-спокойно.

— Съжалявам, но ако подозренията ми се окажат верни, ще установите, че собственикът на лодката е бил убит снощи, след като е бил принуден да извади „Джени IV“. На борда е имало нещо, което не е трябвало да бъде намерено. Снощното убийство несъмнено е извършено от същите хора, убили Джери и Джон Смол и братовчед им Хауард.

— И кои са тези хора? — подозрително, но заинтригувано попита Маклафлин.

— Още не знам — излъга Мърсър, — но ще разбера.

— Може да помоля зет си да отиде с лодката си и да изтегли „Джени IV“ — след дълго мълчание каза Маклафлин. — Гарантирам, че ще я намери още на първото преминаване.

— Не се обзалагайте за това. „Джени IV“ не е там. Няма да ме намерите у дома, когато той се върне. Довечера заминавам за Аляска, затова ще ви се обадя по-късно.

— Добре. Ще ви кажа домашния си номер, в случай че не съм тук.

— Това означава много за мен — благодари Мърсър, записа номера му и затвори телефона.

Той въздъхна дълбоко, изпитвайки облекчение, че шефът на полицията в Хомер се е съгласил да му помогне. Не му се понрави, че го излъга, но нямаше избор. Съмняваше се дали разследването на Маклафлин ще го заведе извън Хомер, затова колкото по-малко знаеше шефът на полицията, толкова по-голям беше шансът да избегне интереса на Иван Кериков. Никакви предупреждения нямаше да подготвят Маклафлин за международен терорист като руснака и Мърсър не искаше на съвестта му да тежи още едно убийство, ако ченгето се доближеше до истината. Но Маклафлин щеше да потърси „Джени IV“ и това позволяваше на Мърсър да се заеме с други задачи.

Той взе чантите от леглото и забеляза, че силната слънчева светлина, струяща през новата капандура, изсушава боята. След ден-два всички материални доказателства за нападението щяха да се изчезнали. Както бе обещал, Дик Хена бе наел екип да ремонтира къщата. Вече имаше нов килим в бара, където бе изтекла кръвта на Бърт Манинг, и майстор дърводелец оправяше дупките от куршуми в библиотеката, на балкона и по старинното стълбище.

Ремонтът щеше да заличи следите от нападението, но от опит Мърсър знаеше, че ще мине много повече време, докато отзвучи психологичният ефект.

Мърсър слизаше по стълбите, когато телефонът отново иззвъня. Той остави багажа в библиотеката и хукна да отговори на обаждането.

— Казал го е Енрико Карузо — победоносно заяви гласът от другия край на линията.

Дългогодишният му приятел Дейвид Соулман и Мърсър водеха състезание, откакто се познаваха. Въпросите доставяха удоволствие и на двамата — на Соулман, защото това му позволяваше да използва неизтощимите си умения да изследва, и на Мърсър, защото играта подлагаше на изпитание феноменалната му памет.

Последният въпрос беше зададен от Мърсър преди три месеца и през цялото това време Дейвид бе търсил отговора. „Кой е казал:“ Полилеят се опита да докосне тавана, а столовете се гонеха на пода. „Думите се отнасят за земетресението в Сан Франциско на 18 април 1906 година.“ Това беше един от най-трудните му въпроси, но Мърсър го зададе за отмъщение, защото не беше се сетил, че Бенджамен Бригс е капитанът на „Мария Селесте“ — отговорът на последния въпрос на Соулман.

Въпросите на Мърсър неизменно бяха свързани с науките за земята или инженерството, докато Дейвид ограничаваше своите в областта на морското право и можеше да черпи от бездънния кладенец на познанията си.

По време на Втората световна война Дейвид Соулман беше матрос на борда на търговски кораб и постепенно се издигаше в йерархията. Но експлозия в машинното отделение в началото на шейсетте години на XX век му бе отнела ръката и бе прекъснала кариерата му. Той използва опита си, насочи се към законовата страна на морската търговия, завърши право и стана един от най-добрите адвокати по морско право.

Кантората му в Маями имаше сто и петдесет служители, а новият му офис със сателитна връзка, наскоро открит в Лондон, работеше по-добре от очакванията. Соулман имаше контакти, вариращи от пристанищни хамали до магнати, и знаеше повече за бизнеса от всеки друг в света.

— Сутринта получих съобщението ти — каза Дейвид. Бруклинският акцент все още се долавяше в говора му след толкова много години. — Току-що намерих информацията, която искаш.

— Изненадан съм, че си я открил толкова бързо.

— Не си спомням как работехме, преди да се появят компютрите, по дяволите. На кого да изпратя сметката за услугите си?

Мърсър се засмя. Соулман би извършил безплатно проучванията, но знаеше, че когато Мърсър иска услуга, винаги има някой, който също се интересува от информацията.

— На ФБР. Дик Хена няма да се ядоса толкова много на сметката от твоята кантора, когато разбере, че съм го излъгал за плановете си за пътуване. Е, какво откри?

— В Аляския залив е имало сто и три кораба по времето, за което питаш. Деветдесет и четири са били частни или търговски риболовни плавателни съдове, включително „Джени IV“. Освен тях е имало четири големи ферибота на „Аляска Марин Хайуей“, три контейнеровоза, собственост на „Лайкс Лайн“, които или са превозвали техника на север, към новия петролопровод, или са се връщали без товар на юг. И накрая, плавателен съд на име „Надежда“, собственост на природозащитна организация, наречена ПАПС, и танкер, отправил се към пристанище „Алиеска“ във Валдиз.

Мърсър трепна, като чу името ПАПС.

— Какво научи за „Надежда“?

— Стар английски научноизследователски кораб, купен преди около година. По-скоро им служи за реклама, отколкото за научни цели. Ще го намериш там, където има екологични противоречия. След около три седмици ще хвърли котва в пролива Принц Уилям.

— Наскоро ли е напуснал района? — попита Мърсър. В мрачните му сиви очи светна победоносен блясък.

— Не, съжалявам — отговори Соулман и разби надеждите му.

Корабът на ПАПС би бил логичният избор за контрабанда на големи количества течен азот, но щом не бе напускал Валдиз, не можеше да го подозира.

— А танкерът?

— Чакай да погледна. Аха, ето. „Петромакс Арктика“, двеста петдесет и пет хиляди тонен супертанкер. Пътува по редовния си курс между Валдиз и Лонг Бийч…

— „Петромакс“? — прекъсна го Мърсър. — Само преди два дни говорих с Макс Джонсън. Каза, че продали танкерите си.

— Ако ме бе оставил да довърша, щях да кажа, че е пристигнал във Валдиз като „Арктика“, но онзи ден е заминал като „Южен кръст“. Новите собственици са „Южно крайбрежно корабоплаване“ от Ню Орлиънс. Това е голяма стъпка за тях.

— Какво искаш да кажеш?

— Компанията е от средна величина. Най-големият им плавателен съд, преди да купят флотилията на „Петромакс“, е бил сто хиляди тонен кораб на четиринайсет години. Дали са сто и петдесет милиона долара за „Арктика“ и другите танкери. За тях това е като да имаш трабант и изведнъж да си купиш няколко бентлита.

— Твоята кантора ли подготви документите за продажбата?

— Не. Сделката е уредена в Луизиана. Но когато чух за нея, малко се усъмних и проверих някои неща. Беше странна от самото начало. „Петромакс“ направиха всичко възможно да се отърват от корабите си. Веднага щом всички разбраха, че Макс иска да продаде танкерите на „Петромакс“, се появи „Южно крайбрежно корабоплаване“ с чек за сто и петдесет милиона долара, без преговори и външно финансиране.

— Изглежда е бързал да вземе парите — отбеляза Мърсър.

— Гърците или японците биха купили танкерите за много по-големи суми. „Петромакс Пасифика“ е само на осем месеца. Трябва да струва седемдесет и пет милиона долара. Има и още едно странно нещо. „Южно крайбрежно корабоплаване“ са настояли имената на всички кораби да бъдат променени веднага след сключването на сделката, при това не само в документите, но и да бъдат изписани на кърмата. Дори ще платят на екип, който да отиде във Валдиз, за да прекръсти „Арктика“ по време на пътуването от Аляска за Калифорния.

— А другите два танкера?

— „Петромакс Арабия“ е в Персийския залив. Новото му име е „Южен акцент“. А „Петромакс Пасифика“ ще бъде разтоварен в Токио, където ще стане „Южно гостоприемство“.

— Странно, но не ми помага. — Мърсър се постара разочарованието да не прозвучи в гласа му. — Нещо друго?

— „Арктика“ е пристигнал във Валдиз с осемнайсет часа закъснение и хеликоптер е закарал в Анкъридж капитана, след като е пострадал в нещастен случай.

— Господи, защо не ми каза първо това?

— Ти искаше списък на корабите в Аляския залив. Така и не ми каза защо ти трябва.

— Извинявай — смутено отвърна Мърсър. — Обичайно ли е танкерите да закъсняват?

— Ами! Придвижването на тези чудовища струва близо хиляда долара на час, затова говорим за осемнайсет хиляди долара само за гориво, надници и застраховки. Това не включва загубеното време за теглене на буксир и глобите за закъснение, налагани на компаниите собственици. Танкерите никога не закъсняват.

— Имаш ли представа какво се е случило с капитана?

— Не. В доклада, изпратен на „Лойдс“, пише само, че е загубил ръката си. „Петромакс“ му плаща да бъде прегледан от специалист в Сиатъл.

Мърсър мълча няколко минути. Искаше да вярва, че „Арктика“ е корабът, пренесъл незаконно цилиндрите с течен азот на среща с „Джени IV“, но в това нямаше логика. „Петромакс“ беше световен лидер в добиването и превозването на петрол и не биха се забъркали в контрабанда. Положението им в Аляска и без това вече бе затруднено заради съпротивата да бъде отворен за експлоатация Полярния природен резерват, и те не биха направили нещо, за да го усложнят още повече.

— Мисля, че сме сбъркали адреса — рече той.

— Кажи ми какво търсиш и може би ще го намеря — предложи Соулман.

— Не мога, Дейв. Съжалявам. Но ти ми помогна, като ми каза къде да не търся.

За да разсее мрачното настроение, което долови в гласа на Мърсър, адвокатът зададе друг въпрос за състезанието им.

— Преди да затворя, искам да те попитам кой е проектирал оригиналния „Монитор“ за армията на Щатите?

— Лесно. Джон Ериксон[12] — без да се колебае, отвърна Мърсър, и после прекъсна линията, докато Соулман ругаеше.

Няколко минути по-късно Мърсър паркира ягуара си до стария понтиак на Дребосъка зад бара на бившия жокей, хвърли чантите си на задната седалка на колата на приятеля си и заключи автомобила.

В заведението нямаше никого. Мърсър се изненада, като видя Хари, който седеше на обичайното си място на високо столче до бара и държеше почти празна чаша в кокалестите си пръсти. Между бледите му устни висеше цигара. До него имаше картонен кашон с етикета на „Джак Даниълс“ на капака.

— Какво правиш тук, по дяволите? — попита Мърсър, влизайки в бара през рядко използваната кухня.

— Няма да повярваш. — Хари беше развълнуван като дете на Коледа. — Поръчах четири кашона „Джак Даниълс“ и кретените от хотела ми ги донесоха. Дори ми повикаха такси, за да ги докарам дотук. Ако остана там още няколко часа, няма да се налага да плащам за питиетата си през следващата година.

— Колко струва кашонът? — попита Мърсър, опасявайки се от отговора. Хена щеше да го убие, когато получеше сметката.

— Не знам. Стотина долара бутилката. Господ да благослови Чичо Сам и бездънните му джобове.

Мърсър се замисли. Можеше да се ядосва на Хари, че е злоупотребил с поканата му да използва хотелския апартамент, или да се включи в кражбата.

— Следващия път, когато отидеш там, вземи ми няколко бутилки водка „Абсолют“. Убеден съм, че рано или късно управата на „Уилард“ ще уведоми Дик Хена. Вземи и бутилка „Реми Мартен“ за Дребосъка, Знам, че му е свършил.

— Много си щедър — намусено отбеляза Дребосъка. — Имаш ли представа какво ще стане с бизнеса ми, ако Хари има друг източник на бърбън?

— Пак ще идва, дори да му взимаш двойно за безалкохолното — пошегува се Мърсър. — Пол, искам една услуга.

Дребосъка долови сериозния тон в последните му думи и мигновено реагира.

— Кажи.

— Закарай ме до летището. И скрий колата ми за няколко дни.

— Какво става? — попита Хари.

— Имам следа за копелетата, които снощи стреляха в дома ми.

— Мислех, че ФБР се занимават с това.

Мърсър го стрелна с унищожителен поглед.

— Случаят не е за тях. Кериков е тук.

Хари се умълча, докато осмисляше информацията, и почувства лек спазъм в ампутирания си крак. Беше го загубил заради „Мисия «Вулкан»“. Кериков контролираше операцията до край. Дребосъка не разбра какво премина между Мърсър и Хари, защото не знаеше каква зловеща сила представлява руснакът. Но Хари и Мърсър бяха съвсем наясно. Те често бяха обсъждали вероятността Кериков отново да се появи и сега това беше факт.

— Мислиш ли, че иска да отмъсти?

Мърсър поклати глава.

— Ръководят го разнообразни мотиви, но ако ме очистят в кръстосания огън, убеден съм, че онзи негодник няма да пророни и сълза.

— Появата му не може да е случайна — подчерта Хари.

— Не, но може да е съдба. — Последния път, когато Мърсър си бе уредил сметките с Кериков, Съединените щати бяха на ръба на гражданска война. Затова се страхуваше какво ще се случи този път.

— Дребосък, закарай го на летището. Аз ще се грижа за бара.

Подобна реплика обикновено би предизвикала иронични забележки, но Пол Гордън развърза престилката си и я хвърли на плота, без да каже нито дума.

Мърсър го последва, но когато стигна до вратата, се обърна към Хари.

— Ако не се върна, крий се, чу ли? Кериков познава и теб.

— Ако не се върнеш, по-добре да се самоубия и да спестя на Кериков труда да ме пречука. — Хари се вторачи за миг в питието си и когато отново погледна Мърсър, очите му бяха овлажнели. — Пази се, Филип.

Хари употреби малкото име на Мърсър за пръв път, откакто се познаваха, и думата прозвуча като сбогуване. Мърсър спря, втренчи се в очите на приятеля си и после кимна едва забележимо.

Пролив Принц Уилям

„Надежда“ бе конструиран през 1964 година от „Яроу и компания“ като научноизследователски кораб за Кралската флота и бе запазил строгите си военни очертания под пластовете яркожълта боя, заради която приличаше на грамадна играчка за вана. Плоският нос се носеше почти перпендикулярно над развълнуваните води. Кърмата също беше плоска. Корабът беше дълъг седемдесет метра. Триетажната надстройка заемаше две трети от главната палуба. Правоъгълният комин се издигаше в средата. На задната палуба имаше площадка за хеликоптери, а под мостика — гараж за два жълти рейнджроувъра. Отгоре се извисяваше десеттонен кран, готов да пренесе на брега превозните средства.

На борда можеше да се настани екипаж от сто двайсет и трима души, затова имаше предостатъчно място за двайсет и двамата активисти и шейсетте други членове на ПАПС.

Пробегът от трийсет хиляди километра позволяваше на „Надежда“ да пътува навсякъде по света и да привлича общественото внимание върху щетите, нанасяни върху околната среда. Корабът не беше бърз, максималната му скорост беше само тринайсет възела, но моторът на кърмата го правеше маневрен. Трите турбодизелови двигателя „Паксман Вентура V — 12“ и подсиленият корпус осигуряваха безопасността му сред дебелите ледове.

Когато го купиха, ПАПС почти не промениха вътрешността и оставиха непокътнати двете лаборатории, фотографското студио и големите трюмове. Коридорите бяха застлани с морскосин мокет, а обикновените сиви стени бяха пребоядисани в меки пастелни оттенъци на бледолилавото и кремавото. На много места бяха поставени плакати, посветени на една и съща тема — призиви за спасяването на джунглите, океаните и застрашените видове. Пандите и китовете бяха най често изобразяваните животни, наред с обезпокоителни сцени на индустриално замърсяване на водата и въздуха.

Най-емоционалният плакат, окачен на почетно място в трапезарията и използван от ПАПС в рекламните им кампании, показваше шестгодишно индианче от Южна Америка в дрипави къси панталонки. Зад него се издигаше стена от димящи пламъци, докато огънят унищожаваше бразилската джунгла. Момчето тъжно гледаше огромен булдозер, който се движеше към него. Лицето на шофьора бе скрито зад голям противогаз. Надпис не бе необходим.

Тъй като водоизместимостта му беше четири и половина метра вода, „Надежда“ не можеше да бъде завързан на пристана около град Валдиз. Корабът бе хвърлил котва на неколкостотин метра от брега и беше най-големият плавателен съд в пролива Принц Уилям, като се изключи постоянната върволица от танкери, които минаваха през залива. „Надежда“ се приближи до брега само веднъж, откакто бе пристигнал в пролива, за да разтовари единия рейнджроувър на пристанището.

Позицията на кораба даде на Ян Верховен няколко минути, за да огледа госта, когото караха с гумена лодка „Зодиак“ на борда на „Надежда“. Въпреки яркото слънце въздухът беше студен. Полярният фронт държеше в хватката си цяла Аляска и температурата бе спаднала с двайсет градуса под обичайната. Местните жители твърдяха, че тази зима е най-лютата от двайсет и пет години, а беше едва средата на октомври. Двамата мъже, които караха „Зодиак“, се бяха прегърбили срещу смразяващия вятър, който духаше в пролива. Бяха сложили качулките на дъждобраните на главите си, но пътникът явно не забелязваше суровите климатични условия. Той седеше стоически в средата на надуваемата лодка. Раменете и главата му бяха изправени. Дори не си беше сложил шапка, за да запази телесната си топлина. Верховен ясно виждаше прошарената му късо подстригана коса.

Ян се бе изправял срещу природата много пъти през живота си, винаги търсейки по-близък контакт с нея, но човекът в лодката идваше не за да изпита силата й, а да я покори. Дори от разстояние Верховен ясно видя арогантността му. Мъжът очевидно не изпитваше нищо към природата — нито благодарност за нежните и милувки, нито страхопочитание към лютите и бури — и сякаш презираше студа. Ян почувства омраза към него.

Откакто се помнеше, Верховен винаги бе обичал света около себе си — не градовете, магистралите и изкуствените канали в родната му Холандия, а природата, вятъра, океаните и земята. Като малък, той прекарваше часове, захласнат в движението на облаците, преминаващи над двора на дома му. За него нямаше нищо по-съвършено от земята, на която живееше. Беше деветгодишен, когато разбра, че този земя е създадена от хората.

Тогава научи, че цялата му страна е открадната от Северно море. Учителите му гордо обясняваха, че земята е отвоювана. По бреговете бяха построени диги и бентове, за да може изобилстващото с живот морско дъно да бъде пресушено, култивирано и обработено. Учителят каза, че това е чудо на човешката изобретателност и непримирим дух.

Младият Ян гледаше на създаването на Холандия като на умишлена кражба. Как беше възможно нещо да бъде отвоювано, когато нямаш право върху него? Когато навърши десет години, осъзна, че едно от най-великите инженерни постижения е ограбване на природата заради човешката алчност. Смяташе, че холандците нямат право да вършат онова, което бяха направили. Природата не бе могла да ги спре и да защити равновесието си, докато човечеството я погубва.

И в същия ден посвети живота си на борбата да възстанови равновесието в полза на природата и да сложи край на непрестанния стремеж на човека да унищожи планетата. Тогава беше твърде млад, за да се включи във възникващото движение на зелените, което беше на мода в Европа, но стана активист в колежа в началото на осемдесетте години на XX век, докато изучаваше опазване на околната среда. Младостта му беше изпълнени със сблъсъци с полицията, атаки със сълзотворен газ, среднощни дебати и печатане на нелегални вестници.

Верховен защити докторат по-скоро от желание да бъде сред бунтуващите се студенти, отколкото поради друга причина. Нямаше съмнение, че ще стане преподавател, след като получи докторската си степен, и ще продължи със смесицата от природозащитна активност и насилие. Преди четири години го бяха изхвърлили от академичните среди, защото разпалените му призиви ставаха твърде радикални дори за либералните научни кръгове в Европа. Верховен вече не изпитваше огорчение, че са го отстранили, защото това го отведе в ПАПС. Ако бе продължил да преподава, нямаше да има време да създаде организацията, която в момента беше на път да засенчи „Грийнпийс“ като най-активната природозащитна организация в света.

„Зодиак“ се приближаваше към „Надежда“. Лъскавият и гумен корпус пореше водите с бързината на една от множеството видри, обитаващи пролива. Мислите на Верховен отново се насочиха към човека, който идваше да разговаря с него.

Верховен бе имал работа с множество опасни хора — неонацисти с бръснати глави, които бе наел да разтурват митингите на собствената му организация, подпалвачи професионалисти, използвани да палят бензиностанции в Холандия и Белгия, и банди крадци, наети да научат активистите на ПАПС как да влизат с взлом в научноизследователски лаборатории, където се извършваха експерименти с животни. Колкото и фанатизирани и зловещи да бяха те, никой не можеше да се сравни с човека, който се приближаваше към „Надежда“.

Първата им среща се бе състояла преди година. Мъжът бе влязъл в тесния офис на ПАПС близо до централната гара в Амстердам и след като набързо се представи, сложи чек на бюрото на Верховен. Тогава ПАПС имаше двайсетина членове, предимно доброволци, и бюджет от петдесет хиляди долара, голяма част от който идваше от попечителския фонд на Ян. Чекът бе издаден на името на ПАПС и беше за десет милиона долара.

— Към тези пари има условие — заяви дарителят.

Ян си спомняше, че погледна в ледените му очи и видя смъртта, но това не му попречи да се съгласи с готовност да приеме парите и да продаде душата си, сякаш самият Луцифер му бе направил предложението. В Иван Кериков имаше нещо зловещо. По-късно чрез връзките си в Европа Верховен научи, че Кериков е бивш офицер от КГБ, станал отстъпник, и е издирван от Съединените щати, предишните си руски господари и от няколко групировки. Славата му на насилник беше кошмарна.

За няколко седмици Кериков превърна ПАПС в строго организирана бойна единица, изградена около обаянието на Верховен и непоколебимата му всеотдайност към каузата. Кериков направи възможно закупуването на стария научноизследователски кораб, прекръстен на „Надежда“, и нае уважавана рекламна агенция, която да организира публичните кампании на ПАПС. Фотокопираните листовки, залепени на телефонните стълбове в Холандия, и вербуването на нови членове чрез личен контакт изчезнаха и ПАПС се преместиха в луксозен апартамент в сграда на банка в центъра на града, със секретарки, огромна компютърна система и достатъчно пространство за персонал от двеста служители. За няколко месеца броят на членовете и се увеличи десет пъти и продължи да расте с феноменална скорост. От малка група на предани доброволци ПАПС се превърна в голяма сила и хората трябваше да плащат, за да станат част от нея. За кратко време ПАПС се преобрази от невзрачна организация в периферията на природозащитното движение в един от световните лидери в опазването на околната среда.

Кериков ръководеше всичко това с безскрупулна самоувереност, без да се разкрива пред никого, освен пред Ян Верховен. Резултатите бяха фантастични. Руснакът притежаваше способността да отстранява неприятните проблеми и неудобните хора. Когато собственик на бензиностанция загина в пожар, запален от ПАПС, неговата разгневена и бъбрива вдовица изчезна скоро след това. Кериков беше целенасочен и безмилостен в решителността си да изгради ПАПС, макар че така и не спомена какви са мотивите му. Верховен приемаше парите и помощта му, без да се осмелява да попита каква цена ще трябва да плати за покровителството на руснака.

Преди три месеца Кериков най-после разкри условието, което бе споменал, когато дойде в офиса на ПАПС. Верховен беше заинтригуван от предложението и с изумление научи колко е напреднал планът без негово знание. Руснакът предоставяше на ПАПС върховната проява на протест, възможност да предотвратят неизбежна екологична катастрофа и да спасят цялата екосистема. Планът му гарантираше никога повече да няма разливи като от „Ексон Валдиз“, а Полярният природен резерват да бъде недостижим за сондиране на петрол.

„Зодиак“ се плъзна към стръмната стълба за борда на „Надежда“. Кериков се качи на кораба, движейки се с лекота, неприсъща за човек на петдесет и пет години.

Верховен застана на площадката, за да го посрещне. Руснакът не понечи да се ръкува с него и Ян стори всичко възможно да прикрие неудобството си. Срещата не беше уговорена предварително. Кериков се бе обадил неочаквано сутринта. Верховен знаеше, че руснакът не прави нищо, без да има причина, но нямаше представа каква е целта на посещението.

— Да отидем в твоята каюта. — Кериков добре познаваше кораба и тръгна към просторното помещение, което някога беше офицерска каюткомпания.

Верховен се бе настанил в най-голямата каюта на борда на „Надежда“, когато се качи на кораба в Аляска. Стоманените прегради бяха облицовани с ламперия и боядисани, а килимът беше с двойна подплата за по-добра изолация на пода. Двата малки кръгли илюминатора бяха единственият знак, че помещението е корабна каюта. Апартаментът се състоеше от напълно обзаведена баня, спалня и кабинет с дъбово бюро и дълга заседателна маса с места за десет души.

Веднага щом Верховен затвори люка, Кериков го сграбчи за рамото, завъртя го към себе си и го зашлеви през лицето толкова силно, че Ян залитна към стената, събаряйки на пода картина в рамка.

— Какво…

Руснакът го удари още веднъж, този път по слепоочието. Верховен падна, порязвайки ръцете си на парчетата стъкла по килима.

— Млъкни. Ще говориш, когато аз ти кажа — заповяда Кериков, прекоси широката каюта и седна до масата, оставяйки Верховен да се изправи, като го наблюдаваше със змийските си очи. Холандецът се настани на стола срещу него. От устата му потече кръв, но той не посегна да я избърше. — Няма да те питам дали си разсъждавал, когато изпълни онзи номер снощи, защото знам, че изобщо не си мислил. — Гласът на Кериков беше монотонен и безстрастен, но в отривисто произнесените срички се долавяше гняв. — Вложих десет милиона долара в тази операция, изградих жалката ти протестна група и работих повече от година, за да докарам нещата дотук, а ти привличаш вниманието върху нас, като убиваш шофьор на камион, за да те споменат във вечерните новини.

— Не съм го убил аз, а „Петромакс“.

— Затвори си проклетата уста. Може да убеждаваш света в благородната си кауза и да разобличаваш алчността на корпорациите, но на мен тези не ми минават. Няма значение кой е убил шофьора. Ти си бил там, когато се е случило, и си бил готов да извлечеш полза от произшествието пред телевизията. Позволих ти да бойкотираш бензиностанциите на „Петромакс“ тук, във Валдиз, защото това ти осигурява прикритие. Но не съм ти давал разрешение да пренасяш кръстоносния си поход извън пролива Принц Уилям. В момента имам достатъчно проблеми с някаква група имитатори, които палят бензиностанции в Анкъридж. И ако разбера, че ти стоиш и зад това, ще ти изтръгна червата и ще те обеся с тях.

Верховен не каза нищо, но наведе глава. Никога повече нямаше да се осмели да предизвика Кериков.

— Сега, след като си поговорихме за този злополучен инцидент, ще преминем към други въпроси. — Макар че темата беше сменена, тонът на руснака остана заплашителен. — Успя ли да осигуриш достатъчно течен азот, за да заменим цилиндрите, които загубихме на „Джени IV“?

— Установихме, че запасите във Ванкувър и Сиатъл са изчерпани, но открихме течен азот във Феърбанкс. Набавихме четири тона.

— На борда на „Джени IV“ имаше шест, когато изгоря.

— Два тона от товара на кораба бяха допълнителна застраховка за мисията. Това е лукс, който сега не можем да си позволим. По северозападното крайбрежие на Тихия океан няма достатъчно запаси от медицински материали, нито химически компании, които да ни осигурят това количество. За да останат извън подозрение, хората ми от офиса в Сан Франциско трябваше да бъдат много изобретателни с историята си за прикритие.

— Какво са казали на доставчиците?

— Представили са се за координатори по специалните ефекти на филм с голям бюджет.

— Отлично — одобри Кериков и запали цигара.

— Моля те, не го прави — помоли Верховен и посочи димящата „Марлборо“ в ръката му.

Руснакът го погледна изпитателно, пусна цигарата на пода и я стъпка, оставяйки катраненочерно петно, а сетне подигравателно запали друга. Каютата се изпълни със синкав пушек. Верховен не каза нищо.

— Ще трябва да закараме с хеликоптери цилиндрите с течен азот до мястото. Ще направим няколко курса, макар че по този начин ще бъдем лесни за откриване, отколкото бих искал.

— Парите ще накарат пилотите да си затварят устата.

— Не се безпокоя за пилотите, а за персонала и хората на летището. — Кериков млъкна за няколко секунди и когато отново заговори, гласът му беше твърд и решителен. — Накарай хората си да наемат камион и да преместят контейнерите на север, във Фокс или някое друго градче, където има летище. Хеликоптерите ще вземат азота оттам, като отново използват прикритието на филмова компания. — „А след като закарат всички цилиндри, ще убием пилотите.“ Кериков запази за себе си последната мисъл.

На 80 километра западно от Британска Колумбия

Вълните се появиха навътре в океана, предизвикани от теченията и приливите, същински огромни могили от вода, които се втурнаха по Тихия океан със скорост четирийсет и пет километра в час, набирайки инерция и мощ с всяка изминала минута. Те не бяха повърхностните вълни, предизвикани от буреносни ветрове за удоволствие на сърфистите по тихоокеанското крайбрежие на Америка, а пулсиращи планини, които преместваха тонове вода, задвижвани сякаш от двигател в недрата на земята. „Петромакс Арктика“, вече прекръстен на „Южен кръст“, поемаше тези грамади с цялата си ширина. Тежкият му четвърт милион тона корпус се повдигаше с лекота. Смъртоносният му товар се местеше и стоманените прегради на резервоарите скърцаха. Върху носа му се сипеха водопади от бяла пяна и тъмнозелена морска вода. Сблъсъците приличаха на торпедни удари. Огромните експлозии от вода заливаха палубата и разтърсваха танкера.

Корабът беше направен за такива стихии и въпреки привидната конфронтация между него и морето, се справяше добре. Само по-големите търговски риболовни кораби и танкери се осмеляваха да плават в тези води. Безкрайната върволица от фериботи и пътнически кораби, пътуващи за Аляска, не се отклоняваше от закрилата на Вътрешния път, морски маршрут, защитен от опустошителното въздействие на открития океан от поредица острови, простиращи се от Ванкувър до Аляския залив.

Почти осезаемото напрежение на мостика нямаше нищо общо с влошаващите се климатични условия. Откакто танкерът беше превзет, членовете на екипажа гледаха на положението с еднакви дози страх и надежда. Опасяваха се за живота си, но и се надяваха, че ще възникне удобна възможност да си възвърнат кораба. Когато не бяха дежурни, ги държаха в главната трапезария под бдителните погледи на най-малко двама пазачи. Разговорите край дългите маси се придържаха към темата за работата на кораба и нищо повече.

Въпреки невероятните си размери супертанкерите се управляваха от малоброен екипаж — двайсет матроси и десет помощник-капитани. И тъй като трябваше да се наблюдават само три важни зони — машинното отделение, станцията за контрол на резервоарите и мостика, осемте терористи под командването на Джоана Ригс можеха да владеят положението.

Ригс седеше на капитанския стол на левия борд, едно от двете удобни места от всяка страна на просторния мостик, издаваше заповеди, наблюдаваше екипажа с очи на хищна птица и пушеше цигара след цигара. Кормчията вдясно от нея държеше двата лоста за управление на танкера. Когато не се взираше в хоризонта, той или наблюдаваше екраните с Дигиталните показания за мотора, или поглеждаше крадешком новия капитан. Волф, водачът на терористите, се бе облегнал на напречната греда зад него. Под скръстените му ръце висеше картечен пистолет. Въпреки неговото присъствие Ригс се чувстваше изложена на показ и уязвима. За да прикрие това, тя крещеше гневно на екипажа, принуждаваше моряците да работят на удължени смени, за да поправят щетите, нанесени от опита на терористите да убият Лайл Хаузър.

Джоана Ригс не трябваше да командва нито супертанкера, нито терористите, но се оказа в това положение заради злополуката с капитан Харис Олбрехт. Той трябваше да управлява кораба до Лонг Бийч и да ръководи превземането, а Ригс да бъде негов пръв помощник. Олбрехт обаче загуби по-голямата част от ръката си и се наложи да бъде евакуиран, принуждавайки „Южно крайбрежно корабоплаване“ да поискат от „Петромакс“ заместник, защото Джоана нямаше опит в тези води. Ригс трябваше да преработи плана и смяташе да използва Хаузър, докато корабът се отдалечи на безопасно разстояние от Аляска, а после да го затвори заедно с останалите членове на екипажа и да бъде капитан до крайната им дестинация. След заминаването на Олбрехт заплащането за участието и се удвои, но тя остана единственият морски офицер, който трябваше да работи с Волф и хората му. Отговорността беше страховита, особено след като членовете на екипажа бяха затворници и много от важните системи или не работеха, или бяха повредени.

Поредната вълна се разби в носа на танкера на четиристотин метра от нея. Гъстата пяна се издигна почти до височината на мостика, а после се стовари на палубата и се насочи като пълноводна река към шпигатите. В същия миг на контролното табло блеснаха няколко жълти и червени предупредителни светлини. Зазвъня аларма.

Ригс реагира незабавно и скочи като пантера от стола.

— Какво става? — троснато се обърна тя към лоцмана, опасявайки се, че вълната е пробила носа.

— Претоварване на мотора. Компютърът изключи главния двигател.

— Защо?

— Още не знаем. Диагностиката е в ход — отвърна той. Джоана взе микрофона на вътрешната радиоуредба и набра номера на трапезарията.

— Обажда се Ригс. Искам главният инженер и трима от хората му незабавно да отидат в машинното отделение. — Тя щракна копчето, но задържа микрофона, в случай че се наложи да издаде още заповеди. — Пожар ли е избухнал?

— Не. Температурата в машинното отделение е нормална и противопожарните системи не са се задействали.

Ригс погледна през прозореца и с облекчение видя, че хоризонтът е чист. Дори да не успееха веднага да включат двигателя, нямаше причина за безпокойство. В района нямаше друг плавателен съд и разполагаха с огромно пространство, преди танкерът да се приближи до брега. Поради набраната инерция, дължаща се на двестата хиляди тона петрол в резервоарите, танкерът щеше да спре след двайсет и пет километра, около шест часа, и след това щяха да бъдат на произвола на Северния ледовит океан.

— Мостикът, тук е машинното отделение — обади се главният инженер Джордж Патрони. — Няма авария. Мога да включа мотора до час, но имаме друг проблем.

— Какъв? — попита Джоана, а сетне бързо се поправи: — Остави. Слизам долу.

Машинното отделение на „Южен кръст“ представляваше сводеста пещера от стомана, алуминий и мед. Таванът се извисяваше на четири нива над долната палуба и не се виждаше от плетеницата тръби, проводи и електрически кабели, криволичещи из кораба. Макар и безупречно чисто, помещението беше напоено с тежката смрад на дизелово гориво и машинно масло. Миризмата бе полепнала по всичко и се просмукваше в дрехите на всеки, който влезеше там.

Главният двигател беше с размерите на два автобуса, паркирани един зад друг, и още два върху тях. Огромният дизелов мотор не работеше, но от него се излъчваше осезаемо усещане за мощ, и напълно подхождаше на размерите на супертанкера. Когато работеше, никой не можеше да издържи на оглушителния шум на деветцилиндровия двигател, но дори сега звукът на спомагателните генератори и кормилните механизми беше на прага на поносимостта.

Джоана Ригс слезе от безшумния асансьор и отстъпи назад, сякаш блъсната от физически удар. Патрони стоеше на тясната стълбичка над главния мотор и говореше с помощниците си. Телосложението му наподобяваше пожарен кран. Волф бе успял да изпревари Ригс и наблюдаваше инженерите от няколко крачки разстояние. До него стоеше един от хората му. Поради шума никой не забеляза присъствието й. Тя потупа Патрони по рамото.

— Е? — изкрещя Джоана в ухото му.

Инженерът вдигна изцапания си пръст и и направи знак да го последва.

Въздухът беше горещ, а миризмата непоносима — догади и се. Патрони отвори вратата на командната зала, изчака Ригс да влезе и после отново я затвори. Тя виждаше машинното отделение през дебелото стъкло, но звукоизолацията заглуши шума. Въздухът беше чист благодарение на климатичната инсталация.

— Е? — повтори Джоана.

Той се вторачи в многобройните контролни табла, заемащи трите стени на помещението. С всеки екран, който включваше, Патрони изсумтяваше все по-силно и едрото му лице се намръщваше все повече.

— Казах ти, че в машинното отделение трябва постоянно да има хора. Инцидентът е изцяло по твоя вина — обвини я той, без да обръща внимание на двата картечни пистолета, насочени към него.

— Кажи ми какво се е случило — ядосано заповяда Ригс.

— Филтърът за горивото на цилиндър номер пет е бил замърсен. Ако тук имаше човек, лесно щеше да превключи на резервния инжектор, да почисти филтъра и отново да включи двигателя, но аз и персоналът ми не бяхме тук. Филтърът се е запушил и горивната помпа на цилиндър номер пет е извън строя. Компютрите са засекли наличието на толкова много метал, стържещ в механизма, че са задействали аварийно изключване.

— Каза, че можеш отново да го пуснеш.

— Да. Ще намаля компресията на цилиндър номер пет и ще го оставя да работи на празни обороти, но в момента в металната обшивка на коляновия вал има стотина килограма метални отпадъци, които ще разкъсат двигателя, ако отново го включа.

— Източи моторното масло и го напълни с грес от запасите на кораба.

— Това ще изкара по-голямата част от замърсяванията, но не и всичко. Отново ще се задръсти. С ниска скорост може да стигнем до Сиатъл, преди целият двигател да блокира.

— Не ме интересува какво ще правиш. Корабът трябва стигне до Сан Франциско или Господ да ми е на помощ, но ще гледаш как кастрирам всеки член на екипажа, преди да убия теб. Ясно ли е? — Тя се обърна към Волф, в чиито очи блесна уважение към начина, по който Ригс се справяше с положението. — Има ли вероятност това да е резултат от саботаж?

— Никой не е идвал тук, откакто превзехме танкера, освен по време на проверката, но моите хора наблюдаваха. Инцидентът е случаен.

— Няма случайни инциденти — сряза го Ригс, излезе от командната зала и тръгна към мостика.

— Добре, момчета. — Патрони се обърна към тримата си помощници. — Кен и Пол, искам да отидете в склада и да вземете три варела с петрол. Сложете филтри под дренажните тръби, за да добия представа колко мръсотия има в обшивката на коляновия вал. Ще промия цялата система веднъж, ще я завъртя няколко пъти с главния стартер и после отново ще я промия. Проверете и нагревателя за горивото и се погрижете да е в изправност. Горивото ще се охлади, докато се приготвим за включването на двигателя. Трябва да отида да облека работни дрехи. — Помощниците бяха в работни комбинезони, но Патрони все още носеше в официалната си униформа и трябваше да се преоблече, преди да се залови да сменя осемдесетте галона моторно масло. Той погледна Волф и иронично попита: — Имаш ли нещо против?

Терористът го отпрати с махване на ръка. Беше по-загрижен, че хората на Патрони може да саботират отстраняването на повредата в двигателя. Успокоителното бе, че главният инженер съзнава какъв е залогът и скоро ще се върне в машинното отделение.

Джордж гневно натисна копчето за повикване на асансьора и тихо наруга всички, замесени в замърсяването на любимия му мотор. Първа, разбира се, беше Ригс, последвана от Волф и останалите главорези, после кретените, монтирали дефектния инжектор за гориво и накрая тъпаците, които го бяха произвели. Той все още добавяше хора към списъка, когато асансьорът пристигна. Инженерът се качи в празната кабина, без да съзнава, че аварийният люк на тавана е отворен.

— Спрях ли кораба? — попита нечий глас.

Патрони подскочи, блъсна се в стената и погледна нагоре, към тъмния отвор над главата му, откъдето надникна капитан Лайл Хаузър.

— Света Богородице — промълви Джордж. Хаузър го изтръгна от шока.

— Изключи алармата и спри асансьора.

Патрони се отлепи от стената и отвори малкото табло под контролните уреди, а после за секунда свърза жичките на алармата, така че, когато натисна бутона „Стоп“, звънецът не се задейства. Хаузър едва не падна, когато кабинката се разтресе от внезапното спиране.

— Мислех, че си мъртъв — каза главният инженер, когато най-после беше в състояние да говори.

Хаузър се промъкна през люка и скочи до него. Кабината леко се разклати.

— И аз мислех така.

Няколко сантиметра бяха спасили живота на капитана. Когато се хвърли от перилата на мостика предишната нощ, той загуби ориентация в критичния момент и се удари в твърдия парапет на долното ниво. Макар че почувства силна болка, Хаузър запази присъствие на духа и преди да падне още двайсет метра надолу, на главната палуба, се вкопчи в перилата. Държа се там, докато нормализира дишането си.

Знаеше, че Ригс ще изпрати някого, за да провери дали е мъртъв. Трябваше да намери скривалище. Премръзнал, вцепенен и измъчван от болка, Лайл се качи в едната от трите спасителни лодки, окачена на кърмата. Другите две, сложени на левия и на десния борд, се виждаха от мостика и не предоставяха възможност за избор. Замисли се дали да не спусне лодката във водата и да избяга, но в крайна сметка той беше капитанът на „Петромакс Арктика“ и не можеше да изостави кораба и екипажа.

Въпреки страха си Хаузър успя да хапне малко от резервните запаси в спасителната лодка. Нахлузи един от жълтите неопренови костюми, за да запази телесната си топлина, и дори успя да поспи няколко часа. Когато най-после се зазори, Лайл се почувства отпочинал и готов да осъществи плана, който бе измислил през нощта.

Хаузър бе прекарал само няколко часа на борда на „Петромакс Арктика“, преди корабът да бъде похитен, но целият си живот бе прекарал на плавателни съдове, особено танкери, и лесно се ориентира в многобройните тесни пространства и коридори, вместени под палубите. Това му позволи да разгледа танкера, без да бъде забелязан. Можеше да наблюдава пазачите и членовете на екипажа, докато пълзеше покрай тръбите за отоплението.

Сутринта Хаузър стигна до машинното отделение и видя, че Патрони и помощникът му извършват определената по план проверка под зловещия, гневен поглед на единия терорист. Надеждите му да повреди танкера бяха попарени. Не можеше да направи нищо, докато в машинното отделение имаше хора. Но докато се готвеше да се върне в спасителната лодка, пазачът придружи инженерите до асансьора.

Поради сложността на гората от тръби, влизащи и излизащи от двигателя, люковете за инспекция бяха разположени на лесно достъпни места. През единия се стигаше до главния резервоар за гориво, захранващ цилиндрите с нечетни номера. Металните стружки, които Хаузър намери на пода на работилницата до машинното отделение, бяха идеални за намеренията му. Той пусна няколко шепи в дизеловото гориво и изчака да запушат мотора. Танкерът нямаше да бъде забавен за дълго, защото Хаузър не беше му нанесъл голяма повреда, нито пък искаше да го извади от строя напълно, страхувайки се от опасностите, когато стане неуправляем. Но въпреки това се надяваше да спечели няколко минути насаме с някой член на екипажа по време на суматохата. Появата на главния инженер в асансьора беше истинска божия благословия.

— Нямаме много време — каза Лайл на все още стъписания Патрони. — Те ще се запитат защо се бавиш, затова разкажи ми набързо какво е положението.

— Терористи превзеха кораба. Ригс работи с тях.

— Знам — прекъсна го Хаузър. — Как са танкерът и екипажът?

— Онова, което си пуснал в системата, е задръстило петия цилиндър. Компютърът изключи двигателя. Ще отстраним повредата за един-два часа. Но ще можем да използваме само петдесет процента от мощността, за да не съсипем останалата част на мотора. Ригс ми каза, че корабът трябва да стигне до Сан Франциско.

— Сан Франциско? Защо?

— Не обясни, но даде ясно да се разбере, че отиваме там.

— Как е екипажът?

— Добре. Държат ни в главната трапезария, когато не сме дежурни. Дават ни храна само веднъж дневно и трябва да спим на пода или на столовете, но можеше да е много по-лошо. Отправиха няколко заплахи. Двама души са мъртви. Единият е Лари Уокър, кормчията, когото улучи куршумът, предназначен за теб.

— А останалата част на кораба? Знам, че мостикът е разрушен от изстрелите.

— Да. Радарната система е извън строя. Няма да мога да я поправя. И сензорите за налягането в резервоарите са повредени. Трябва незабавно да бъдат включени. Ще взема резервни части от други системи, за да ги оправя. Щурвалът и контролните уреди работят нормално, но промените в скоростта на танкера трябва да се извършват ръчно в машинното отделение.

— Не контролират тягата, но са оставили машинното отделение на автоматичен контрол? — Хаузър се стъписа от нехайството на нападателите. Автоматичната система контролираше двигателя, когато инженерите не дежуряха. При нормални обстоятелства танкерът се оставяше на автоматично управление само нощем и в спокойно море.

— Аз не издавам заповедите, само ги изпълнявам.

— Питам се защо контролът върху резервоарите е важен за тях. Не би трябвало да е от първостепенно значение, по-същественото е възвръщането на контрола върху тягата. — Въпросите на Хаузър бяха риторични. Нито той, нито Патрони можеха да отгатнат мотивите на похитителите. — Знаеш ли нещо за терористите?

— Само, че водачът им са казва Волф, но и той приема заповеди от Ригс.

— Какво мислиш за всичко това? Плавал си с Ригс.

— Нямам представа какво става, капитане. Плавал съм с нея, но само два пъти, и не я познавам добре. Знам само, че тя беше много близка с предишния капитан Харис Олбрехт.

— Мислиш ли, че и Олбрехт е замесен?

— Убеден съм.

— Знаеш ли какво се е случило с него и защо корабът закъсня с пристигането си във Валдиз?

— Олбрехт заповяда на хората от екипажа да се приберат в каютите си, докато навлизахме в Аляския залив. Не разреши на никого да излиза. Останаха само двамата с Ригс. И не спряхме за пръв път там, но този престой беше най-дългият. Нямам представа какво се е случило с ръката му, но знам, че не са я намерили, ако се сещаш какво имам предвид.

— Какво искаш да кажеш?

Патрони го погледна така, сякаш не можеше да повярва, че капитанът не го разбира.

— Танкерът е голям и опасен, но ако изгубиш ръката си, по-добре я намери бързо и се надявай лекарите да ти я зашият. Капитан Олбрехт не е намерил ръката си, а медицинският хеликоптер пристигна само двайсет минути след инцидента. Какво се е случило с откъснатия крайник?

— Паднал е през борда?

— Какво е правил до перилата, че да изгуби ръката си?

Хаузър нямаше отговор на този въпрос.

— Говорих с моряците, които са плавали с Ригс и Олбрехт. От няколко месеца спирали тук-там и затваряли екипажа под палубата. Плащали им малка премия за неудобството, затова никой не се оплаквал.

— „Петромакс“ не са ли казали нищо за закъсненията? Инженерът поклати глава.

— Доколкото знам, не.

Хаузър погледна часовника си.

— Тръгвай, защото ще започнат да се питат къде си. Аз се крия в спасителната лодка на кърмата. Съобщавай ми каквото научиш.

— Добре. И аз искам тези копелета да се махнат от нашия кораб.

— Виж какво… — Хаузър беше капитан на танкера съвсем отскоро и все още не знаеше имената на членовете на екипажа.

— Джордж.

— Виж какво, Джордж, може да се наложи да напусна кораба, но аварийният радиопредавател в спасителната лодка няма голям обхват, а трябва да кажем на външния свят какво се е случило тук. Измисли начин да спуснем във водата спасителната лодка, без да будим подозрение. Не желая бягството ми да създаде неприятности на екипажа.

— Разбирам — отговори Патрони. — Мога да предизвикам късо съединение в главното контролно табло. Лампите на индикаторите ще угаснат, когато кранът повдигне лодката. Не забравяй, че лодката на кърмата се спуска сама, но моментът трябва да е идеално подбран.

— Ще го направим след известно време — каза Хаузър, подготвяйки се отново да се повдигне на покрива на кабинката. — Но бъди готов. Ще се свържа с теб веднага щом мога.

След като се качи горе, той се обърна и погледна през отворения люк.

— Грижи се за екипажа, Джордж. Каквото и да се случи, те са на първо място.

— Добре, можеш да разчиташ на това. — След миг Патрони освободи бутона „Стоп“ и асансьорът потегли нагоре.

Град Абу Даби, Обединени Арабски Емирства

Халид Ал-Худари нямаше намерение да затръшва вратата на чакалнята на кабинета си, когато влезе, но насъбралото се чувство на безсилие надделя и вратата се трясна в касата с оглушителния звук на изстрел от пушка. Личната му помощничка Сири Патал го погледна стреснато. Изящните и черти изразяваха загриженост и безпокойство. Халид застана до вратата, за да се успокои.

— Съжалявам — виновно се усмихна той. — Денят ми е скапан, а още няма обяд.

Сири го погледна със зле прикрито обожание. Откакто бе започнала да работи за Худари, тя не мислеше почти за нищо друго, освен да бъде с него, но обстоятелствата и традициите гарантираха, че това никога няма да стане. Сири беше индийка, втората дъщеря на богат търговец, който през шейсетте години на XX век се бе преместил заедно със семейството си в Персийския залив, а Худари беше арабин. Той беше мюсюлманин, а тя — последовател на индуизма. Бариерите бяха непреодолими.

Сири потисна обърканите си чувства и се усмихна ведро.

— Толкова ли е лошо положението?

— Да. — Разочарованието бе изписано на красивото му лице.

Халид се бе върнал от разговор с престолонаследника.

Първоначално срещата бе насрочена за предишния ден, но владетелят на ОАЕ я бе отложил в последната минута. Двамата се бяха видели на късна закуска, а това не беше добър знак. Принцът наближаваше осемдесетте и повечето му важни срещи се провеждаха следобед, след като си починеше. Възрастта не влияеше на способностите му да управлява, но тъй като годините минаваха, беше принуден да прави отстъпки пред организма си. Халид бе пристигнал в десет и бе докладвал за разкритията си на управника, безпристрастно излагайки подозренията си към Хасан бен Руфти. Той разказа на престолонаследника и за разходката си през границата заедно с Бигълоу.

Принцът го изслуша мълчаливо. Изражението му остана скрито под рехавата прошарена брада, толкова рядка, че приличаше на проскубаната перушина на стара кокошка. Черните му очи, все още проницателни и бързоподвижни, не издадоха нищо, докато Халид говореше. Беше невъзможно да се каже дали е заинтригуван или отегчен.

Худари приключи с разказа си и се облегна назад на стола, като отпусна едната си ръка на облегалката от орехово дърво, надявайки се да прикрие безпокойството си. Принцът отново напълни чашите им с турско кафе. Ръцете му леко трепереха. Гласът му беше немощен като тялото, но не намали силата на думите му.

— Всеки световен лидер след Мохамед, пророка на Аллах, е бил изправян пред пряка конфронтация с властта си. Може да се каже, че това са рисковете на професията. — Той говореше в стил, повече подхождащ за началото на XX век, правилно и официално. — Дошъл си при мен с любовта на син в сърцето си и моите интереси в съзнанието си и ми разказваш за поредния опит да ми отнемат властта. Но си превишил правата си. Ти не си полицай, а министър на петрола, отговарящ за безопасността на нашия най-ценен природен ресурс. Не трябваше да го правиш. Навлизането във въздушното пространство на Ажман без разрешение е много сериозно провинение. Мисля, че не съзнаваш в какво положение би ме поставил, ако те бяха заловили. Знаеш, че влиянието ми върху Върховния федерален съвет е изключително слабо. Нахлуването ти можеше да ми нанесе силен удар.

Халид се опита да го прекъсне, но принцът вдигна предупредително кокалестата си ръка.

— Да, мислиш, че имаш основания. Доказателствата, които си събрал срещу Руфти, свидетелстват за покушение върху живота ми. Но ние не можем да се принизим до неговото ниво и да нарушаваме законите на нашите суверенни съседи. По-късно ще се занимая със съучастието на полковник Бигълоу. Той е достатъчно възрастен и умен, за да знае, че не трябва да придружава някой по-млад човек на подобна мисия.

Халид трябваше да каже нещо в защита на наставника си.

— Полковник Бигълоу не е отговорен за станалото. Нямам право да му издавам преки заповеди, но той се съгласи да дойде с мен по моя лична молба.

Принцът се усмихна за пръв път.

— Познавам Бигълоу. Той доброволно е взел решение да дойде с теб, след като е чул какво си намислил, но лоялността ти към него е похвална. Чуй ме, Халид, съзнавам, че си го направил заради мен. Но трябва да разбереш, че залогът е по-голям, отколкото мислиш. Хасан бен Руфти е най-новото превъплъщение на стара заплаха, която датира от времето, когато човечеството е решило, че се нуждае от водачи. Винаги има някой, готов да постави под съмнение и евентуално да се опита да заграби онова, което не му принадлежи по право. Руфти може да е потенциално опасен, като се има предвид подбрания от него момент, но не представлява заплаха, пред каквато не съм се изправял. Знам за намеренията му от няколко месеца, почти от година, откакто през зимата ходи в Истанбул. Не мога обаче да пристъпя към действие, докато той не го стори. Постът ми ме задължава да запазя отбранителна позиция. Не мога да разреша атака, без да си навлека гнева на другите членове на Върховния съвет.

— Нищо ли няма да направиш?

— Ако заповядам да го арестуват, шейхът на Ажман незабавно ще ме заклейми, и се опасявам, че ще получи подкрепата на Дубай и другите емирства. Подобна коалиция би била достатъчно силна, за да ме изхвърли от поста председател на Съвета. В момента сме изправени пред криза не само вътре в ОАЕ, но и в целия Персийски залив, а повечето хора не съзнават това. В продължение на петдесет години имахме властта да възпираме Запада, като прекратяваме доставките си на петрол. Ембаргото през седемдесетте години на XX век беше само напомняне, че не трябва да пренебрегват страните от Залива. Президентът на Съединените щати ни отне единствения коз, който се страхуваше, че ще използваме отново. Когато Америка престане да внася петрол и премине на алтернативно гориво, Европа и Азия ще я последват. И тогава какво ще стане с нас? Ще заприличаме на производители на седла след изобретяването на автомобила. Петролът ще се превърне в антикварна рядкост, използвана само от шепа твърдоглави консерватори. Единствената причина за съществуването на ОАЕ като нация е, че притежаваме едни от най-големите петролни залежи в света. Когато това изгуби значение и петролът бъде изместен от други горива, нашата страна и регионът ще рухнат. Мислиш ли, че ако Кувейт нямаше петрол, президентът Буш щеше да изпрати петстотин хиляди души да го бранят?

Халид мълчеше, докато осмисляше чутото. Той осъзна, че въпреки напредналата си възраст принцът все още разбира накъде върви светът. Но Худари изпитваше съмнения към американците.

— Смяташ ли, че могат да живеят без петрол?

— Научих се да не подценявам Съединените щати. Те обикалят смело света като дете, което пипа всичко, което види. Също като дете обаче, те притежават решителност, която излиза извън границите на разумното разбиране. Американците са умни и щом твърдят, че ще намерят алтернативен източник на енергия, вярвай, че ще го сторят.

— Тогава какво искаш да направя с Руфти? — попита Халид, връщайки се на първоначалната тема.

— Очакват те на срещата на страните от ОПЕК в Лондон. Искам да бъдеш там. Ти си министър на петрола, а не мой телохранител. Трябва да бъдеш в Англия и да се грижиш за интересите на нашата страна, а не да бъдеш бавачка на старец.

— А тренировъчната база, която видяхме?

— Има още десет години, преди американците да престанат да купуват петрола ни. През това време ще се изправим пред много предизвикателства. Крайният срок е твърде далеч, за да смятаме Руфти за заплаха. Присъствието на тренировъчния лагер наистина е обезпокоително, но смятам, че в близко бъдеще Руфти няма да се опита да ме убие. През десетте години преди мораториумът на американците да влезе в сила, той ще продължи да дебелее от печалбата, която нашият петрол носи в хазната му — и като гражданин на Емирствата, и като министър на петрола на Ажман.

— И британците мислеха, че имат време, когато подписаха деветдесет и девет годишния договор за даването под наем на Хонконг — възрази Худари и мигновено осъзна, че е прекалил. Той бързо стана, за да прикрие смущението си. — Щом трябва да отида на срещата на ОПЕК, трябва да си кажем довиждане.

Принцът беше готов да отпрати по-младия мъж, но явно нещо му хрумна, затова го спря, задавайки му въпрос.

— Четеш ли много детективски романи?

— Не. Рядко намирам време да чета за удоволствие.

— Жалко. Детективите имат аксиома, която смятам за интересна. Когато не знаеш какъв е мотивът, търси парите.

— Не разбирам.

— Казах ти да забравиш за Руфти, но не очаквам да ми се подчиниш. Спомни си тези думи, когато продължиш с разследването си. — Очите на възрастния мъж блестяха от обич.

Халид съблече сакото си. Повечето бизнесмени в арабския свят носеха традиционните широки одежди от бял памук, но той предпочиташе костюмите в западен стил. Не харесваше скъпите италиански костюми, любими на саудитите и кувейтците, а консервативните английски кройки от превъзходен плат. Сири стана и окачи сакото му на богато украсената закачалка. Халид влезе в кабинета си и затвори вратата, сякаш това елементарно действие щеше да го изолира от проблемите, пред които беше изправен.

Сири влезе минута по-късно, ритмично движейки тяло, и седна пред бюрото му. Худари не и обърна внимание.

Кабинетът беше прекалено голям за аскетичния му вкус. Стените бяха облицовани с ламперия от черешово дърво, която мажеха всеки ден, за да блести, когато светлината влиза през високите прозорци. Подът също беше от дърво и застлан с афганистански и узбекски килими със сложни шарки. Картините бяха малко. Едната беше репродукция на официален портрет на принца, а другите — оригинали, изобразяващи местни пейзажи. Художниците бяха уловили същината на пустинята, дебнеща извън градските сгради от стъкло и стомана.

— Обади ли се Тревър Джеймс-Прайс? — попита Халид, разсеяно прелиствайки документите, които Сири бе оставила на бюрото му.

— Не, никой не е звънял тази сутрин. — Странно беше телефонът да мълчи дори пет секунди, още повече цяла сутрин, но вероятно повечето хора мислеха, че Худари вече е в Лондон. — Ще ходиш ли на срещата на страните от ОПЕК?

Халид я погледна уморено.

— Нямам избор. Запази ми място за първия възможен полет. И не казвай на никого. Никакво официално посрещане на летището, никакви телохранители.

— Можеш да използваш някой от служебните самолети. Като министър на петрола на Худари се полагаше място в управителния съвет на Националната петролна компания на Абу Даби и много от привилегиите, съпътстващи поста. Но поради някаква причина, която Сири не можеше да проумее, но го правеше още по-мил в очите й, Халид отказваше много облаги и предпочиташе обикновените пътнически полети, като отпращаше обичайната свита от придружители.

Сири се върна в кабинета си, за да му уреди билет, оставяйки го насаме с мислите, които го измъчваха и разсейваха. Вместо да прегледа докладите и да се подготви за срещата на страните от ОПЕК, той завъртя стола си и се вторачи в Персийския залив. Мигновено забеляза танкера, който бе видял, когато се връщаше заедно с Бигълоу от разузнавателната мисия. Плавателният съд все още беше там, макар че около него нямаше движение. Танкерът приличаше на призрачен кораб.

Худари отново се обърна към бюрото си и прогони от съзнанието си мисълта за танкера. Прекара няколко минути, преглеждайки документите, но после любопитството надделя. Джим Гибсън, геолог и консултант по въпросите на петрола, имаше офис два етажа под него. Американецът се бе сдобил с хубав месингов телескоп, за да оглежда момичетата, които се печаха на слънце на терасата на хотел „Шератън“. Халид взе телефонната слушалка и набра номера му. Гибсън отговори на първото позвъняване.

— Джим, обажда се Халид Худари. Има ли на плажа нещо, което заслужава да се види?

— Не. Последния път, когато погледнах, имаше две мършави мадами и някаква жена, която сигурно тежеше двеста килограма — отекна по телефонната линия севернотексаският му акцент.

Халид се засмя на сластолюбивия американец.

— В такъв случай би ли ми направил една услуга. Кажи ми името на танкера, който стои в залива.

— Разбира се. Една секунда. — Гибсън остави телефона и след минута отново се обади. — Ъгълът е малък, но мисля, че е „Южна Арабия“.

— Благодаря, Джим. Забелязах го вчера и се запитах какъв е.

— Вчера ли? Онова корито е тук от две седмици.

— Знаеш ли нещо за него? — Интересът на Халид се изостри.

— Съжалявам. Аз само откривам петрола. Не го транспортирам.

— Е, благодаря. Хайде да се видим, след като се върна от Лондон.

— Изненадан съм, че все още не си там.

— Работата на бюрократа не свършва, колкото и да е високопоставен. — Халид затвори, преди Гибсън да го попита защо се бави за първата си среща на страните от ОПЕК като официален представител на ОАЕ.

Компютърът му беше включен и Худари прегледа многобройните менюта, за да намери информацията, която търсеше — азбучния списък на танкерите, плаващи редовно във водите на Персийския залив. Прочете го, но не видя „Южна Арабия“. Тъкмо се приготви да се обади на пристанищните власти, когато по интеркома прозвуча мелодичният глас на Сири.

— Господин министър, Тревър Джеймс-Прайс на първа линия.

— Благодаря, Сири — отговори Худари и се усмихна, спомняйки си времето, което бе прекарал заедно с Тревър в Кеймбридж.

Докато учеха в университета, Тревър единствен от приятелите на Халид не гледаше на живота като на поредица от препятствия, които трябва да бъдат преодолявани. За него всеки ден беше безценна придобивка, която заслужаваше да бъде оползотворена максимално, и всяка секунда на всеки час — използвана до пълния и потенциал. Независимо дали учеше за изпит, или се отпускаше в някой бар с чаша бира и красиво момиче до него, Тревър умееше да извлича максималното от всеки миг. Веднъж той обясни, че според теорията на вероятностите човешкият живот е почти невероятен, неизброимите случайни събития, станали от сътворението на вселената, позволяват на един да съществува, но отричат това право на други. Тревър обобщи мисълта си, като заяви, че шансът да се родим понякога е безкрайност на едно. Тогава защо да не се възползваме максимално от живота? Той завърши с отличие философия и класическа литература и се дипломира с едни от най-високите оценки в дългата история на Кеймбридж.

Публикува първото си философско произведение, когато беше едва на двайсет и четири години, а на трийсет стана любимец на европейския интелектуален елит. На трийсет и пет вече беше заклет алкохолик, който от години не бе виждал бившата си съпруга и трите си деца. Тревър си изкарваше прехраната като журналист на свободна практика и в момента работеше върху експозе за картела ОПЕК. Халид бе помолил Джеймс-Прайс да наблюдава Хасан бен Руфти по време на престоя му в Лондон.

— Тревър, как са нещата във влажната стара Англия?

— Не знам кое е по-влажно — времето или бикините на момичетата.

— Чух, че в Блайти отдавна не е валяло.

— Позволи ми да пофантазирам, стари приятелю. Господи, колко мразя взискателните работодатели — театрално изстена Тревър.

— Как върви срещата?

— Предварителните разговори приключиха и всички дребни функционери се разтичаха да се погрижат да не останат на социални помощи. Както ти е известно, шефовете на ОПЕК се срещат утре. Смущенията по линията ме навеждат на мисълта, че обаждането не е оттук. Прав ли съм?

— Все още съм в Абу Даби. Някой друг отсъства ли?

— Само ти и Хуан де ла Бруил от Венецуела. Всички други петролни магнати са тук, включително дебелият ти приятел.

— Руфти не ми е приятел — напомни му Халид. — Е, какво прави той?

— Подробен доклад ли искаш, или само най-важното?

— Накратко. Имам страхотно много работа, преди да напусна Залива.

— Значи миропомазаният ще дойде при нас? — подразни го Тревър.

— Както би казал американецът, който ти беше съквартирант през втората ти година, мир вам.

— Колко трогателно.

— Да, ще дойда, Тревър. Нещата тук не вървят много добре. Всъщност може да се каже, че вятърът около нашата къщичка от карти се усили.

— Заклещени сте между Сцила и Харибда, а?

— Може и така да се каже, макар да нямам представа какво точно означава това.

— Класическа древногръцка митология. В свободен превод означава между чука и наковалнята.

— Точно така.

— После ще говорим по този въпрос. — Тревър долови нюанса в гласа на приятеля си и разумно реши да зареже темата. — Руфти се държи много приятелски със занаятчийките и дори с две от слугините.

Под „занаятчийките“ Джеймс-Прайс имаше предвид представителите на „Седемте сестри“, седемте най-големи петролни компании, а „слугините“ бяха служителите на по-малките петролни фирми.

— С кои по-точно?

— Със самия Макс Джонсън. Двамата са неразделни, откакто Джонсън пристигна тази сутрин.

— Носят ли се някакви слухове около тях?

— Последното, което чух, е, че Руфти иска пари от „Петромакс“, за да копае петролни кладенци в Ажман. Изглежда, говорят за светкавична операция — да източат колкото петрол могат и после да се преместят на друго място. Като се имат предвид намеренията на янките да прекратят вноса на петрол, това е единственото, което могат да направят.

— Има логика — съгласи се Халид. — Ажман наистина има петролни залежи, които е разумно да се разработят, преди да влезе в сила мораториумът на американците.

— Катар и Кувейт договарят подобни сделки с Големите седем. Намаляват цената само и само да изкарат петрола на пазара.

— Мислиш ли, че страните от ОПЕК планират тайно понижаване на цената?

— Не. Тези сделки са строго поверителни. Меркантилните управителни съвети на борсите няма да разберат нищо. Министрите говорят за увеличение от четири цента на барел в отговор на повишаването на цените на „Брент Лайт Суийт“.

— Значи не виждаш нищо подозрително в държането на Руфти?

— Не съм казал такова нещо. Руфти, министърът на петрола на Иран и новият представител на Ирак се срещат тайно, обикновено на отдалечени места.

— Иран и Ирак? Какво прави той с тях, по дяволите?

— Нямам представа, стари приятелю. Охраната на тези срещи е засилена и не може да бъде подкупена лесно. През деня тримата стоят на разстояние един от друг, но през последните две вечери лимузините им са паркирани пред един и същ хотел или ресторант. Обсъжданията са на високо ниво и много тайни.

— Трябва да разбера за какво говорят, Тревър.

— Бих се опитал, но трябва да пиша експозе. Да играя на детектив за теб, беше приятно разнообразие, но вноските за издръжката на децата ми са по-високи от брутния национален продукт на повечето страни. Трябва да се върна към писането. Съжалявам.

— Ще напиша чек за сто хиляди долара. Съобщи ми информацията, и е твой.

— Не ми е нужна благотворителността ти, Халид — ядоса се Тревър.

— Но аз се нуждая от твоята. — Худари затвори, без да му каже дочуване.

Пристанище за танкери „Алиеска“ Валдиз, Аляска

Мърсър пътуваше често и не се влияеше от часовата разлика. Можеше да положи усилия и да остане буден или да заспи веднага щом пристигне и да се аклиматизира за един ден, независимо дали бе спал тринайсет или само три часа. Но полетът до Аляска през Чикаго и летището в Сиатъл бе прекъсван от влошените атмосферни условия и от забавяне по технически причини в Мидуей и това го принуди да прекара нощта в хотел на летището. В десет и нещо сутринта самолетът най-после кацна в Анкъридж. Мърсър беше бодър и очите му бяха ясни.

Той нае шевролет „Блейзър“ с двойно предаване, шофира четиристотин и петте километра на юг до Валдиз, като спря само веднъж, за да зареди с гориво, да пие кафе и да отиде до тоалетната. Пристигна в града малко преди четири и реши да отиде право на морското пристанище, вместо първо да се регистрира в хотел.

Приближи се до малката будка на пазачите на входа и с облекчение видя, че името му е в списъка на гостите от времето, когато двамата с Хауард Смол бяха използвали пристанището като база за изпитанията на „миникъртицата“. Влезе в терминала, заобикаляйки сградата за контрол на петрола, течащ по тръбопровода със скорост осемдесет и осем хиляди барела в час, и огромните резервоари, които обработваха мръсната вода, служеща за баласт на танкерите по пътя им.

Мърсър спря на служебния паркинг пред оперативния център, до котвено място номер четири, където пълнеха със суров петрол среден по размери танкер. Слезе от джипа и се вцепени от смразяващия студ. От залива духаше леден вятър. Снегът бе покрил по-голямата част от пристанището, но повечето беше натрупан на огромни купчини на паркингите и встрани от острите завои на пътищата, минаващи през територията му. Времето беше необичайно студено за сезона. Мърсър хукна към оперативния център и смъкна ципа на якето си веднага щом усети силната струя горещ въздух от парното отопление в сградата. Секретарката на рецепцията четеше криминален роман и го погледна сърдито. Явно я бе прекъснал на интересно място.

— Какво мога да направя за вас?

— Обадих ви се. Аз съм Филип Мърсър.

— А, да. Дошли сте да се срещнете с Анди Линдстрьом. — Тя стана от стола, чиито метални крака изскърцаха, когато жената премести масивното си тяло. — Насам. Той ви очакваше по-късно, но съм убедена, че няма да има нищо против.

Анди Линдстрьом, шефът на оперативния център, беше зад бюрото си, когато Мърсър влезе в кабинета му. Беше облечен в джинси и дебела памучна блуза, а на главата си бе сложил бейзболна шапка на „Сийхоукс“. Той беше среден на ръст и на четирийсет и няколко години, но изглеждаше много по-възрастен, защото кожата му беше загубила свежестта си заради двайсетте години, прекарани в Аляска, и заради навика му да изпушва по два пакета цигари на ден. На лицето му бе набола червеникава брада, а сините му очи бяха по-уморени, отколкото последния път, когато Мърсър го бе видял.

Кабинетът беше малък и обзаведен традиционно. Светлината проникваше през един-единствен прозорец, а на тавана бяха окачени неонови лампи. Бюрото беше отрупано с книжа, поставени рисковано на спираловидни купчини, които всеки момент можеше да се срутят. Бюфетът и шкафът също бяха пълни с листове, дебели технически наръчници и каталози за резервни части. Единствените свободни мебели бяха двата стари дървени стола пред бюрото. На едната стена имаше голяма топографска карта на Аляска, пресечена от назъбена червена линия, която изобразяваше петролопровода. На отсрещната стена беше залепен пъстроцветен туристически плакат на плаж с момичета по бикини.

Линдстрьом погледна Мърсър, вдигна пръст и посочи телефонната слушалка в другата си ръка. Лицето му беше зачервено заради онова, което му говореха от другата страна на линията.

— Чакай малко, по дяволите. Преди два дни изпратих арматурата в депото във Феърбанкс. Ако още не си я получил, скъсай техните уши, а не моите. — Той млъкна и завъртя очи. — Виж какво, не съм виновен. За мен проблемът е вътрешен. Опитах се да ти направя услуга, но това не означава, че искам да ми се обаждаш всеки път, когато някоя от машините ти направи засечка. Следващия път може да ти купя американска.

Анди затвори, въздъхна дълбоко и запали цигара.

— Нека да отгатна — каза Мърсър. — Това беше една от петролните компании в резервата.

— Позна. От „Алиеска“ обещали да им помагат и когато им се свърши тоалетната хартия, се обаждат на мен. Господи, не беше така, когато открихме обекта. Онези мъжаги знаеха да работят. Малко се изненадах, когато ми се обади вчера. — Анди се ръкува с Мърсър. — Мислех, че си напуснал щата, след като с Хауард Смол приключихте с тестовете. Много съм любопитен защо шефът на охраната ми поиска да присъства на тази среща. Майк Колинс ще бъде тук след няколко минути. Ще ми кажеш ли какво правиш отново в Аляска?

— Предпочитам да изчакам, докато дойде Колинс. Историята е много заплетена и искам да я разкажа само веднъж.

— Има ли нещо общо с проекта горе на хълма?

— Непряко. Чу ли за Хауард Смол?

— Не. Какво?

— Опасявам се, че е мъртъв. Убиецът му два пъти се опита да убие и мен.

— Господи. Заради пробивната машина ли?

Преди Мърсър да успее да отговори, на вратата се похлопа и в кабинета влезе Майк Колинс. Беше едър мъж и тежеше поне сто и десет килограма. Съдейки по възрастта му, Мърсър реши, че белегът на дясната страна на лицето му е постоянно напомняне за войната във Виетнам. И Колинс беше облечен неофициално като Линдстрьом, в джинси и памучна блуза.

Мърсър и Колинс не се познаваха, затова Анди ги представи. Ръкостискането на шефа на охраната беше уверено и силно. Пръстите му бяха загрубели като тези на Мърсър. Линдстрьом му съобщи за смъртта на Хауард Смол и за двата опита за покушение срещу Мърсър.

— И всичко това заради „Мини“? — отново попита Анди.

— Съвсем не. След като приключихме с тестовете, Хауард и аз отидохме за риба с братовчед му в Хомер. И в морето, на около шейсетина километра от брега, намерихме изгорял изоставен рибарски кораб. Убиха го заради онова, което видяхме на борда.

— Какво беше? — попита Колинс.

— В лабораторията на ФБР във Вашингтон положиха много усилия, докато разберат, че парчето стомана, което взех от кораба, е част от контейнер с течен азот. Предполагаме, че лодката е пренасяла незаконно цилиндри с течен азот в Аляска.

— Защо някой би искал да прави такова нещо, когато може да си го купи, и защо ще извършват убийство, за да го прикрият?

— Федералните агенти работят по случая — отговори Мърсър. — Но се притеснявам какво би направил някой с течния азот.

— Смяташ ли, че това ни засяга? — попита Колинс.

— За какво количество течен азот става дума? — намеси се Линдстрьом, преди Мърсър да успее да отговори.

— Преди да тръгна от Вашингтон, се обадих на началника на пристанището в Суърд, където е стоял на котва корабът. Той ми каза, че „Джени IV“ е излизал осемнайсет пъти миналата година, но никоя от консервните фабрики или рибопреработвателните заводи, с които се свързах, не е купувал риба от него. Освен това капитанът наскоро платил в брой нов пикап, затова по някакъв начин изкарва пари. Умножете осемнайсет курса по около тринайсет тона, какъвто е капацитетът на „Джени IV“, и ще изчислите количеството. Това е страшно много течен азот.

— Все още не разбирам. Това не са наркотици, експлозиви или нещо незаконно. Какво толкова?

— Единственото, което ми се струва логично, и мисля, че Ричард Хена от ФБР е съгласен с мен, е версията за саботаж — продължи Мърсър пред стъписаните изражения на другите двама мъже. — Течният азот може да промени сцеплението на молекулите във всеки материал, с който влезе във взаимодействие. Стоманата отслабва толкова много, е може да се натроши под собствената си тежест. И няма да остане следа от манипулация. Да речем, че някой напръска дадено съоръжение с течен азот. По-късно, когато се използва, съоръжението ще се повреди, без да има логично обяснение и видима причина. Ами, ако използват течния азот, за да отслабят част от петролопровода? Ако бъде пробит, ще има голямо изтичане на петрол без причина. Медиите ви наблюдават под лупа, откакто започна работата по новия петролопровод от Северния склон, затова реших, че старият може да стане мишена на терористични актове.

Мърсър видя, че е привлякъл вниманието на Анди Линдстрьом, но не го е убедил, и инстинктивно млъкна, за да му позволи да прозре логиката. Трябваше обаче да положи усилия да не издаде вълнението си. Току-що бе хвърлил бомба, а Линдстрьом знаеше, че Мърсър няма склонност към параноични фантазии и конспиративни теории.

— Петролопроводът може и да стане мишена, но няма да го повредят — заяви Анди, извади бърбън от чекмеджето на бюрото си и наля по няколко глътки в три пластмасови чаши.

— Стените са от издръжлива на опън стомана, дебели са повече от сантиметър и могат да издържат на максимално вътрешно налягане почти 500 килограма на квадратен сантиметър. Дори някоя секция да бъде замразена, ще им бъде необходим булдозер, за да я разбият, а нашият екип за бързо реагиране ще бъде там много преди извършителите да избягат.

— А подпорите? — попита Мърсър. Знаеше, че трябва да действа бързо, защото инак предупрежденията му нямаше да бъдат чути.

Надземните секции на петролопровода се крепяха над замръзналата тундра от седемдесет и осем хиляди подпори, поставени на разстояние осемнайсет метра една от друга и направени така, че да позволяват на тръбата да се мести в гнездото си до трийсет сантиметра хоризонтално и шейсет вертикално, за да се компенсира разширяването и свиването на обвивката. Подпорите служеха и за буфер в случай на земетресение като онова, което бе опустошило Аляска на Велики петък през 1964 година. Основите им бяха вкопани между четири и осемнайсет метра в зависимост от дълбочината на вечния лед. Използваше се пасивно охлаждане с амоняк, така че топлината на течащия петрол да не разтопи замръзналата земя, която поддържаше стабилността на съоръжението.

— Пак същото. Ако искат да отслабят подпорите с течен азот, ще им трябва тежка техника, за да ги накарат да се пробият. Не забравяй, че бяха необходими хиляда триста четирийсет и седем щатски и федерални разрешения, за да се изгради линията, и можеш да се обзаложиш на всичко, че строителите са се застраховали и не са пестили материали, за да бъде надеждна системата.

— Същото се е говорело и за „Титаник“ — отбеляза Мърсър. — А мостовете? Няма ли някой дълъг повече от триста метра?

— Там, където петролопроводът пресича река Танана, има висящ мост, дълъг триста и шейсет метра, но пак ти казвам, че дори да се отслаби здравината на котвите и понтонните подпори, ще ти трябва динамит, за да ги разрушиш. Защо да си правиш труда да замразяваш стоманата, след като ще трябва да използваш експлозиви?

— Знам, че слагате химикали в петрола, за да повишите естествената му топлина и да улесните протичането по пътя от Прудо. Ами, ако петролът бъде замразен по линията и я втърди? Подобно нещо не би ли причинило сериозна авария?

— Ако петролът замръзне, топлинното разширяване няма да е достатъчно, за да напука обвивката на тръбата, и ние можем да я почистим само за няколко месеца — отговори Линдстрьом, готов да разбие на пух и прах идеята на Мърсър. — Освен това забравяш някои други важни мишени в Аляска, като военновъздушната база „Елмендорф“ и поредицата от радарни проследяващи станции по северното крайбрежие. А новите производствени мощности в резервата? Две от тях вече работят и изпомпват суров петрол към залива Прудо, за да бъде транспортиран тук. — Анди отново запали цигара, когато му хрумна нещо. — Единствената мишена, която може да бъде взета на прицел в „Алиеска“, е депото за съоръжения във Феърбанкс, където има техника на стойност половин милиард долара.

Колинс сериозно се замисли върху тази вероятност.

— Каква е охраната там горе? — попита Мърсър. Трябваше да убеди поне единия от двамата в страховете си.

— Скъпите неща като диамантените бургии са заключени в сейф и се охраняват денонощно — отвърна Колинс. — Но кабелите са натрупани на големи купчини навън, готови да бъдат транспортирани на Северния склон.

Колинс прокара пръсти по плешивата си глава. Златният му пръстен от морската пехота отрази последните лъчи на залязващото слънце, които проникваха през прозореца.

— Предлагам да засилите охраната — каза Мърсър.

— Не разбирам какво биха направили — все още необезпокоен, отбеляза Линдстрьом. — Щом са докарали двеста и трийсет тона течен азот, явно са планирали нещо много по-мащабно, отколкото да откраднат резервни части от склад.

— Каква е твоята преценка? — Мърсър отново се опита да привлече вниманието му, като се надяваше, че директорът на оперативния център ще приеме по-сериозно предупреждението му.

— Тук, в пристанището, сме в безопасност. Заливът Прудо също е изолиран и не представлява логичен избор.

— И какво остава?

— Не много. Петролопроводът е твърде солиден за онова, което предполагаш. „Алиеска“ може и да е първостепенна мишена за терористични актове, и аз не изключвам тази вероятност, преди да отшуми кризата около резервата, но в използването на течен азот няма логика.

Мърсър се обърна към Колинс, надявайки се, че поне него е успял да заинтригува.

— Защо казваш, че пристанището е безопасно? Аз влязох безпроблемно.

— Ти все още си в списъка на гостите. Всички останали са отпращани. Временно спряхме дори редовните туристически посещения с автобуси. Освен по служебен път, няма друг начин да се влезе в пристанището. Оградите, активните и пасивните детектори и патрулите не позволяват на никого да се приближи на по-малко от километър от важните зони.

— Ти си се съсредоточил върху въпроса защо някой би внасял контрабандно течен азот в Аляска, Мърсър, но запитвал ли си се кой? — Макар че не вярваше в заплахата, Линдстрьом признаваше вероятността от терористичен акт.

— Знам кой — отвърна Мърсър.

— ПАПС? — попита Майк Колинс.

— Не. Те може и да си падат по подобни операции, но това не е по силите им.

— ПАПС? — повтори Анди, който не позна веднага името. — Чакайте малко. Това не са ли природозащитниците с големия изследователски кораб, хвърлил котва в залива?

— Да — отвърна Колинс. — Тук са от две седмици, бойкотират бензиностанциите на „Петромакс“, дават интервюта на армията от репортери, която ги преследва, и късат нервите на всички тук.

— ПАПС нямат нищо общо с това — заяви Мърсър. — Искат да спрат сондажните работи в Полярния резерват, но задачата е непосилна за тях. Бойкотът на бензиностанции е едно, но координирането на атака срещу „Алиеска“ е съвсем друго. Вижте какво, дошъл съм тук неофициално. Федералните агенти се занимават с разследването. Всъщност дойдох в Аляска въпреки изричната заповед на директора на ФБР. Но те търсят улики и забравят да наблюдават мишените. Изненадан съм, че никой от Бюрото не е идвал да разговаря с вас. Така става, когато имат прекалено много юристи и твърде малко хора с мозък в главата си.

— Спомена, че знаеш кой пренася незаконно течния азот. Кажи, кой е? — настоя Колинс.

— Бивш полковник от КГБ на име Иван Кериков. Имал съм работа с него. Той е абсолютно безмилостен и би убил, без да се поколебае дори за миг. По дяволите. Това ме подсети за нещо. Може ли да се обадя по телефона?

Линдстрьом кимна и Мърсър бързо набра номера — един от стотината, които бе запомнил.

— Полицията на Хомер. Говори началникът Маклафлин.

— Обажда се Филип Мърсър…

— Откъде знаеше, че „Джени IV“ няма да бъде там? — прекъсна го Маклафлин.

— Догадка.

— Дрън-дрън — избухна шефът на полицията. — На никого не му хрумват подобни догадки. Току-що промених причината за смъртта на Джери и Джон от нещастен случай на убийство. Като добавим и смъртта на Дейв Хелър, мъжа, когото намерихме в заседналата на брега лодка, това означава, че имаме три неразкрити убийства в град, където не е било извършвано убийство, откакто станах шериф. Искам отговори, по дяволите.

— Ще ги получиш веднага щом и аз ги науча. Съжалявам, но засега мога да ти кажа само това. Убийците обаче отдавна са напуснали града.

— Без майтап — иронично отбеляза Маклафлин. — Аз съм ченге в малък град, но това не означава, че съм глупак.

— Не съм казал такова нещо, но мисля, че разследването ти ще потръгне, ако разбереш къде е потопен „Джени IV“ втория път.

— Едва ли ще ми провърви. След като зет ми не успя да го намери, изпратих почти всички лодки от пристанището. Четирийсет корабчета, въоръжени със сонари за откриване на риба, не можаха да открият нищо. Трябва да са претърсили около четиристотин квадратни километра.

Мърсър си представи търсенето. Полупияни капитани и членове на екипажи, развълнувани от възможността да си играят на ченгета за един ден, които кръстосват напосоки водата, без да следват логична схема на издирване. Той предположи, че четиристотинте километра в действителност са били четирийсет, но нямаше смисъл да изтъква това. Маклафлин беше толкова ядосан, че всяка критична забележка би го накарала да изригне като вулкан. Мърсър не го обвиняваше, защото Маклафлин беше въвлечен в нещо толкова голямо, че не знаеше откъде да започне.

— Сериозно? — попита, опитвайки се гласът му да прозвучи смаяно, докато в същото време се замисли дали да не се обади на Дик Хена и да го помоли да изпрати в района щурмови плавателен съд срещу подводници, който има мощен сонар и може да открие „Джени IV“ още на първото преминаване. — Оценявам усилията ти. Ще ти се обадя, ако науча нещо.

Той прекъсна връзката, преди Маклафлин да успее да възрази.

— За какво говорихте? — подозрително попита Колинс.

— Може да излезе нещо, а може и да е отвличане на вниманието. Но преди две нощи „Джени IV“ е бил преместен от мястото, където бреговата охрана го е потопила. Извършителят е убил собственика на лодката, която са използвали.

— Мислиш, че е бил Кериков?

— Или той, или някой, работещ за него — отвърна Мърсър, опитвайки се да обуздае нарастващия си гняв. — Както вече казах, нямам право да бъда тук и да разговарям с вас двамата. Но животът ми беше застрашен. Аз съм единственият жив свидетел на намирането на „Джени IV“ и мисля, че Кериков няма да се спре, докато не умра. Единствената ми възможност за избор е да го изпреваря. Не искам да отнемам пълномощията на властите, но ако тук се случи нещо странно, бих искал да бъда уведомен.

— Нищо няма да се случи, но ще те държим в течение — отстъпи Линдстрьом.

Мърсър му каза името на хотела, където щеше да отседне. Беше споделил информацията, с която разполагаше, и само можеше да се надява някой да приеме сериозно предупрежденията му.

Двайсет минути по-късно той паркира шевролета пред хотела — голяма, облицована с дъски постройка, която бе виждала и по-добри дни. Сградата не беше най-хубавата в града, но го устройваше напълно. Мърсър се настани в стаята си, изкъпа се и вечеря сьомга в почти безлюдната трапезария. Фоайето също беше почти празно, затова реши да излезе и евентуално да поговори с активистите на ПАПС в града.

Мърсър не вярваше, че природозащитниците са замесени в контрабандата на течен азот, но искаше да опознае организацията отчасти заради собственото си разследване и отчасти, за да научи повече за Аги Джонсън, тъй като ПАПС, изглежда, беше важна част от живота и.

Мислеше за нея, откакто бе избягала от дома му. Отначало се опита да я избие от главата си, но не можа, и накрая се отказа. Аги не беше жена, която би забравил. За кратко време тя бе влязла под кожата му. Все още си спомняше особеното ухание на косите и и как погледът и омекна, когато видя превръзката на лицето му след удара с пистолет. Мърсър не вярваше в старата поговорка, че противоположностите се привличат, но от друга страна, не му се беше случвало такова нещо. Беше обиден и озадачен, че Аги не му се обади. Бяха станали твърде много неща, за да си позволи да се разсейва с мисли за нея, но въпреки това искаше да научи повече за живота й. Много повече. Всичко.

Мърсър тръгна по Норт Харбър Драйв, успоредно на пристанището за лодки. Слънцето беше залязло и в мрака се разнасяше шумът от прибоя на вълните. Уличните лампи хвърляха мъгляви отблясъци върху тротоара. Въздухът бе натежал от соленото ухание на океана. Макар че по улиците имаше доста хора за град с население само три хиляди души, в атмосферата се долавяше усещане за самота, каквото се чувстваше в цяла Аляска с изключение на големите населени места, Мърсър забеляза сигналните светлини на голям плавателен съд и предположи, че това е „Надежда“.

Най-после видя бар, който изглеждаше обещаващ. Рекламните неонови светлини пронизваха тъмнината с ярки цветове. Отвътре се разнасяше кънтри музика. Мърсър влезе и огледа помещението.

Барът се намираше на едно стъпало под дупка в стената. Подът бе застлан с осеян с дъвки килим, който беше толкова изтъркан, че приличаше на бетон. Стените бяха пожълтели от цигарения дим, надвиснал във въздуха като смог. Около бара имаше места за двайсетина души и когато се приближи, Мърсър видя, че повърхността му е изпъстрена с издълбани инициали. Като всички останали, заведението разчиташе на ефектни трикове, за да привлича клиенти, и в случая това беше да се обезсмъртиш, като издълбаеш името си на плота. В помещението имаше десетина маси, малък дансинг и още по-малка естрада за оркестър, макар че музиката се разнасяше от тонколона до входа. Барът беше пълен до половината.

Мърсър предпочиташе водка с лимонов сок, но на подобно място човек пиеше или бира, или чисто уиски. Затова си поръча бира и седна на високо столче в ъгъла, до мъж, който приличаше на рибар, като се имаха предвид размерите му и гумените му ботуши. Барманката се наведе, когато плъзна бирата към Мърсър, предоставяйки му отлична гледка към прелестите, които едва съумяваше да скрие под блузата с голямо деколте. Той и се усмихна.

— Ти от нас ли си, или от тях? — без предисловие попита мъжът до Мърсър.

— Зависи кои сме ние и кои са те. — Мърсър не можеше да разбере дали човекът е нормален.

— Те са онази екологична организация и тълпата репортери с тях. — Мъжът кимна към доближените една до друга маси до стената и десетината души, образуващи недостъпна общност. — А ние сме всички останали.

— Повярвай, аз съм един от нас. — Мърсър улови чувството за хумор на непознатия. — Аз съм минен инженер. А ти?

— Работя на борда на един от корабите, които насочват танкерите да излязат от залива Принц Уилям — отговори мъжът и отпи от бирата си. — Казвам ти, не проумявам как се издържат тези демонстранти. Плащат ли им да се бъркат в живота на другите хора?

— Ще се изненадаш, ако разбереш колко щедро са финансирани повечето природозащитни организации. И поне един от членовете е баснословно богат.

— И аз мисля така. Мързеливите се чувстват виновни, затова се грижат никой друг да не печели пари.

— Признателността на съвременните аристократи — измърмори Мърсър и погледна групата.

Не беше трудно да определи кой е журналист и кой член на ПАПС. Репортерите имаха безмилостен, циничен поглед, придобит от опит или престорен, който беше присъщ за представителите на тази професия. Природозащитниците обикновено бяха млади, невъздържани и усмихнати и приличаха на членове на спечелил победа колежански футболен отбор и приятелките им. В тях имаше някаква детска невинност и силно чувство за другарство, което ги обвързваше много по-здраво от обикновеното приятелство. Те бяха кръстоносци, братя по оръжие, сражаващи се в свещена мисия.

— Какво знаеш за тях? — обърна се Мърсър към съседа си, който като повечето жители на Аляска с готовност разговаряше с непознати.

— Не много. Само знам, че не ги искам в моя град. Тук са от няколко седмици заедно с репортерите. Журналистите си пъхат носа навсякъде, поучават ни за това и онова и се държат с нас като с кретени. А демонстрантите са още по-неприятни.

Членът на екипажа на придружителния кораб започна да разказва за преобърналата се цистерна, когато вратата се отвори и в бара нахлу студен въздух. Мърсър се обърна и видя, че голяма група усмихнати хора прекрачват прага. Девет мъже и пет жени.

Изобщо не се изненада, когато я видя. Беше логично тя да е в Аляска. Най-големият протест на организацията и се провеждаше във Валдиз и корабът им бе хвърлил котва в залива. Нямаше причина тя да не участва в акцията. А барът се намираше близо до обществените докове, където бе видял завързани няколко гумени лодки „Зодиак“ на ПАПС. Докато я гледаше, Мърсър се запита дали неговото присъствие там е случайно, както искаше да вярва. Или бе отишъл точно в този бар, надявайки се, че ще я намери там? Макар че от една страна очакваше появата й, той не беше подготвен за пристигането й.

Аги Джонсън не го видя. Лицето и сияеше. Групата веднага се отправи към масите, заети от членовете на ПАПС и раболепните репортери. Аги беше облечена в широк зелен анорак както в деня, когато за пръв път я бе видял в университета „Джордж Вашингтон“.

Мърсър я проследи с поглед и чу радостните викове на приятелите й, когато младата жена се присъедини към тях. Очевидно не я бяха виждали известно време и присъствието и беше причина за празничното им настроение. Той я наблюдава още няколко минути и после рязко се обърна, ядосан на себе си, че се държи като нещастно влюбен ученик, страдащ за края на лятното си увлечение.

— Господи — възкликна съседът му. — Готов съм и да пострадам, но да пипна онази кукла.

Мърсър погледна и видя, че Аги е съблякла анорака си и е останала по тясно черно поло. Той предполагаше, че събеседникът му предпочита по-закръглени жени, но и непознатият бе доловил съблазнителността на Аги Джонсън.

— Мисля, че едното не може без другото — мрачно отбеляза Мърсър.

Той изпи две бири и се приготви да си тръгне. Барът се бе напълнил. Оркестърът се оттегляше на първата си почивка и осветлението бе засилено. Неколцина местни жители се бяха приближили до масата на ПАПС и се бяха опитали да поканят жените на танц, но на всичките им бе отказано с безучастни, жестоки, надменни усмивки. Аги имаше най-много ухажьори и макар и по-любезни, отказите и не бяха по-малко категорични.

Един от активистите на ПАПС, великан с черна брада, който изглежда беше водач на групата, като се имаше предвид почтителното мълчание, настъпило, когато стана, вдигна чашата си за наздравица.

— За Брок Холт, замърсител на околната среда, който си получи заслуженото.

Погледът му обходи групата, търсейки реакция. Очите му блестяха от фанатична убеденост и от няколкото чаши бира. Никой не знаеше, че е бил на онази усамотена отбивка на магистралата заедно с Ян Верховен. Дори обръгналите на всичко репортери останаха стъписани от неуместните му думи.

Младежът не чака дълго.

— Какво каза, да ти го начукам? — пиянски изрева някой от отсрещната страна на бара, през десетина стола от Мърсър.

— Не говорех на теб — заплашително отвърна природозащитникът.

Изведнъж въздухът в помещението сякаш се сгъсти. Барманката протегна ръка към телефона, за да се обади на полицията. Съпротивата на тримата пазачи на нощния клуб щеше да бъде бързо преодоляна, ако играта загрубееше.

— Брок ми беше приятел. — Местният жител се изправи, като се олюляваше. Той фъфлеше, но чувствата му бяха ясни като кристал. Беше облечен в син анорак с емблемата на „Петромакс“ от лявата страна.

— Тогава трябва да си доволен като нас, че той вече не разнася отрова из щата — подигравателно се изсмя активистът. Аги се опита да дръпне приятеля си да седне, но той я блъсна. Беше твърде пиян, за да разсъждава какво говори и къде се намира.

Противниците тръгнаха един срещу друг. Посетителите се разделиха на два лагера и разместиха столовете си. Конфликтът между природозащитниците и местните жители назряваше, откакто ПАПС бяха пристигнали във Валдиз, и след още няколко разгорещени обиди барът се взриви. Всяка страна смяташе, че е права. Еколозите знаеха, че се борят за спасяването на планетата, а местните хора предпочитаха да запазят средството си за препитание. Репортерите се скриха зад масите, като злорадо наблюдаваха мелето.

Очевидно само трийсет от местните жители искаха да се включат в свиването. Останалите хукнаха към вратата. Почти всичките двайсет и пет членове на ПАПС изгаряха от желание да се бият, включително и няколко жени. Отначало Мърсър изпита желание да се разкара оттам, но когато тълпата го понесе към изхода, осъзна, че не може да остави Аги, без да се увери, че тя е в безопасност. Затова се обърна и си проправи път обратно към бара, като разблъскваше паникьосаната тълпа.

Мърсър чу писъка и на фона на виковете, крясъците, сумтенето, звъна на строшено стъкло и трясъка на мебелите. Аги бе притисната до отсрещната стена. Червените сценични светлини проблясваха по бледото и лице, на което беше изписана болка. Смугъл мъж в черно кожено яке държеше ръцете и над главата. Кожата му блестеше от пот. За да стигне дотам, Мърсър трябваше да заобиколи пет-шест биещи се двойки, като ги блъскаше, без да поглежда кой е потърпевшият.

Някой заби юмрук в корема му, а друг го удари в челюстта. Мърсър се претърколи, давайки си няколко минути почивка. Един от привържениците на ПАПС го нападна. Мърсър му позволи да се приближи, като го преценяваше с опитно око. Щом нападателят замахна, Мърсър отстъпи назад и юмрукът на мъжа профуча покрай брадичката му. Тогава сграбчи протегнатата му ръка и му нанесе серия удари. Няколко от ребрата на природозащитника изпукаха.

Мърсър мина покрай падащия природозащитник и се насочи към мъжа, който бе хванал Аги. Нападателят бе освободил едната си ръка, за да пъхне пръсти между краката й. Раменете му бяха прегърбени, за да се пази от безрезултатната и съпротива. Мърсър блъсна двама биещи се мъже, изпречили се на пътя му, и стигна до Аги само шейсет секунди след като сбиването бе започнало.

Ако атаката срещу нея не се превръщаше в опит за изнасилване, Мърсър може би щеше да я остави да изпита последиците от действията си. Тя си играеше с живота на другите хора, без да се интересува какъв е залогът за жителите на Валдиз. Подобни протести бяха предназначени за медиите. ПАПС не бяха в Аляска, за да накарат хората да се замислят за опазването на околната среда, а да привлекат вниманието на света върху съществуването си. Интересът им към Валдиз щеше да продължи само докато възбудеха любопитството на медиите, и после щяха да отидат другаде. Но мъжът, който държеше Аги, бе направил грешката да се опита да задоволи перверзните си желания.

Мърсър грабна полупълна бутилка бира от една от няколкото непреобърнати маси, като все още се надяваше, че мъжът, приковал Аги, не е чак толкова сластолюбив. Тя искаше да участва в Зелената революция и това беше нейната реалност — да се разруши съществуващото и после да се тревожи за последиците. Мърсър строши шишето в главата на мъжа, който се строполи на пода.

Аги загуби равновесие и започна да се свлича на земята. Очите и се отвориха широко, когато позна Мърсър.

— Какво прави тук добро момиче като теб? Няма значение. Да се махаме, по дяволите. — Мърсър я хвана за китката и я изведе през задната врата точно когато полицаите нахлуха в бара. Докато бягаха, той забеляза, че почти всички активисти на ПАПС все още се бият. Подът на нощния клуб бе осеян със зашеметените тела на най-смелите граждани на Валдиз.

Уличката зад бара беше оскъдно осветена и контейнерът за боклук до изхода беше препълнен. Аги се опита да спре, но Мърсър искаше да се отдалечи колкото е възможно повече от бара. Нямаше намерение да прекара нощта в градското отрезвително отделение заедно с група пияни противници, чиято битка съвсем не бе приключила. Затова я повлече към осветена улица на една пряка от заведението.

Щом стигнаха до кръга светлина на улична лампа, Аги дръпна ръката си.

— Какво търсиш тук, по дяволите?

— Няма за какво да ми благодариш.

— Отговори.

— Бях на подходящото място в подходящия момент. Ако искаш да се върнеш, моля, заповядай. Убеден съм, че онзи тип с удоволствие ще ти се нахвърли отново — ядоса се Мърсър.

— Да ти го начукам.

— Довиждане, Аги. — Той тръгна и изпита облекчение, когато тя го настигна и го хвана за ръкава.

— Съжалявам. Не ме интересува защо беше там тази вечер, но съм ти благодарна. — Аги го погледна. Очите и искряха като скъпоценни камъни.

Повече от всичко на света Мърсър искаше да я целуне. Но вместо това се обърна и продължи да върви. Не обичаше да бъде така объркан и естествената му реакция беше да си тръгне, сякаш отдалечаването от нея щеше да изтрие болката в сърцето му.

— Мърсър, чакай! — Аги отново го настигна и закрачи до него. Без да пророни дума, той съблече якето си и го наметна на раменете й. Тя се сгуши в дрехата, сякаш беше любимото и детско одеяло. — Трябва да поговорим.

— Не мисля така.

— Познавам човека, който нахлу в дома ти.

— Досетих се — монотонно отвърна Мърсър, доволен, че Аги не е отбегнала другия въпрос, който го измъчваше от онази нощ. — Не бях виждал човек да посреща така смъртта. На лицето ти не бяха изписани страх или възмущение, а личеше, че го познаваш.

Мърсър може и да бе очаквал първото и откровение, но не беше подготвен за второто.

— Той работеше за баща ми.

— Какво? — Мърсър спря и я обърна към себе си.

— Да. Вчера попитах баща ми. Отговори ми, че Бърт Манинг не работи за него от няколко месеца.

— И ти му повярва?

— Да. Всъщност не. Може би. Не знам.

— Аги, тук става дума за човешки живот, и по-точно за моя.

— Баща ми знаеше в колко часа съм била в дома ти. Единственият начин да знае това е, ако Манинг му го е съобщил, преди да нахлуе в къщата ти, за да се опита да те убие. Следователно не е преставал да работи за него. — Аги млъкна за миг. Беше на път да се разплаче. — Не мога да повярвам. Баща ми е чудовище, но никога не би поръчал да убият някого, най-малко пък теб. Вие сте приятели. След разговора си с него бях толкова уплашена, че не знаех какво да мисля, затова дойдох тук два дни по-рано.

— Аги, направи си услуга и се махни от Аляска, по дяволите. Тук не си в безопасност.

— Тук съм в по-голяма безопасност, отколкото бях във Вашингтон.

Те отново тръгнаха.

— Манинг не е преследвал теб, а мен, и мотивът му няма нищо общо с баща ти. Прибери се вкъщи.

— Какво общо има всичко това с присъствието ми в Аляска?

— Повече, отколкото мислиш, но нямам време да ти обяснявам. — Мърсър бе овладял емоциите си, затова, когато отново заговори, в гласа му не прозвуча огорчението, което изпитваше. — Ти и твоите приятели от ПАПС трябва да си съберете багажа и да отидете другаде.

— Никой от нас няма да си тръгне, докато не си свършим работата — заяви Аги.

— Ако искате да се завързвате за дървета и да организирате походи, чудесно, но тук умират хора и се опасявам, че всичко още не е свършило. Не разбираш ли, че ще се забъркаш в нещо по-опасно от сбиването в бара? Животът ти не е ли по-ценен от вдигането на шум за опазването на околната среда? Баща ти няма нищо общо с нападението в дома ми, Аги. Опитът за покушение беше координиран от бивш агент на КГБ на име Иван Кериков. В момента той е в Аляска и вече уби четирима души, трима от които бяха мои приятели.

— Но татко знаеше кога точно съм била при теб — настоя тя.

Двамата се бяха върнали на доковете, където тълпа активисти на ПАПС се бяха събрали около двете големи гумени лодки „Зодиак“. От смеха им се подразбираше, че само неколцина от тях са били арестувани и никой не е пострадал сериозно в сбиването. Мърсър предположи, че снизходителността им се дължи на присъствието на репортерите. Убеждението му, че те са като група колежани, тръгнали да се забавляват, се затвърди. Той спря, когато навлязоха в сенките на складовете, и се вгледа малко по-критично в природозащитниците. Изглеждаха твърде спокойни и нещо в този факт започна да тормози съзнанието му.

— Е, ето ги твоите приятели. Знам, че няма да се вслушаш в съвета ми, защото си твърдоглава, но искам да внимаваш.

— Мърсър, аз…

— Бъди предпазлива. — Той се обърна и изчезна в мрака толкова бързо, че я изненада.

Миг по-късно Аги се присъедини към приятелите си и започна да се смее заедно с тях, докато се хвалеха със смелостта си в сбиването. След това се качиха на гумените лодки и отплаваха към „Надежда“. Аги се взираше в мрака, надявайки се да види Мърсър да я наблюдава, но той бе изчезнал.

Докато групата се настаняваше в лодките, ги наблюдаваше друг човек, скрит в сенките. Той вяло масажираше пениса си, докато гледаше как Аги прекрачва в лодката. Джинсите и се опънаха по стройното и тяло, докато скачаше на „Зодиак“.

„Задникът и е като на момче“ — помисли Абу Алам и докосна цицината на главата си, където го бяха ударили с бутилка. Тази вечер не можа да отмъсти на мъжа, защото Кериков чакаше доклад за действията на ПАПС, но запомни добре лицето му. И след като го премахнеше, никой нямаше да му попречи да провери дали задникът и наистина е толкова стегнат, колкото изглежда.

На борда на „Надежда“

Дървената стълба на изследователския кораб можеше да се спуска от главната палуба до водата като средновековен подвижен мост. Мъжете и жените чакаха в двете гумени лодки, развълнувани като саксонци мародери, изгарящи от нетърпение да щурмуват нормански замък, готови веселбата им да продължи на борда на „Надежда“. Аги се качи по стълбата, като внимаваше да не се подхлъзне на стъпалата, влажни от хладната мъгла.

През последните няколко стъпала я пренесе едър студент от Норвегия, десет години по-млад от нея, който се засмя, когато я пусна на палубата с галантен жест. Косата му беше почти толкова бяла, колкото зъбите. Тя също опита да му се усмихне, но изведнъж всичко и се стори нереално, сякаш не трябваше да бъде там и това вече не беше нейният свят.

Безпокойството я завладя, когато влезе в главния салон. Аги се зарадва на топлината, струяща от вентилаторите, и едва тогава осъзна, че е с якето на Мърсър. Доближи яката до носа си и вдъхна аромата на износена кожа, следи от мускусен одеколон и непогрешимия мирис на мъж. Уханието беше приятно и успокояващо. Аги съблече якето и виновно го хвърли на стола, сякаш хората около нея можеха да отгатнат какво изпитва.

Чувстваше се отдалечена от веселието, което избухна с нова сила, едва-едва погледна бутилката бира, която сложиха пред нея, и изпита досада от оживеното бъбрене на природозащитниците. Запита се дали не е отсъствала твърде дълго и не се нуждае от малко време да се аклиматизира към бурния им начин на живот. Или се бе променила, откакто за последен път беше на борда на „Надежда“, когато беше част от това голямо семейство?

Случилото се действително и се бе отразило — смъртта на Бърт Манинг и евентуалното участие на баща и. И Мърсър. Тя разсеяно прокара пръсти по грапавата материя на якето му и установи, че кожата е осеяна с белези и е загрубяла като тази на собственика си.

Бе се почувствала абсолютно безсилна, когато мъжът в бара я сграбчи и започна да я опипва. Можеше да я изнасили и тя се съмняваше дали някой щеше да забележи това в суматохата. И после неочаквано Мърсър се озова там като герой в блудкав сантиментален роман, каквито четеше като малка. Аги нямаше представа как бе попаднал в бара, но му беше благодарна, макар че не го показа. Беше и трудно да овладее противоречивите чувства, които този мъж предизвикваше у нея. Мърсър я привличаше с неустоим магнетизъм, но въпреки това, когато бяха заедно, успяваше да я вбеси само с няколко думи или дори с поглед.

Тя се запита дали се заяжда с него заради нерешителността си да изгради стена между тях. Знаеше, че дори не трябва да мисли за Мърсър в тази светлина. Нали обичаше Ян и се надяваше един ден да стане негова съпруга? Аги нямаше отговор на тези въпроси, преследваше я само неясно усещане, че се забърква в нещо, което не е по силите й.

Запали цигара и стана, без да обръща внимание на веселието и бирата. Ян не беше на борда на „Надежда“, когато Аги пристигна във Валдиз. Беше редно да го посрещне вместо да се включи в купона. Не го беше виждала от месец и би трябвало да очаква с нетърпение срещата им. Но в момента не изпитваше нищо.

Все пак тръгна към голямата каюта на Ян, проклинайки се заради липсата си на решителност. Винаги бе знаела какво иска и го бе постигала. Но сега? „Колко досадно“ — помисли Аги, потропа плахо на вратата и влезе, без да чака отговор.

Ян седеше зад бюрото. Беше облечен в дебел пуловер, въпреки че в каютата беше топло. Очевидно беше на борда отскоро, защото инак щеше да се преоблече, тъй като не понасяше горещината. На бюрото бяха разхвърляни листове и той съсредоточено се бе навел над тях. Нервно написа нещо и най-после вдигна глава. Усмихна се, когато видя, че на прага стои Аги, която се бе скрила отчасти зад вратата, сякаш очакваше наказание.

— Аги! Господи, колко се радвам, че те виждам. — Той стана, разтвори ръце, притисна я до себе си и долепи устни до нейните, а когато тя не реагира, леко отстъпи назад. — Какво има, мила моя?

— О, Ян. — Тя млъкна, защото не беше сигурна какво не е наред. — Толкова се уплаших тази вечер. Чу ли за сбиването в бара?

— Да, казаха ми. Хайнц и Пиер ще бъдат задържани до сутринта по обвинение в пиянство и нарушаване на обществения ред. Някой спомена, че едва не са те изнасилили, но местен жител успял да те изведе през задната врата. Трябва да е било ужасно.

— Да — отговори Аги, изпитвайки облекчение, че Ян не подозира какви мисли се въртят в главата й.

— Не знаех, че ще дойдеш по-рано в Аляска. Щях да те посрещна в Анкъридж. Защо не ми се обади? — Верховен се вторачи в невероятните и смарагдовозелени очи.

— И аз не знаех. Реших да дойда ей така, изведнъж. — Аги не спомена за паниката, която бе предшествала заминаването и от Вашингтон.

— Е, няма значение. Радвам се, че си тук. — Ян и се усмихна. Дрезгавият глас издаде намеренията му.

— Моля те, Ян, не тази вечер. Знам, че не съм те виждала отдавна, но не се чувствам добре. Имам усещането, че съм омърсена. Онзи мъж… — Гласът и постепенно заглъхна.

— О, скъпа, нямах предвид това. Е, донякъде. Но слушай, тук ще стават големи неща. Искам да ги видиш и да участваш в тях.

Предупреждението на Мърсър изведнъж проблесна в съзнанието й.

— Какви неща, Ян?

— Скоро ще нанесем истински удар на фашистката корпорация, чиято алчност съсипва планетата.

— Баща ми включен ли е? — Нямаше намерение да защитава баща си, но тонът и беше груб и обвинителен.

— Говорихме за това — каза Верховен и вдигна ръце, сякаш се предпазваше от физически удар. — Мислех, че разбираш — баща ти е един от нашите най-жестоки врагове. „Петромакс“ е сред най-безмилостните експлоататори в света. Смятах, че нямаш възражения срещу онова, което правим. Безброй пъти си казвала, че искаш да му го върнеш. И сега имаш тази възможност. Пред прага сме на нещо голямо, което ще спаси Аляска и може би останалата част на земното кълбо. През следващите няколко дни ще принудим хората да живеят без петрол, Аги. Не знаеш ли какво означава това?

— Не, Ян. Какво означава? — троснато отвърна тя. Обаянието му вече не и въздействаше. Аги за пръв път го видя такъв, какъвто беше в действителност, а не какъвто искаше да го вижда. „Какво направи Мърсър с мен?“ — запита се безпомощно.

— Ще разбереш, когато приключим. Ще видиш. Ще спасим планетата от най-големия и бич, жаждата и за петрол.

Аги отново се замисли за думите на Мърсър.

— С какво ще го замените?

— Моля? — нежно попита Ян.

— Ако блокирате петрола на света, как ще снабдявате с енергия училищата и болниците и ще осигурявате работа на милионите хора, които зависят от петрола, за да си изкарват прехраната? — попита Аги и се освободи от прегръдката му.

— Няма да блокирам запасите от петрол на света, а ще го превърна в такъв отблъскващ източник на енергия, че никой няма да иска да го използва.

— Какви ги говориш?

Той отново я взе в обятията си, притисна възбудения си пенис до тялото и и трескаво плъзна ръце по гърба й.

— После, Аги. — Верховен впи устни във вдлъбнатината в основата на шията й. Езикът му пъргаво галеше една от най-чувствителните и зони.

— Ян, моля те. Казах ти.

Той не обърна внимание на молбите й.

— Не съм те виждал отдавна, Аги. Желая те. Верховен я поведе към спалнята. Аги му се остави, макар че можеше да се възпротиви. Дори да бе усетил, че тялото и е сковано, Ян с нищо не показа това. Той нежно я сложи на леглото.

— Колко си красива — промълви Верховен. Лицето му беше зачервено от страст.

— Ян, моля те, недей — прошепна тя. Защо се случваше това? Защо го позволяваше? Колкото и да искаше да го спре, нещо и подсказваше, че му е задължена. Но веднага щом тази мисъл и хрумна, тя я отхвърли. Не му дължеше нищо.

Той разкопча копчето на джинсите и и бавно смъкна ципа.

Аги не понечи да му помогне, нито се опита да му попречи. Тялото и добре познаваше ръцете му, които галеха бедрата и гърдите й. Наистина ли не му беше длъжница? Те бяха любовници почти от година. Редно беше да се любят.

Ян се съблече и след миг проникна в нея болезнено, защото тя не реагираше на ласките му. Верховен обаче сякаш не забелязваше това и тласкаше силно, затворил очи. Стигна до оргазъм и притисна глава до рамото й.

Аги се почувства омърсена.

Мърсър се върна в хотела в полунощ. Съзнанието му беше ясно, а бурните емоции отпреди час — овладени. Беше премръзнал до мозъка на костите си. Тъй като даде якето си на Аги, трябваше да върви до хотела само по риза, а времето беше много студено. Замисли се дали да не се изкъпе, но погледна часовника си и реши, че е по-добре да се обади по телефона, а сетне да се погрижи за потребностите на тялото си.

Набра номера и се изненада, когато от другата страна на линията отговориха едва след четвъртото позвъняване.

— Какво? — изръмжа гласът.

— Добър вечер, Дик. Обажда се Мърсър.

— Господи, Мърсър, къде си, по дяволите? — избухна Хена.

— Изпратил съм специалните части да те търсят.

— Я стига, Дик, В хотел „Уилард“ съм, където ме остави — невинно отговори Мърсър.

— Много смешно. Ще получиш сметката за алкохола, който Хари отмъкна от хотела. А сега, кажи къде си.

— Във Валдиз, Аляска.

— Казах ти да не ходиш там, по дяволите. Да не си глух?

— Престани, Дик. Латимериите са пълни с хайвер. Риболовът е невероятен.

— За твоя информация, латимериите живеят само в Индийския океан.

— Затова все още не съм уловил нито една — засмя се Мърсър. — Мислех, че не използвам подходяща стръв.

— Добре, в Аляска си — примирено каза Хена. — Какво научи?

— Още нищо конкретно, но имам определени подозрения. Между другото, къде си, Дик?

— В Белия дом заедно с президента и секретаря на енергетиката. Искаш ли да говориш с някого от тях?

— Кажи на Кони да хвърли удобните обувки, които носи, и да се качи на високи токчета.

Мърсър чу характерния смях на Кони ван Бурен и разбра, че Хена е включил високоговорителя на мобилния си телефон.

— Как вървят нещата с дъщерята на Макс Джонсън? — подвикна Ван Бурен. — Видях ви да излизате заедно от приема.

— Знаеш какви са взаимоотношенията ми с жените, Кони — ухили се Мърсър. — Тя ме мрази и в червата. Виж какво, Дик, искам една услуга.

— Какво има?

— Чувал ли си за ПАПС? Природозащитната организация. Мисля, че се готвят да направят нещо тук.

— Не се занимаваме с тях, Мърсър. Разследваме участието на Кериков в случващото се. ПАПС не се вместват в случая.

— Преди малко присъствах на сбиване между тях и местни жители в един бар. Момчетата на ПАПС действаха като обучени войници. Съвсем не приличаха на любители на природата.

— Ако слушаше, щях да ти кажа, че открихме Иван Кериков — възкликна Хена. — Изглежда работи с някакви типове от Близкия изток, а не с група радикали с попечителски фондове.

— Какво научихте? — И последните следи от веселие изчезнаха от гласа на Мърсър.

— Проследихме фалшивия му паспорт до хотел „Холидей Ин“ в Анкъридж. Наел е две стаи, апартамент за себе си и още две стаи, вероятно за телохранителите си. Персоналът си спомни, че трима от пазачите, които са араби, и мъж, отговарящ на описанието на Кериков, са напуснали хотела преди два дни. Времето съответства на изчезването на Хауард Смол. За съжаление ги изпуснахме. Сутринта нахлухме в хотела, но те бяха заминали преди два часа.

— По дяволите. Разбрахте ли дали се е обаждал на някого?

— Опасявам се, че и тук стигнахме до задънена улица. Обаждал се е, но на частна телефонна централа в Ню Йорк.

— И какво?

— Звъниш там и те свързват с друга линия. Така проследяването стига до частната телефонна централа, а не до човека, с когото си говорил. КГБ използваха този метод години наред в Съединените щати.

— Мамка му — прошепна Мърсър. — Все още нищо не се връзва. През последните два месеца в Аляска са внесени незаконно над двеста тона течен азот. На Кериков ще му трябват повече от няколко араби и двама телохранители, за да направи нещо с него.

— И смятате, че ПАПС са замесени? — чу се характерният глас на президента, който следеше разговора.

— Да, господин президент. Нямам доказателства, но тази организация е много подозрителна.

— Какво искаш да направим? — попита Хена.

— Да претърсите кораба им и да разберете дали течният азот е на борда, да проверите дали имат специални хладилници, където биха могли да го съхраняват. Арестувайте ги всичките, ако намерите дори машина за сладолед. Сигурен съм, че са замесени.

— Не мога да ходя насам-натам и да залавям кораби, които пътуват под чужд флаг, Мърсър.

— Я стига, Дик. Ти контролираш проклетото ФБР. Ще измислиш начин да качиш хората си на борда на „Надежда“. Използвай прикритието на санитарни инспектори, които проверяват за бразилска срамна въшка. Каквото ти хрумне.

— Ако грешиш, ще ти скъсам задника — заплаши го Хена.

— Мислех, че ще го сториш, защото съм отишъл в Аляска.

— Добре. Какво друго знаеш?

— Нищо. А може би всичко. Научих, че Бърт Манинг е работил за Джонсън. И Джонсън е знаел точно в колко часа ще бъде извършено нападението в дома ми.

— Какви ги говорите? — Президентът мигновено усети скандала. Преди малко бе играл голф с Макс Джонсън.

— Не знам, сър, но говорих с дъщеря му и този факт много я е уплашил.

— Мърсър — намеси се Кони ван Бурен, — сериозно ли смяташ, че Джонсън е замесен? Той може да загуби много повече в Аляска от всеки друг.

— Съгласен съм с теб, Кони. Затова все още не съм сигурен дали е замесен. Това беше само информация, която научих и исках да ви предам.

— Ще проверим „Надежда“, но искам веднага да се върнеш във Вашингтон — прекъсна го Хена.

— Добре, Дик — сериозно каза Мърсър, — но искам да бъда в екипа, който ще се качи на „Надежда“.

— Операцията е на федералните власти. Ти си цивилно лице.

— Имай доверие на цивилните. Аз ти дадох следа, докато твоите двеста агенти, които си изпратил да слухтят из щата, не са открили нищо.

— Доктор Мърсър, аз ще се погрижа да участвате в операцията, но само като наблюдател. — Тонът на президента беше хладен и безстрастен. — Но искам лично да гарантирате, че след това ще се качите на първия самолет за Вашингтон.

— Можете да ми имате доверие.

Ричард Хена затвори мобилния си телефон и се облегна на креслото. Двамата с Кони ван Бурен седяха пред президента в Овалния кабинет. Макар че бяха облечени във всекидневни дрехи, обстановката беше официална.

Бяха там от два часа и обсъждаха осъществяването на новата енергийна политика на президента и участието на Хена, който трябваше да се погрижи всичко да мине гладко. Никой от вътрешните хора във властта във Вашингтон не беше толкова наивен, за да мисли, че предложението на президента няма да има сериозни последици както в национален, така и в международен мащаб. Петролните компании и природозащитните организации не бяха единствените участници, които се чувстваха застрашени от прекратяването на вноса на петрол.

Много страни производители на петрол виждаха в този ход поредната стъпка в плана на Америка да съсипе начина им на живот и затова се събираха в Лондон. Войнствените групировки в ОПЕК можеха да заплашват и да притискат Съединените щати, защото все още държаха мощно икономическо оръжие. Тримата души, седнали около голямото бюро, трябваше да се погрижат евентуалните репресивни мерки да не стигнат до бреговете на Америка.

— Кучият му син — изруга Хена, приближи се до вграденото в стената барче, наля си щедра доза шотландско уиски и го изпи на една глътка.

— Защо говориш така? — попита Кони.

— Мърсър знае повече от нас. Кълна се в Бога, че предизвиква тези кризи само за да ме злепостави — уморено отговори Хена. — Мисля, че не се справихте много добре, господин президент.

— Защо?

— Защо? Той може настина да изпълни заповедта ви и да се прибере вкъщи, а ние да загубим най-добрия си човек в Аляска.

— А агентите ти? — попита Кони.

— Изпратих двеста агенти, които не откриха нищо. Поръчах да следят пратките на „Федекс“, в случай че някой пакет изглежда подозрителен. Ето колко съм отчаян. Само за два дни Мърсър ни насочи към повече следи, отколкото целият ми персонал в Аляска. Никой от хората ми няма неговата научна подготовка, нито нюха да съзира връзка между нещата като него. Мърсър знае какво може да се направи с течния азот и за какво може да се използва, докато моите нетърпеливи момчета с къси подстрижки и държане на бейзболисти са готови само да ритат врати и да разбиват глави. Те не умеят да свързват фактите като Мърсър. Той е най-ценната ни придобивка в Аляска и ако реши да се прибере вкъщи, може всички да платим цената за това.

— Дик, аз познавам Мърсър по-отдавна от теб — намеси се Кони ван Бурен. — Не мислиш ли, че му оказваш прекалено голямо доверие?

— Ти не участва в кризата в Хавай, Кони — каза президентът. — Мърсър вече не може да ме изненада с нищо. — Той се обърна към Хена. — Мислиш ли, че са основателни подозренията му към ПАПС и Макс Джонсън?

— Към ПАПС може би. Водачът им е патологично копеле — отвърна Хена. — Но не и към Джонсън. Той е лоялен.

— Дик — сериозно рече президентът, — и двамата познаваме Филип Мърсър. Той ми спаси кожата в инцидента в Хавай. Вярвам му, щом изпитва подозрения. Проучи Макс Джонсън. Тихомълком.

Валдиз, Аляска

До зазоряване оставаха няколко часа и нощното небе беше черно. Дори звездите изглеждаха необичайно далечни и студени в безмълвния космос. Градът също бе притихнал. Единствено лекото плискане на вълните и свистенето на вятъра от време на време през хлабаво завързаните въжета обезпокояваха нощта. Беше почти четири сутринта — времето, когато хората и всички други дневни същества бяха отпаднали и немощни. Макар че разполагаше с електрическо осветление и сложни технологии, човекът все още се страхуваше от този час на денонощието и се криеше от него, както първобитните му прадеди бяха правили преди цяла вечност. Това беше часът на Иван Кериков.

Нощната тишина бе нарушена от настойчиво бръмчене, приближаващо се към града от север. Бръмченето се превърна във вой и после в гърления рев на двата шестцилиндрови двигателя на „Чесна 310“. Светлините му блеснаха в мрака. Пилотът се обади по радиопредавателя и автоматичното осветление на летището във Валдиз блесна, очертавайки единствената писта, дълга две хиляди метра.

Колесникът на самолета докосна асфалта. Човек с фенерче направи знак на пилота да се приближи до хангарите, където чакаше група хора. Дъхът им наподобяваше цигарен дим в студа преди зазоряване.

Пилотът изключи двигателите и над летището отново се възцари тишина. След няколко минути вратата се отвори и от частния самолет слезе Кериков. Лицето му беше изнурено, но светлосините му очи бяха запазили убийствения си поглед.

— Верховен? — извика той.

Ян излезе напред от групата мъже и тръгна към самолета, осветявайки с фенерчето си мокрия сребрист асфалт. Той бе пристигнал на летището малко преди самолетът на Кериков да кацне, оставяйки Аги да спи на борда на „Надежда“.

— Готов си. — Това не беше въпрос, а твърдение.

— Да, всичко е готово — отговори Верховен. — И имам добра новина. Установихме, че разузнавателните ни данни за пътя до помпена станция номер пет са погрешни. Не е необходимо разрешение да пътуваш по магистралата „Далтън“, освен ако не искаш да отидеш отвъд прохода Атигун. След това пътят е разрешен само за превозни средства от „Алиеска“. Тъй като миналия месец използвахме хеликоптер, за да транспортираме замразяващите пакети на север от помпена станция номер пет, предположих, че отново ще ни трябват, но сгреших. Може да пренесем останалия течен азот с камиони. Поръчал съм да ни чакат във Феърбанкс.

— Какво е разстоянието до помпената станция?

— Малко повече от триста километра от мястото, където сме складирали азота. По-голямата част от пътя обаче не е асфалтирана. Ще ни трябват най-малко четири часа, за да стигнем дотам.

Кериков дръпна нагоре ръкава си, за да погледне часовника — отривист, почти военен жест.

— Това означава, че ще бъдем в помпената станция около двайсет и един часа. Движението по пътя няма да е натоварено и работническите патрули от „Алиеска“ не би трябвало да представляват заплаха. Отлично, Ян. Поздравявам те за логичното мислене.

— Виж какво. — Гласът на Верховен стана по-твърд. — Трябва да знам на какво излагаш моите хора.

— Какво искаш да кажеш?

— Всички замразяващи пакети, които прикрепихме към петролопровода досега, бяха поставени на отдалечени места, почти без риск да бъдем разкрити. Този път обаче ще отидем в помпена станция, пълна с работници.

— Не ми казвай, че изпитваш съмнения — подигравателно каза руснакът. Ленивата му усмивка се стори на Ян като обида.

— Не, но искам да знам дали хората ми ще бъдат в опасност.

— Номерът за отклоняване на вниманието във Феърбанкс е подготвен. Най-много да се срещнем с половината от персонала на помпена станция номер пет. — Кериков се изсмя. Звукът отекна неестествено силно в почти безлюдното летище. — Освен това служителите на „Алиеска“ не са въоръжени. Ще бъде лесно, като да убиеш беззащитен шофьор на цистерна, Ян. Ако хората ти са толкова нетърпеливи да замразят петролопровода, както твърдиш, убеден съм, че са готови за малко раздвижване. Но ако искаш, те може да останат до камионите, докато моите хора потушат съпротивата.

Верховен отвори уста да възрази, но после си спомни за унижението, което бе изпитал преди два дни, когато Кериков го бе зашлевил, затова не каза нищо. Руснакът видя реакцията му и кимна. Много добре знаеше, че контролира холандеца.

— Качвай се на самолета. Ще излетим след минута. Кериков се отдалечи от „Чесна“, потъна в мрака, извади малък мобилен телефон и натисна бутона на един от номерата, които апаратът бе запаметил. Наложи се да позвъни два пъти, защото телефонният секретар отговаряше преди човека, с когото искаше да се свърже, да се събуди.

— Ало — измърмори сънен глас от другия край на линията.

— Моси, обажда се Кериков. Време е.

— Господи — възкликна Тед Моси. — Часът е четири сутринта.

— Да, знам — съгласи се руснакът. — Верховен и аз тръгваме на север, за да занесем и последните доставки. Нужен си ми на пристанището. След около двайсет и четири часа ще въведа оригиналния компютърен вирус за пренастройване. Трябва да започнеш да го инсталираш незабавно.

Моси се разсъни от тази новина. Немощният му глас стана малко по-твърд, когато осъзна какво става. В думите му се долови трепетно очакване.

— Толкова скоро? Мили Боже, фантастично! Само за два часа ще блокирам системите им. И после веднага ще ме потърсят. Страхотно!

— Успокой се — сряза го Кериков. — Щом блокираш компютъра им и те повикат на пристанището, ти каза, че ще са ти необходими десетина часа да стартираш нашата стара програма, нали така?

— Да, десетина, може би дванайсет. Прегледах документацията на програмата ти и видях, че твоят човек я е скрил доста навътре в централния компютър. Няма да стигна дотам много лесно.

Кериков побърза да го прекъсне, преди Тед да се е впуснал в поредната непоносима лекция за компютрите и възможностите им.

— И след като е инсталирана, ще мога да активирам програмата с дистанционно управление, нали?

— Трябва ти само телефон. Дори мобилният, който носиш, ще свърши работа. Божичко, ще бъде невероятно. Върховното хакерство. И на всичко отгоре ще ми платят. Никой няма да повярва.

Когато чу последните думи, Кериков разбра, е компютърният специалист трябва да умре. Верховен и хората му с готовност поемаха рискове, защото вярваха, че са прави и тяхната кауза се нарежда пред всичко останало, но Моси беше различен. Кериков знаеше, че не само активността му като природозащитник го кара да помага за осъществяването на „Ладията на Харон“, тласкаше го и себелюбието, и желанието да извърши невъзможното. Активистите на ПАПС обаче никога не биха разкрили участието си, защото това би навредило изключително много на организацията им, особено след като Кериков свържеше двете коренно различни страни на операцията. Но след известно време егото на Моси нямаше да издържи да не се похвали на някого, на някой запалянко по компютрите, и скоро целият свят щеше да разбере. Затова се налагаше куршумът да гарантира вечното му мълчание.

— Успокой се — смъмри го руснакът. — Още не сме стигнали дотам. Не забравяй, че никой на пристанището не трябва да се усъмни, че нещо не е наред.

— Не се тревожи. Ще бъде Фасулска работа. За тях аз съм само компютърен специалист. Добрият стар Тед. Когато се обадиш, за да задействаш програмата, аз ще бъда на половината път до Япония и до един много по-хубав живот. Имаш ли представа колко плащат там на добрите програмисти?

Кериков не отговори веднага. Трябваше да забави Моси да напусне града, докато Абу Алам заеме позиция да го убие, може би по пътя за летището в Анкъридж. Това му беше хубавото на Валдиз — имаше един-единствен път, където само преди няколко дни беше отнет човешки живот. Смъртта на Моси нямаше да бъде подозрителна, благодарение на своеволните действия на Верховен.

— Тед, след като стартираш контролната програма, върни се в апартамента си и чакай да ти се обадя — импровизира Кериков.

— Защо, по дяволите?

— Защото аз заповядвам така — изрева руснакът, а сетне понижи тон, когато видя, че Ян го гледа. Не му беше казал за хакера, нито за последиците от компютърния вирус, който Моси щеше да пусне. — Ще се погрижа да имаш достатъчно време да напуснеш Аляска, преди да стартирам вируса.

— Но това не влизаше в уговорката ни — възрази Тед.

— Вече влиза — отсече Кериков, затвори телефона и извади цигара от вътрешния си джоб. Блясъкът на запалката го заслепи само за миг, докато я запали.

След това набра друг номер, този път по памет. Абу Алам отговори след първото позвъняване въпреки ранния час, сякаш изобщо не бе заспивал.

— Не можах да я отвлека тази вечер — каза арабинът вместо поздрав, защото знаеше, че само Кериков има номера на мобилния му телефон.

— Какво се случи?

— С нея имаше някой. Предостави ми се удобна възможност и за малко да я отмъкна, но някакво копеле ме удари по главата и после я изпрати до кораба на ПАПС. Не можех да я хвана, без първо да очистя онзи тип, но ти каза, че искаш да я отвлека с минимална съпротива.

— Господи! Бил е само един, а ти не си направил нищо? — възмути се Кериков. — Един човек не представлява пречка. Трябваше да го пребиеш и да я заловиш, докато си имал шанс. Слушай много внимателно. Искам да я отвлечеш не по-късно от утре вечерта. След това остани с нея на петролната платформа. Пази я добре, Алам, и не я докосвай. Ясно ли е?

— Защо да я пазя? Аги Джонсън няма къде да отиде.

— Без имена, по дяволите! Искам да отидеш на „Омега“, да извършиш последните приготовления и да премахнеш компютърния експерт, след като гръмна контейнерите с азот.

— Какво става, Кериков? Ти увери министър Руфти, че всичко е под контрол, имаш доверие на хората си и не се нуждаеш от помощ, а вече за втори път ме караш да ти спасявам задника. Сигурен ли си, че знаеш какво правиш? Време е да информираме министъра, че нещата не вървят по плана.

— Всичко върви по плана. Просто ти не знаеш целия план — ядоса се Кериков. — Хвани жената, заведи я на „Омега“ и чакай инструкциите ми. Когато Руфти плати, за да се включи в операцията, ти знаеше, че ще бъдеш много повече от наблюдател.

— Руфти ще чуе за това — заплаши го Абу Алам. — Можеш да бъдеш сигурен. Не си такъв, за какъвто се мислиш.

— Напротив, точно такъв съм. — Руснакът затвори телефона и го прибра в джоба си.

След толкова години в разузнаването Кериков не преставаше да се чуди колко бързо една придобивка може да се превърне в пречка. Съюзник и враг не бяха антоними, а едно и също нещо. Единствено обстоятелствата и подбраният момент ги правеха различни. Това се отнасяше както за взаимоотношенията между суперсилите, така и за личните. И най-вече за разузнавателния бизнес.

Кериков хвърли фаса си на асфалта, настъпи го и се обърна към самолета. Пилотът го видя, че се приближава, и включи двигателите. Острите като ножове перки разрязаха хладния въздух и бързо заприличаха на сребристи дискове.

Валдиз, Аляска

Тропането по вратата наподобяваше отсечения ритъм на изстрели от автоматично оръжие. Мърсър запуши ушите си за миг и после стана от леглото. Забравяйки къде се намира, той повлече завивките със себе си и едва не се блъсна в нощното шкафче. Опомни се бързо и изпъшка, когато си спомни, че е в Аляска и предишната нощ е пил повече, отколкото беше възнамерявал. Нахлузи джинсите си и отвори вратата. В коридора пред стаята му стояха трима мъже, облечени в тъмносини якета. Мърсър знаеше, че на гърба им с големи златисти букви пише ФБР. Време беше за проверката на „Надежда“.

— Доктор Мърсър, казвам се Дейв Филдинг — представи се агентът в средата. — Имам инструкции да ви взема, преди да се качим на кораба на ПАПС. — Филдинг представляваше масивна статуя от мускули, сухожилия и тестостерон. Челото му беше голямо и полегато, очите кафяви и проницателни, а брадичката заострена.

— Дайте ми само една минута — каза Мърсър и се върна в стаята.

Облече дебела риза и я закопча догоре, докато влизаше в банята. Отиде в тоалетната, изми зъбите, ръцете и лицето си и вдигна ципа на джинсите си. Очите му бяха зачервени.

Тримата агенти и Мърсър тръгнаха само две минути след похлопването на вратата. Часът беше шест сутринта.

Пристанището беше на няколко преки от хотела. Докато вървяха край водата, Мърсър страстно копнееше за чаша кафе, но от напрегнатата походка на Филдинг беше очевидно, че с нетърпение очаква акцията. В утринния въздух безпогрешно се долавяше усещане за неприятности.

Дългият дванайсет метра катер на бреговата охрана тихо бръмчеше в пристанището. На лъскавия му бял корпус и на надстройката бе начертана отличителната оранжева ивица на службата. На купола в средата на предната палуба бяха монтирани две картечници. В кабината се бяха събрали шестима въоръжени войници, които държаха карабини „М — 16“, без да отделят пръсти от спусъците. На доковете нямаше други хора. Големите риболовни траулери тихо стояха на котва. Лодките под наем и за разходка бяха самотни и изоставени. Мърсър не се съмняваше, че на рибарите, отправили се към лодките си, е казано да си почиват тази сутрин и да изпратят на ФБР сметката за изгубеното време.

Надяваше се, че не греши за ПАПС.

Четиримата се качиха на катера на бреговата охрана. Агентите на ФБР и служителите на бреговата охрана се движеха пъргаво и бързо. Бяха будни вече от няколко часа и планираха операцията. За федералните агенти акцията беше възнаграждение за месеците безрезултатно разследване. Те бяха в Аляска отдавна и чакаха раздвижване. Тази сутрин най-после щяха да пристъпят към действие. Единствено Мърсър знаеше, че акцията ще бъде само предупреждение.

Той беше сигурен, че няма да намерят нищо на борда на „Надежда“. Дори ако подозренията му за участието на ПАПС в операцията на Иван Кериков бяха основателни, природозащитниците нямаше да са толкова глупави, че да оставят доказателства. За Мърсър целта на проверката беше тормоз, начин да уведомят Кериков, че е издирван. Предположи, че предишната вечер Дик Хена е проумял какви са намеренията му, но явно не бе казал всичко на хората си. Агентите се бяха подготвили за морска битка.

Моряк в кевларена жилетка и бойна каска развърза въжето на носа. Действията му бяха повторени от друг на кърмата и изведнъж катерът се отдели от доковете. Кормчията увеличи тягата и плавателният съд се отдалечи от кея. Агент Филдинг седна до Мърсър и подпря между краката си карабината.

Той запали цигара и предложи на Мърсър, който отказа. Планините около залива приличаха на заспали животни под гъстия балдахин от борове и дъбове. Хребетите бяха настръхнали като козина на язовец. Въздухът беше резлив и чист, предизвика сълзи в очите на Мърсър и съживи съзнанието му.

„Надежда“ се поклащаше леко пред патрулния катер. Празните стрели на крана на левия борд висяха над перилата на главната палуба като ръце на скелет, нетърпелив за прегръдка. Само от няколко илюминатора струеше светлина. Останалите представляваха тъмни петна на лимоненожълтия корпус. Корабът беше тих. На палубите нямаше никого толкова рано сутринта и от комина се виеше лек пушек. Над кърмата прелетяха няколко морски птици и грабнаха остатъците от храната, която през нощта готвачът бе хвърлил за тях.

— Случаят е безпрецедентен — отбеляза Филдинг. — Доколкото разбрах, вие сте подали информацията, нали?

Мърсър кимна. Все още не се беше разсънил достатъчно, за да говори. Вълнението на агентите не го бе заразило.

— Искам да чакате на борда на катера, докато ние претърсим „Надежда“. Не очакваме неприятности, но ще бъде по-безопасно, ако останете тук. Вие сте наблюдател.

— Господин Филдинг, това не е атака. Операцията не се базира на неоспорими доказателства, а на предчувствия и догадки. Предлагам вие и хората ви да се успокоите. Активистите на кораба няма да окажат съпротива, освен да мърморят недоволно.

— Е, за всеки случай. — Филдинг смъкна ципа на якето си и разкопча предпазната каишка на кобура си. Големият колт беше готов, ако се наложеше бързо да бъде изваден и използван в престрелка.

— Може ли да предложа нещо? — Мърсър посочи доковете, които вече бяха на двеста метра от тях. — В града живеят три хиляди души. Повечето стават рано. Ако не смятате да се превръщате в публично зрелище, мисля, че ще бъде по-умно да се качим на „Надежда“ от щирборда, далеч от любопитни очи. Снощи забелязах, че „Надежда“ има две гумени лодки „Зодиак“. Не ги видях на дока в града, нито са от тази страна на кораба. Предполагам, че са завързани за стълбата към борда от отсрещната страна.

Агент Филдинг гневно погледна Мърсър. От изражението му беше очевидно, че не е помислил за това и вероятно е очаквал да щурмува „Надежда“ и да го превземе на абордаж. Той поклати глава, отмести поглед и отиде да каже на кормчията да заобиколи кораба и да се приближи откъм щирборда.

Патрулният катер описа широка дъга във водата, оставяйки диря от бяла пяна. Корпусът се наклони толкова рязко, че планширите се озоваха само на няколко сантиметра от вълните. Агентите видяха стълба, спусната до нивото на водата. Гумените лодки „Зодиак“ бяха завързани за най-долното ниво. На главната палуба стоеше мъж, който наблюдаваше с бинокъл катера на бреговата охрана. В другата си ръка държеше пушка.

Филдинг и другите двама агенти видяха оръжието и реагираха светкавично, като насочиха карабините и извадиха пистолетите от кобурите си. Действията им бяха толкова бързи, че стреснаха Мърсър. Някой хвърли мегафон на Филдинг. Агентът го улови със свободната си ръка и го приближи до устата си.

— ФБР. Хвърли оръжието си и сложи ръце зад тила си. Не мърдай, иначе ще открием огън. — Усиленият от мегафона глас отекна над водата.

Инерцията приближи катера до „Надежда“. Оръжията на агентите следяха мъжа на палубата с точността на зенитни оръдия. Природозащитникът не понечи да хвърли пушката си, а само пусна бинокъла да увисне на кожения ремък около врата му.

— Хвърли проклетото оръжие! Веднага! — извика Филдинг.

— Не може да се качите на кораба — отвърна мъжът. Акцентът му беше френски или може би холандски. — Регистрирани сме в Холандия и вие нямате правомощия тук. Пътуваме под флага на приятелска страна.

— Намираш се в териториалните води на Съединените щати, задник — гневно изкрещя Филдинг. — Имам правомощия да взривя шибания ти кораб.

Думите му бяха подсилени от зареждането на карабината.

На палубата се появиха още хора. Повечето бяха облечени и този факт убеди Мърсър, че са наблюдавали катера на бреговата охрана, откакто е напуснал доковете. За щастие, доколкото виждаше, никой друг не беше въоръжен. Членовете на екипажа на „Надежда“ се наведоха над перилата и се вторачиха в агентите.

— Франсоа, хвърли оръжието веднага — извика женски глас. Мърсър го позна мигновено. Не можеше да сгреши съчетанието между вроден авторитет и съблазнителен чар.

— Не можем да им позволим да се качат на борда, Аги — възрази Франсоа. — Спомняш си какво сториха французите с „Рейнбоу Уориър“.

— Направи го.

Докато Франсоа разговаряше с Аги Джонсън, Филдинг и хората му прескочиха разстоянието от около метър, разделящо двата плавателни съда, и започнаха да се катерят по стълбата. За няколко секунди осмината агенти се озоваха на борда на „Надежда“ и закрещяха заповеди всички да легнат по корем и да сложат ръце на тила си. Мъжките викове се смесиха с женски писъци, докато хората на ФБР блъскаха на палубата активистите на ПАПС. Мърсър чу, че Аги извика, и скочи, пренебрегвайки заповедта на Филдинг да остане на катера. Качи се за миг на борда на кораба и потърси Аги сред проснатите на палубата тела.

Единият агент извади малък автоматичен пистолет от колана на джинсите на един от мъжете, а друг насочи „М — 16“ срещу главата му. Зад бронираните стъкла на прозорците на трапезарията се появиха лица и после веднага побързаха да се скрият, когато видяха, че корабът им е нападнат. Отвътре се разнесоха писъци на страх и паника.

— По дяволите, Филдинг, правиш нещата по-лоши, отколкото трябва да бъдат — извика Мърсър.

Агентът се обърна към него. Очите му блестяха от бойна страст.

— Казах ти да чакаш в катера. Махай се оттук, да ти го начукам.

— И още как — изкрещя Мърсър, приближи се до Аги, коленичи до нея и нежно сложи ръка на гърба й.

Тя вдигна глава и го видя. Изумруденозелените и очи заблестяха от гняв.

— Копеле.

— Само си искам якето — усмихна се той и и помогна да стане.

Аги избърса ръцете си и отстъпи назад, сякаш допирът до Мърсър я бе омърсил.

Единият агент остана да държи на прицел десетината активисти, а останалите влязоха в надстройката.

— Виж какво, Аги, нещата може да се улеснят много, ако се обадиш на Верховен по вътрешната радиоуредба и кажеш на хората си да съдействат.

От вътрешността на кораба се чу пронизителен писък, последван от зловеща тишина.

Неочаквано отекна изстрел и пленниците трепнаха. Неколцина се изправиха на колене.

— Легнете, по дяволите — извика агентът.

— Аги, направи го, за Бога.

— Той не е тук — безизразно каза тя, най-после осъзнавайки сериозността на положението.

— Ела — рече Мърсър, хвана я за ръката и я поведе към мостика.

Там имаше двама въоръжени мъже от ПАПС, които насочиха големите си автоматични пистолети. Мърсър нямаше избор. Той пусна Аги и вдигна ръце над главата си.

— Не — каза Аги Джонсън на другарите си. — Всичко е наред. Той е с мен.

Те спуснаха оръжията, но продължиха да гледат Мърсър със смесица от недоверие и гняв. Аги се приближи до радиоуредбата и взе микрофона.

— Внимание. — Гласът и отекна из целия кораб. — Говори Аги. Моля ви, всички да съдействате. Не се съпротивлявайте. Правете каквото искат. Повярвайте ми, това ще им струва много повече, отколкото на нас. Засега се подчинете, а после ще ги хванем за топките. — Тя изключи микрофона и се обърна към Мърсър. — Нямаш представа какво направи. Господи, все едно постановката беше наша.

— Съжалявам, че съм ви надминал. Чух, че инсценирането на събития е обичайна практика на ПАПС — подигравателно отвърна той, но после стана сериозен. — Къде е Ян Верховен?

— Казах ти, че не е тук.

Той забеляза сянка в очите и и осъзна, че Аги и Верховен са любовници. Прозрението го разтърси. Мърсър изведнъж почувства ревност и това го накара да се ядоса на себе си. Не би трябвало да изпитва нищо към Аги, но не беше така и го заболя. Разтърси го силно чувство на загуба, макар че Аги не му принадлежеше.

— Попечителският ти фонд няма да те измъкне от това, Аги. Кажи ми къде е Верховен.

— Не знам. Излезе в полунощ.

— Аз те оставих в полунощ. Той трябва да е заминал преди два-три часа. Срещата ви сигурно е била незабравима.

— Беше по-добра от всичко, на което ти си способен — гневно отвърна тя.

Застанала пред него, облечена в широка тениска и стар анцуг, с развяни от вятъра коси и лице, зачервено от съня и случилото се през последните няколко минути, Аги беше най-красивата жена, която бе виждал. Мърсър се запита защо обстоятелствата трябваше да бъдат такива и болката в стомаха му се засили. Защо трябваше да бъдат врагове заради кауза, която не беше по-важна от нито един от тях?

Ядосано прогони тези въпроси, за пореден път прибра чувствата си под защитна преграда, много по-тънка около Аги, отколкото около всяка друга жена, която познаваше. Не искаше да мисли за последиците, ако стената се пропукаше.

Филдинг и още един агент нахлуха на мостика, докато Аги и Мърсър се бяха вторачили гневно един в друг. Напрежението искреше между тях като статично електричество. Агентът бе допрял до рамото си карабината и оглеждаше помещението през оптическия мерник. Двамата членове на екипажа на ПАПС оставиха оръжията си на навигационното табло и вдигнаха ръце.

— Къде отиде той, Аги? — прошепна Мърсър, без да обръща внимание на суматохата.

— И да знаех, нямаше да ти кажа. — Тя прокара пръсти през косите си и ги приглади назад. Но сянката в очите и остана и отново му причини болка.

— Верховен не знае с кого си има работа. Кериков ще смачка него и останалите от ПАПС, щом приключи тук. Приятелят ти е затънал твърде много, за да съзнава опасността. Помогни ми, Аги. Помогни на Верховен. Ако се наложи, ще накарам да арестуват всички на кораба. Онези, които нямат американски паспорти, ще бъдат депортирани, а американските граждани ще бъдат обвинени в каквото поискам. Казах ти, че сте се забъркали в нещо много по-опасно, отколкото мислиш. Снощи те предупредих за пръв път и няма да го правя повече.

Дейв Филдинг бе спуснал оръжието и гледаше ту Аги, ту Мърсър. Стана му ясно, че тя ще отстъпи.

— Не ми каза къде отива — ядосано рече Аги. — Снощи си легнахме и когато сутринта ти и твоите приятели фашисти ме събудихте, Ян го нямаше. Не знам къде е отишъл. Държеше се странно, когато разговаряхме. Каза, че скоро нещо щяло да се случи, но не обясни какво. Мразя те — заплашително изсъска тя.

— Бих искал да кажа същото, скъпа, но не мога. Мърсър излезе от мостика, последван от Филдинг и друг агент. Дейв настигна Мърсър, хвана го за лакътя, обърна го към себе си и го прикова към стената. Лицето му беше зачервено от гняв.

— За какво беше всичко това, по дяволите?

— Ти си свърши твоята работа. Предяви обвинения към въоръжените лица за незаконно притежаване на оръжия, и после се махай от очите ми. — Мърсър се опита да се отскубне от него, но мускулестите ръце на Филдинг го притискаха до стената.

Тогава вдигна коляно и ритна агента между краката. Дейв се преви надве. Болката го накара да се свлече на пода. Белите му дробове отчаяно се нуждаеха от въздух. Мърсър застана безучастно над него, докато агентът се опитваше да облекчи мъките си, като масажираше слабините си.

— Целта на мисията беше предупреждение — безстрастно каза Мърсър. — Но човекът, който ми трябваше, не е тук. Само мога да се надявам, че посланието ми ще бъде чуто от някой много по-важен от него.

Погледна към мостика и се усмихна тъжно, а после се обърна и тръгна към долната палуба. Изгаряше от нетърпение да се махне от „Надежда“.

Единствено времето щеше да покаже дали бе постъпил правилно.

Крясъците на чайките над кораба приличаха на човешки смях.

На борда на супертанкера „Южен кръст“

Морето се бе успокоило. Огромният танкер вече не се клатеше, а плаваше спокойно като скиф в планинско езеро и ритмично пореше дълбоките зелени води. Духаше попътен вятър със скорост десет възела.

Трапезарията миришеше на нечисти тела, стояли твърде дълго на едно място, на цигарен дим и на тежката смрад от препълнените кофи за боклук до мокрото помещение. Въздухът беше задушен и предизвикваше гадене.

Членовете на екипажа, които вече четири денонощия бяха пленници, мълчаха, бяха потиснати от преобладаващото чувство на апатия и от картечните пистолети на терористите. Лицата им бяха бледи, а очите унили и безжизнени. Те автоматично пиеха кафе от чаши, които пълнеха постоянно с преднамерено бавни движения. Унинието им беше толкова силно, че рядко се поглеждаха.

В началото на изпитанието те си разменяха трескави погледи и незабележими окуражителни жестове, не ги бе напуснала надеждата за бягство и спасение. Но докато времето минаваше и бдителността на пазачите не намаляваше, надеждите им бързо се изпариха. Те седяха послушно с наведени глави и пушеха цигара след цигара. Вместо да бъдат обзети от Стокхолмския синдром и да общуват с похитителите, членовете на екипажа на супертанкера бяха изпаднали в пълна апатия.

Всички, с изключение на главния инженер Джордж Патрони и тримата му помощници.

Патрони бе успял да информира хората си за Хаузър веднага след като видя капитана в асансьора. Каза им го точно когато двигателят заработи отново, така че оглушителният му рев да попречи на двамата пазачи да чуят разговора им. Те бяха професионалисти и не позволиха новината да ги разсее или да ги накара да се държат различно от останалите членове на екипажа. Когато не проверяваха машините, седяха кротко в трапезарията заедно с другите, спяха на пода, ако можеха, и бавно пиеха кафе, без да издават тайната, която бяха научили.

Ниският и възпълничък, но невероятно силен Патрони беше син на докер от Ню Йорк и бе израснал с мисълта, че ще прекара живота си в морето. Баща му искаше Джордж да завърши гимназия и после да тръгне по стъпките му и да разтоварва кораби, пълни със стоки от целия свят, но прояви разбиране, когато седемнайсетгодишният младеж се записа като смазочник на контейнеровоз.

Когато за пръв път видя грамадния мотор, движещ товарния кораб, Джордж Патрони пожела един ден да стане господар на някоя от тези огромни машини. Израсна до главен инженер едва след двайсет години и след още пет овладя двигателите на супертанкерите, но нито за миг не съжали за решението си. Съпругата и трите му деца бяха осигурени в скромен квартал на Джърси Сити. Те му даваха повече семейна привързаност и любов по време на редките му отпуски от повечето хора, които бяха на осемчасов работен ден.

Патрони бе изпадал няколко пъти в опасни положения в живота си. През по-голямата част на кариерата си бе работил по маршрута Персийски залив — Европа, минавайки край нос Добра надежда по време на прословутите зимни бури и през пролива Ормуз, когато иранските и иракските бойни кораби изстрелваха ракети по всяка движеща се мишена. Бе видял как „Сийуайз Джайънт“, най-големият танкер в света, е улучен от ракета на не повече от една миля разстояние от неговия кораб.

Но нищо не го бе подготвило за осезаемия страх на колегите му, гневното изражение на похитителите и заплашителното присъствие на оръжията им.

Патрони седеше до масата в трапезарията, подпрял с ръце наведената си глава. Пред него имаше чаша за кафе и пепелник с пет-шест фаса. Погледът му беше унил, а съзнанието празно, когато изведнъж на масата се появи бележка.

Той не посегна да я вземе, а крадешком огледа помещението. Никой не му обръщаше внимание и наблизо нямаше човек, който да му я е подхвърлил. Патрони се облегна назад, прозя се широко и вдигна глава към тавана. Над него имаше вентилационна решетка, която почти незабележимо се премести на мястото си.

Патрони почисти пепелта и тютюна от масата и в същото време долепи късчето хартия до дланта си, а после избърса ръце в работните си дрехи и пъхна бележката в джоба си. Никой не погледна към него.

Спазвайки указанията на терористите, той вдигна ръка, докато пазачите решиха, че може да отделят време, за да заведат неколцина пленници до тоалетната.

Съпровождайки ги с картечните си пистолети, двама терористи изведоха от трапезарията шестимата членове на екипажа, които бяха вдигнали ръце. Безмилостните им очи очакваха всякаква заплаха. Вратата беше постоянно отворена за улеснение на похитителите, но на пленниците беше позволено да се уединят в кабинките. Патрони търпеливо изчака реда си. Единствено лекото трепване в дясната страна на лицето му издаде вълнението му. Най-после влезе в кабинката, смъкна ципа на работния си панталон, спусна го до глезените си и седна на още топлата тоалетна чиния. Изходи се шумно и в същото време извади бележката от джоба си.

„Аз съм добре. Все още никой не ме е открил. Чух Ригс да казва, че ще ускорят нещата и ще го направят в Сиатъл. По моите изчисления се намираме на три дни път от новата мишена. Трябва да действаме, преди да стигнем до града. Знам, че няма начин да се свържеш с мен, но аз трябва да сляза от кораба и да се приближа до брега, за да използвам аварийния радиопредавател. Ако можеш, предизвикай късо съединение довечера в полунощ и аз ще избягам със спасителната лодка. Ако не е възможно, утре вечер по същото време. Хаузър“

Патрони хвърли бележката в тоалетната чиния, пусна водата и излезе от кабинката. Докато миеше ръцете си, забеляза, че единият пазач го наблюдава със свъсени вежди, държейки безгрижно произведения в Германия картечен пистолет „Хеклер и Кох“. Инженерът усети изгарящия поглед на терориста, но с нищо не показа какви мисли се въртят в главата му.

Заповядаха им да чакат в тоалетната, докато и последният пленник излезе от кабинката, и после ги заведоха обратно в трапезарията. Похитителят, който наблюдаваше Патрони, го сръга в бъбреците и го блъсна в помещението. Инженерът успя да запази равновесие само защото се хвана за облегалката на стола.

Патрони вдигна юмруци и зае отбранителна позиция. В следващия миг една ръка се протегна и докосна крака му. Това беше електротехникът на кораба, на чийто стол се бе подпрял.

— Той те предизвиква, не се поддавай — прошепна електротехникът, почти без да движи устни.

Патрони се отпусна, смъкна мускулестите си ръце и седна на обичайното си място, като се усмихна загадъчно. Щеше да намери начин да помогне на Хаузър.

Лайл Хаузър съзнаваше, че е твърде стар за подобна авантюра. Сърцето му блъскаше в гръдния кош като диво животно, опитващо се да избяга от клетката си. Потта се стичаше в очите му и го принуждаваше да ги притваря. Въздухът в тясното пространство над трапезарията беше толкова замърсен от цигарения дим, че в белите му дробове все едно влизаше киселина. Само като си помислеше, че беше страстен пушач. Беше се вкопчил в дебел стоманен тръбопровод, минаващ през тесния проход, и бе кръстосал крака над тръбата. Пръстите и раменете го заболяха от напрежението. Ако се изпуснеше, щеше да падне през звукоизолацията на тавана под него. Усилените му движения разпръснаха прахоляк, който заплаши да предизвика пристъп на кихане.

Капитан Хаузър започна да пълзи. Свистенето на въздуха в трийсетсантиметровия вентилационен отдушник беше силно и заглуши задъханото му дишане. Той стигна до кухнята и се смъкна по-надолу в по-удобно положение. Таванът тук беше подсилен, за да стане огнеупорен, и можеше да издържи на тежестта му. Гърдите му се надигаха и свиваха като ковашки мях и минаха няколко минути, докато ръцете му престанаха да треперят.

— Стар съм, по дяволите — тихо измърмори Лайл.

След още един час пълзене, гърчене и извиване през многобройните тесни пространства между машините в танкера Хаузър най-после стигна до вентилационната шахта и до люк, водещ навън. Лъхна го хладният морски бриз, засмукван от климатичната инсталация. Свежият полъх беше добре дошъл след пушека, прахоляка и горещината, които бе изтърпял, но разходката си заслужаваше. Беше сигурен, че Патрони ще намери начин да повреди индикаторите на мостика и да се погрижи да няма виновни. Така терористите нямаше да заподозрат, че някой е избягал.

Макар че приносът му във виетнамската война беше да превозва петрол и товари в Югоизточна Азия, Хаузър се бе запознал с много войници и знаеше, че въоръженият човек се съмнява във всичко и във всеки. И най-малката необичайна промяна означаваше неприятности и единствената логична реакция беше да открие автоматичен огън. Лайл съзнаваше, че ако терористите заподозрат нещо, членовете на екипажа му щяха да умрат.

Той махна решетката, измъкна се от шахтата и безшумно скочи на палубата. Намираше се на четири-пет метра от спасителната лодка и както се надяваше, беше сам. Похитителите бяха твърде малко, за да патрулират навсякъде из грамадния танкер.

Хаузър си позволи лукса да погледне за миг морето и после отвори херметически затварящия се люк на лодката от фибростъкло и скочи в клаустрофобичното пространство. Екипажът на танкера се състоеше от трийсет души, но от съображения за сигурност във всяка от трите спасителни лодки имаше двайсет места. Те бяха снабдени със сигнални ракети и радиопредавател. Предвиденият престой в тях беше ден-два, особено по оживените маршрути, но бяха заредени с храна и вода за седмица.

Хаузър седна на пластмасовата седалка, провери дали няколкото плексигласови прозорчета са закрити с одеялата, които бе взел от склада на кораба, и си позволи почивка. След няколко часа Патрони щеше да го прикрие, докато спускаше във водата спасителната лодка. Лайл щеше да се отдалечи от танкера и някой плавателен съд или радиостанция на брега щеше да улови сигналите му. А дотогава трябваше да чака и мъчително да отброява минутите. Той се замисли върху въпроса, който не му даваше покой, откакто чу разговора между двама терористи, докато висеше в тясното пространство над каютата.

Сиатъл. Какво смяташе да прави Ригс в Сиатъл?

В съзнанието му преминаваха различни идеи, но никоя не изкристализира ясно, за да му даде отговор. Макар че свърза всяка откъслечна информация, която бе научил за кораба и терористите, пристанищният град на щата Вашингтон не се отличаваше с нищо съществено. Опита се да си спомни коя система според Патрони бе критично важна за Ригс. Контролът върху резервоарите. Системата обикновено се използваше да поддържа равновесието на плавателния съд в бурно море или ако разтовареше част от петрола и после се преместеше в друго пристанище, за да се освободи от останалия. Поддържането на баланса беше важно за нормалното функциониране на кораба, но не би трябвало да бъде първостепенна задача.

Нямаше логика.

Най-северното пристанище в континенталната част на Съединените щати и възможността петролът да се премества в огромния корпус… Каква беше връзката? И Хаузър изведнъж се сети. Страхът и ужасът едва не го накараха да се задави.

— Мили Боже, няма да го направят. Никой не би извършил такова нещо.

Лондон, Англия

В средата на есента времето в Лондон е или топло, дъждовно и облачно, или студено, дъждовно и още по-облачно. За няколкото минути, докато слезе от лимузината и влезе във фоайето на незабележимия дискретен хотел „Белгрейвия“, Халид Худари премръзна почти до мозъка на костите си. Тежките капки дъжд образуваха камуфлажни петна върху шлифера му. Той потрепери и изцеди водата от гъстата си коса, като я приглади с длан. Портиерът го наблюдаваше изпитателно, приемайки нахлуването му като лична обида, тъй като чадърът в ръката му можеше да скрие четиричленно семейство.

Той заведе Халид до бюрото за регистрация, изработено през XVIII век от тиково дърво, украсено с позлатен бронз и инкрустиране със седеф, с изящни извити крака и широка, лъскава повърхност. Белия мраморен под на рецепцията хармонираше на старинното бюро. Усмивката на администраторката беше топла и лъчезарна и накара Халид да забрави за лошото време.

— Добро утро, министър Худари. Извинявам се за времето. По телевизията казаха, че вече би трябвало да се проясни.

Халид не се изненада, че тя знае името му. Персоналът на хотели като този знаеше всичко за гостите си.

— Ще повдигна въпроса пред управата — по момчешки се ухили той. — Изрично поръчах да не вали по време на целия ми престой.

— Ще предам желанието ви на метеорологичното бюро на Би Би Си, за да видят какво могат да направят — отвърна на усмивката му тя.

Също като по-старите и по-придирчиви швейцарски банки, които отвън съвсем не приличат на места за бизнес, „Сейнт Джеймс Белгрейвия“ не приличаше на хотел, а по-скоро на голяма, добре поддържана къща. Сградата бе построена в английски архитектурен стил от XVIII век и имаше прозорци с оловни рамки и дебели каменни стени. На фасадата нямаше дори табелка, която да рекламира присъствието му. В голямото фоайе имаше бюро, три кресла с тъмночервена тапицерия и ниска маса от черешово дърво. Шкафът под огледалото с позлатена рамка съдържаше кристални гарафи и чаши и отличителната зелена бутилка „Дом Периньон“ в сребърна кофичка с лед.

Човек трябваше да има пари, за да разбере, че подобни хотели съществуват, и още повече пари, за да нощува в тях.

Халид се усмихна сдържано. Знаеше, че Сири не само му е запазила билет в първа класа за полета от Обединените арабски емирства, но е уредила и хотела, и лимузината от летището. Така тя го глезеше и показваше обичта си, за която той беше напълно наясно.

— Господин министър, не бих искала това от вас — с извинителен тон каза администраторката, — но тъй като досега не сте отсядали при нас, трябва да погледна паспорта ви.

Худари извади документа от джоба на сакото си и го разтвори. Тя преписа каквото и бе необходимо и му го върна, като се усмихна.

— Много ви благодаря, господин министър. Пиколото вече трябва да е занесъл багажа ви в стаята и ако желаете, ще го разопаковаме. Настанен сте в стая номер седем. Алфред ще ви заведе.

Халид се качи в апартамента си и отпрати двете пикола, без да им позволи да разопаковат куфарите му. Забеляза, че те не изчакаха за бакшиш, и отново се усмихна. Подобни хотели не безпокояха гостите си с такива прозаични неща като изразяване на благодарност в пари, но Халид беше сигурен, че да го заведат до стаята му, вероятно струва повече, отколкото дядо му е спечелил през целия си живот. Той се изкъпа, избръсна се и излезе. Лимузината го чакаше, както бе поръчал.

— „Савой“ — каза Худари на шофьора от Антилските острови и се облегна на меката кожена седалка на черния даймлер.

Успяха да си проправят път през натовареното движение за рекордно време — нещо забележително за такава голяма кола — и скоро поеха по уличката, водеща към вероятно най-известния хотел в света.

Като се имаше предвид красивата му външност и способността му да рецитира десет хиляди реда любовна поезия, не беше изненадващо, че Тревър Джеймс-Прайс разговаря с най-привлекателната жена в американския бар на „Савой“. Двамата седяха на бара обърнати един към друг в интимната поза на тайни любовници. Халид се приближи до тях и чу смеха и — приятен, звънлив и сексапилен.

— Ето къде си бил, Тревър. Другите надзиратели те търсиха из целия град, след като разбрахме, че си напуснал лудницата, без да си вземеш лекарствата. — Халид можеше да си позволи да се върне към ученическите шеги с Прайс.

Джеймс веднага вдигна глава. Пясъчнорусите му коси се развяха над челото като крило на птица. Очите му заблестяха от удоволствие. Двамата радостно стиснаха ръце.

— Халид, запознай се с Милисънт Грей. Мили, това е багдадският крадец Халид Худари. — Тревър млъкна за миг, когато Халид се ръкува с жената. — А сега, ако ни извиниш, трябва да говоря с него за взривяването на парламента. Ще се срещнем в девет в „Лез Амбасадьор“.

Тя стана, докосвайки Тревър, а после се усмихна на Худари и излезе от заведението. Десетина мъже обърнаха глави да я погледнат.

— „Лез Амбасадьор“, а? Мислех, че си разорен — закачливо подхвърли Халид.

— Какво да кажа. Тя ме покани. — Тревър изпи остатъка от газираната си вода и кимна на бармана да донесе още две. — Радвам се, че успя да дойдеш на първата си среща на ОПЕК като министър на петрола.

— За малко да не дойда — мрачно отбеляза Халид.

— Така и предположих. Искаш ли да говориш за това?

— Не. Или гоня вятъра, или ще ме отвеят. — Халид поклати глава.

— Ами, в края на краищата, може да отидеш в ада. Разбрах какво замисля Руфти заедно с иракчаните и иранците. Ако осъществят намеренията си, чекът от сто хиляди долара, който каза, че си написал, няма да си струва хартията. — Преди Худари да успее да реагира, Тревър продължи: — Най-после намерих човек, който се разприказва пред мен, саудитски принц. Каза, че Руфти го изнудва и иска да види негодника мъртъв. Кралската особа, изглежда, е уморен от шантажа заради екзотичните си предпочитания към удоволствията. Миналата година Руфти се е срещнал в Истанбул с бивш агент на КГБ на име Иван Кериков на яхтата на принца. Научих, че оттогава този Кериков се е свързал с иракчаните и иранците няколко пъти. Предположих, че всички са замесени в някаква мръсна история, затова подкупих сервитьор в ресторанта, където Руфти и партньорите му се видяха снощи. Той сложи миниатюрен касетофон под масата им.

— И? — подкани го Халид, когато Тревър млъкна за драматичен ефект.

— Поради икономическия натиск на американското изявление, иракчаните и иранците са се споразумели да загърбят религиозните си различия в името на нещо по-висше, по-точно сметките им в швейцарски банки. С помощта на ОАЕ те се опитват да превземат целия Персийски залив. Както ти е известно, Иран, с малко помощ от Емирствата, може да затвори пролива Ормуз за движение по море на танкери и бойни кораби. И след това, с армия от десет милиона души и с химични и биологични оръжия, за каквито инспекторите от ООН не подозират, Ирак и Иран ще превземат Кувейт и част от Саудитска Арабия, преди някой да разбере какво става.

— Абсурд. Американците ще реагират мигновено. НАТО ще ги подкрепи. Войната в Персийския залив ще се повтори.

— Мислиш ли? — Тревър повдигна вежди в недоумение. — Когато през 1990 година нападна Кувейт, Саддам допусна само една грешка. Той не предполагаше, че на американските войници ще бъде позволено да използват Саудитска Арабия като база за ответни удари. Ако си спомняш, саудитите едва се съгласиха да пуснат чужди войски на Арабския полуостров. Вие, смрадливите арабески, сте са много докачливи по въпроса кой може да стъпва на свещените земи. Саддам нямаше да спре пред саудитската граница, ако знаеше, че американците ще получат базите там. Този път обаче можеш да се обзаложиш, че танковете му няма да спрат, докато не стигнат до центъра на Рияд. Нещо повече, въпреки уверенията на президента Буш в противното, войната в Персийския залив се води заради петрола и нищо повече. Американците не се интересуват от положението на кувейтския народ. Допреди войната американците вероятно са мислели, че Кувейт е вид плод. Никакви възвишени принципи и морално призвание, а само добра, разумна икономическа политика. След десет години на Америка няма да и пука за петрола. Ще врътнат кранчето и Близкият изток ще рухне. Ако иракчаните и иранците се опитат да направят нещо заедно, американският Конгрес ще каже: „Много важно.“ — Тревър започна да говори с подигравателен американски акцент. — „Нека хранещите се със смокини пясъчни негри се избиват помежду си, колкото искат. Това вече не ни засяга“ — ще рече някой сенатор от Юга. Съединените щати няма да изпратят войски да се бият заради кауза, която не бърка в американските портфейли. И без това вероятно няма да могат да направят нищо, ако Саудитска Арабия е разделена на две от иракските войски, а Ормуз е затворен от бойните кораби на Иран и ОАЕ. Няма да имат тактическо присъствие в региона. Ще трябва да използват летища в Турция и Кипър и коалиционни самолети, а базираната на земята щурмова сила, събрана в Западна Анадола, ще се изправи пред непристъпните планини, които от хилядолетия спират армиите.

Няма да имат шанс, каквото и количество „умни“ бомби и изтребители „Стелт“ да използват. Не, приятелю мой, войната в Персийския залив няма да се повтори. Замисли се и върху следното: ако Иран и Ирак контролират Персийския залив с помощта на марионетен режим в ОАЕ, може да се обзаложиш, че плочките на доминото ще започнат да падат. Йордания, Сирия и дори Израел може да бъдат погълнати веднага щом шумотевицата заглъхне.

Халид се дръпна назад, сякаш го бяха ударили. Казаното от Тревър беше напълно възможно. Определящият принцип в политиката на Съдинените щати в Близкия изток беше осигуряването на несекващ поток петрол от Персийския залив. Премахнеше ли се тази потребност, регионът изгубваше значението си. Американците наливаха милиарди долари в Ориента под формата на военни заеми в опит да поддържат равновесие на силите между двете страни. Обикновено тези опити бяха едностранчиви и несръчни и създаваха диктаторите, от които Съединените щати се страхуваха. Но въпреки всичко петролът бе текъл в продължение на петдесет години само с няколко незначителни засечки.

Без необходимостта от петрол Америка нямаше интереси към политиката в Близкия изток. Щатите можеха да дрънкат оръжия и да прокарат няколко осъдителни резолюции в ООН, но нямаше да пристъпят към действие. Историята беше изпълнена с войни. Повечето учебници изтъкваха причините и последиците от тях, сякаш войната беше вододел в развитието на цивилизацията. Без изключение всички бяха водени за икономическа печалба.

— Виждам една голяма грешка в начина ти на разсъждение — най-после проговори Халид. — ОАЕ никога няма да се присъединят към Иран и Ирак, ако тези страни решат да нападнат Кувейт или Саудитска Арабия.

Тревър притежаваше свръхестественото умение на училищен директор да смазва човек само с поглед.

— Като изключим великите демокрации, средностатистическата продължителност на живота на управляващите правителства в повечето държави е около осем години. ОАЕ съществуват от трийсет и мисля, че времето ви може би е изтекло.

— Имаш предвид Руфти?

— Точно така.

— Говорих по този въпрос с принца и трябва да се съглася с неговата оценка. Може и да си прав за Руфти, но до реалната заплаха остават няколко години, повече от достатъчно време да се справим с него.

— Много си задръстен. Той може да не се опита да превземе цялото правителство наведнъж, но съм сигурен, че няма да има нищо против за известно време да заеме твоя пост. Господи, съдейки по начина, по който Руфти се перчи из Лондон, човек би се заклел, че вече е министър на петрола на целите Емирства, а не само на неговия прашен ъгъл от страната.

Халид не бе мислил по този въпрос.

Макар че до голяма степен работата му беше административна, Худари знаеше, че министрите на петрола в страните от ОПЕК се ползват с голямо уважение в международната икономическа общност. Постът би представлявал страхотен старт за някой, който иска да се сдобие с власт, без да привлича голямо внимание върху себе си. Като се имаха предвид напрегнатите отношения между седемте членове на Върховния федерален съвет на ОАЕ, беше напълно възможно по малките емирства да упражнят натиск върху принца да назначи Руфти, ако Халид не е в състояние да изпълнява задълженията си. Например ако умре.

— Успокой се, стари приятелю. Имаш такъв вид, сякаш си видял призрак — каза Тревър, изтръгвайки Халид от мислите му.

— Наистина видях. Собствения си призрак. — Тренировъчният лагер, който бе посетил заедно с Бигълоу, придоби още по-зловещи измерения. — Сигурен ли си за Руфти и иракчаните?

— Откровено казано, дълго мислих за това — призна Тревър. — Информацията от записа беше откъслечна, но определено се връзва. Особено в светлината на твоето държание напоследък.

— По дяволите. — Халид погледна часовника си. — Трябва да ходя на прием в Британския музей. Саудитите ще дават назаем няколко редки ислямски текстове на музея и тази вечер е откриването на изложбата. Приемът ще бъде голямо събитие и част от дневния ред на ОПЕК, неофициално събиране преди срещата утре. Виж какво, при други обстоятелства не бих те молил, но по-късно трябва да се видим отново в моя хотел. Това означава, че няма да отидеш на срещата с госпожица Грей.

— Ще дойда, защото знам, че държиш на това. — Тревър и Халид станаха и си стиснаха ръцете. — Между другото, Грей не е госпожица, а госпожа. По-точно лейди Грей.

Худари изчака под тъмния свод на „Савой“ да докарат лимузината му. Портиерът го изпрати до даймлера. След няколко секунди колата се смеси с уличното движение и се отправи към Блумбъри и Британския музей. Халид се чувстваше неудобно в лимузината. Искаше му се да разговаря с шофьора, за да мине по-бързо времето, но тъмната стъклена преграда беше вдигната и не реагира, когато се опита да я спусне.

Понечи да почука на стъклото, но после размисли, облегна се назад и започна да наблюдава парада от интересни хора, докато минаваха през Сохо. На площад „Кеймбридж“ колата зави по Блумсбъри Стрийт, където нощният мрак бе озарен от арките на театрите и неоновите реклами. По стъклата на лимузината се стичаха дъждовни капки.

След Ню Оксфорд Стрийт обликът на града се промени. Ниските сгради от епохата на Тюдорите, дървените табели, окачени над тесните магазинчета, и газените улични лампи тук-там напомняха за Лондон от времето на Дикенс. Огромната каменна сграда на Британския музей се намираше вдясно. Грейт Ръсел Стрийт беше необичайно ярко осветена от прожекторите на телевизионни станции, дошли да заснемат известните личности, поканени на приема. Дори от разстояние Халид видя как светкавиците на фотоапаратите бляскат като мълнии. Подобно въодушевено снимане можеше само да означава, че е пристигнала някоя звезда от филмовия или музикалния бизнес.

Даймлерът пое по Грейт Ръсел, малка странична улица между постройки от XVIII век с множество прозорци. Пътят пред портата на музея беше блокиран от полицейски коли, микробус на охраната и няколко мотоциклета. Пред временната барикада стояха полицаи, които не пускаха по-нататък представителите на медиите и стотината любопитни зрители. Старшите репортери и фотографи бяха на територията на музея и се бяха наредили от двете страни на стъпалата пред сградата.

Картината беше позната. Макар че като студент бе посещавал музея много пъти, Халид имаше чувството, че е виждал и тази гледка. Барикадата и дори сградите представляваха неясни очертания като в сън.

Пустинята и наскоро изоставеният тренировъчен лагер, улиците, постройките, това място.

В мига, в който прозрението го осени, преградата между него и шофьора започна да се смъква. Лимузината се нареди във върволицата от други луксозни автомобили, чакащи да влязат в двора на музея. Шофьорът от Антилските острови, който го бе закарал от „Белгрейвия“ до „Савой“, бе заменен от турчин или може би афганистанец. Халид успя да забележи това, когато мъжът вдигна автоматичен пистолет.

Худари се хвърли встрани. Куршумът от оръжието със заглушител проби кожената тапицерия. Купето се изпълни с парлив мирис на барут. Халид сграбчи дръжката на вратата и изскочи навън. Вторият куршум разкъса шева на сакото му в областта на рамото, но не засегна тялото.

Худари падна на мократа настилка, претърколи се веднъж към тротоара, а после се надигна и се скри зад голяма саксия с цветя. Вече усещаше, че камерите и фотоапаратите са се насочили към него. Знаеше, че е уязвим, но не беше в състояние да помръдне. Стъклото на шофьора беше смъкнато и Халид видя, че мъжът го гледа. Саксията му осигуряваше твърде нищожно прикритие.

Хрумна му да изтича зад колата и да се шмугне в страничната улица, надявайки се да не го открият. После обаче си спомни за гилзата от деветмилиметров патрон, която Бигълоу намери в изоставения тренировъчен лагер. Халид познаваше оръжията и разбра, че шофьорът е стрелял с автоматичен пистолет двайсет и втори калибър. Преследваха го и други хора.

В прозорец в отсрещната страна на улицата блесна светлина, която за част от секундата се превърна в тънка струя и се стрелна в пространството между жилищната сграда и колата. Халид скочи и побегна. Изстреляната от ръчен гранатомет ракета падна върху капака на даймлера и експлодира.

Лимузината се взриви и въздухът се изпълни с горящ бензин, разтопен метал и смъртоносни шрапнели. Ударната вълна повдигна Халид и го хвърли във въздуха. Той се блъсна в портата от ковано желязо пред музея. Ударът изкара въздуха от белите му дробове. Шофьорът зад волана на даймлера беше разкъсан от експлозията.

Докато се опитваше да си поеме дъх и ушите му кънтяха, Халид чу автоматична стрелба. Обърна се и видя, че към него тича цяла армия. Оръжията бълваха огнени езици.

Над Атлантическия океан

Досущ стрела с тъп връх, лъскавият боинг 737 летеше на височина осем хиляди метра. Турбодвигателите му мъркаха приспивно, работейки с половината от максималната си мощност. Самолетът беше пътнически и побираше неколкостотин души. Но в този боинг имаше само един пътник.

Макс Джонсън се бе изтегнал на едно от кожените кресла в главния салон. Зад него се намираше камбузът, където готвеха като в петзвезден хотел, заседателната зала с маса от африканско дърво и спалнята със старинно легло, заковано за пода. Тоалетната беше в стил XIX век и бе по-стара от самолета с повече от едно столетие, а огледалото със сребърна рамка над нея беше толкова замъглено от времето, че отражението в него изглеждаше като стара фотография. Мокетът беше кафяво-червен и подхождаше на подбраните с вкус тапети и ориенталските килими, които скриваха функционалните очертания на самолета.

Формално боингът беше собственост на „Петромакс Ойл“ и беше на разположение на всеки високопоставен служител на компанията, но всеки знаеше, че е частният самолет на Макс Джонсън. През двете години, откакто корпорацията го бе купила, единствено той го бе използвал.

Шотландското уиски в небрежно отпуснатата му ръка беше толкова разредено, че приличаше на урина, и имаше същия противен вкус. Сакото му бе захвърлено на топка на седалката до него и беше толкова измачкано, че вероятно прислужникът му щеше да го смени, когато Макс се върнеше във Вашингтон. Ризата му беше изцапана с петна от алкохола, разлян по време на некоординираните му опити да махне вратовръзката си, завързана на стегнат възел на няколко сантиметра под гърлото му. Лицето му бе пребледняло, а под очите му имаше тъмни сенки, подчертаващи торбичките, оформили се през последните няколко безсънни нощи. Джонсън приличаше на обесен човек, току-що смъкнат от бесилото.

Той се надигна от креслото и изля питието си в мивката. Без да обръща внимание на кофичката с лед, Макс отново напълни чашата си с двайсет и четири годишното малцово уиски и го изгълта на един дъх. Това беше четвъртото му питие само за два часа, откакто самолетът бе излетял от лондонското летище „Гатуик“. Макар да усещаше, че е пиян и краката не го държат, чувството му за самопрезрение и отвращение не бе преминало. Всъщност се бе засилило и се бе вкопчило в плътта му, завладявайки душата му.

Той отново се отпусна на стола и заби брадичка в гърдите си в поза, изразяваща поражение и отчаяние. Тази нощ беше навечерието на най-голямото му постижение. С няколко дръзки хода Джонсън щеше да превърне „Петромакс“ в суперкорпорация като „Дженерал Мотърс“, „Ексон“ и Ай Би Ем, компания, чието име и мощ щяха да станат известни в целия свят. Поемайки твърде големи и излизащи от обичайната делова практика рискове, Макс буквално си бе продал душата, за да изкачи последните стъпала към върха на успеха. Когато тръгна от Лондон, имаше чувството, че е принц от Ренесанса, сключващ сделки, които ще се отразят не само на кесията му, но и на съдбата на цели държави.

Но сега, само няколко часа след като бе подписал договорите, той беше пиян и потиснат. Депресията го завладя веднага щом боингът излетя от Англия, но Джонсън бе чул гласа, който го укори, още в лимузината, докато пътуваше към летището. Гласът.

Гласът на баща му.

Призрачната ръка на баща му докосна рамото му и Макс подскочи, разливайки питието си върху коприненото египетско килимче под седалката. Както много пъти преди, въображаемият жест предизвика съкрушителни чувства. Но както и преди, когато бе усещал призрачното присъствие на баща си, мислите и емоциите бързо се разсеяха и изкристализираха в ясен спомен. Каквото и да правеше и колкото и големи завоевания да постигаше, Макс съзнаваше, че успехите му никога няма да заличат нито случилото се по времето, когато беше на шестнайсет години, нито последвалите унищожителни забележки.

Младият Джонсън бе помогнал на приятел да препише на изпит, като му даде своите отговори на теста. Разбира се, двете момчета бяха заловени и изключени от училище. Същата вечер, докато чакаше в кабинета на жилището, което стана техен дом, след като трудолюбивият, неуморен търсач на петрол Кийт Джонсън забогатя, Макс се страхуваше. Кийт бе натрупал състоянието си с усилена работа, решителност и много късмет. Той откри две находища за шест месеца и създаде „Петромакс Ойл“, компания, кръстена на единственото му дете. Макс си представяше разочарованието на човека, когото имаше за бог, и срамът, който изпитваше, беше непоносим. В онази нощ баща му се прибра у дома час по-късно от обичайното. Макс го чакаше като войник, изправил се пред смъртта, готов да приеме каквото му е подготвила съдбата.

Кийт Джонсън влезе в кабинета. Костюмът му беше прашен, защото успехът не го бе затворил в луксозен кабинет. Той все още обичаше да ходи при помпите, машините и хората, благодарение на които петролът течеше от равнините на Южен Тексас. Съпругата му бе съобщила за изключването на Макс и настроението му беше лошо.

— Как не те е срам да си служиш с измама! — изкрещя Кийт. — Няма по-лош от човека, който мами, с изключение на онзи, който лъже, за да спечели друг, и е толкова слабохарактерен, че позволява да ограбят труда му. Слушай внимателно, момче, защото ще чуеш това един-единствен път. Аз създадох тази компания заради теб. Лъгах, мамих и крадох, за да направя всичко това за теб и да ти дам възможност да тръгнеш по стъпките ми. Но сега разбирам, че човекът, за когото полагах труда си, е един безволев лакеи, който раздава онова, което е спечелил. Ако беше измамил, за да получиш по-добра оценка, бих те разбрал, но ти си знаел материала за изпита, ала си го дал на друг, за да получи също хубава оценка. Ти си позор, готова жертва за всеки, който се появи. Не мога да повярвам, че си мой син. Ние се издигнахме от нищото и по-добре не ни тласкай обратно там, защото Господ да ми е на помощ, но ще те убия. — Омразата в гласа на баща му беше най-страшното нещо, с което Макс се бе сблъсквал през живота си. — Отвращаваш ме.

Това беше последният им разговор. Кийт Джонсън не присъства на церемонията по дипломирането на сина си в гимназията, нито в Академията по мениджмънт в Тексас, където Макс произнесе прощалната реч от името на випуска. Не отиде на сватбата му, нито изказа поздравления, когато синът му стана изпълнителен директор на компанията, кръстена на него. Старецът все още беше жив, когато под ръководството на Макс „Петромакс“ натрупа активи от един милиард долара, но не пророни нито дума. Последните редове на завещанието му, прочетени от смутения семеен адвокат, нараниха Макс толкова дълбоко, че уволни човека, който от години му беше приятел. „Фактът, че съм умрял, не означава, че ти прощавам или съм забравил какво представляваш. Никое постижение няма да заличи истината, че си слабохарактерен. Един ден това ще унищожи теб и компанията, която не заслужаваш.“

Горчивината все още изгаряше гърлото на Макс. Той се опита да я преглътне с уискито, но облекчението беше само временно, защото дори когато алкохолът сгря стомаха му, челюстите му се стиснаха и устата му се напълни със слюнка.

— Ще ме уважаваш — тихо каза Макс, предизвикателен зов за одобрението на човека, който никога нямаше да му го даде.

Научните му постижения не смаяха Кийт, който бе напуснал училище и работеше от дванайсетгодишен. Първото място в класа в гимназията и колежа не спечелиха на Макс похвалата, от която така отчаяно се нуждаеше. Трябваше да се досети, че подобни почести няма да означават нищо за баща му. Той осъзна, че Кийт е мотивиран от желание за богатство, а не за знания.

Превръщането на „Петромакс“ в глобално акционерно дружество с дългосрочни интереси и милиарди долари със сигурност щеше да трогне сърцето на стареца и да спечели отново любовта, от която синът му се нуждаеше. Балансовият отчет за половин милиард долара сигурно щеше да привлече вниманието на баща му. И когато не получи уважението му, Макс превърна компанията в мощно чудовище на стойност един милиард долара. И после два.

Когато отново не успя, Макс се замисли какво всъщност представляваха парите. Каква беше целта на забогатяването? След много години той най-после разбра баща си и осъзна, че богатството е нищо. Властта, която вървеше заедно с богатството, беше причината за стремежа към парите. Това желаеше и уважаваше старецът.

Кийт Джонсън беше немощен инвалид, който не можеше да използва сам тоалетната, когато Макс получи първата си покана да посети Белия дом, и беше мъртъв от шест години, когато Макс финансира първата си успешна кампания и си купи млад конгресмен за осем милиона долара. Дори след смъртта на баща си Макс целеустремено преследваше целите, които се надяваше, че ще смаят стария Джонсън и ще му спечелят достойнството и характера, каквито Кийт мислеше, че синът му не притежава. Президентът на Съединените щати редовно се съветваше с Макс по въпросите на Близкия изток и енергетиката, но Кийт сигурно не би се трогнал и от това.

Власт. Възможността безнаказано да контролира живота на другите.

Скоро Макс Джонсън щеше да се сдобие с повече власт, отколкото някой бе притежавал от времето на Йосиф Сталин и Адолф Хитлер. Това не бяха академичните почести, спечелени с денонощно, неуморно учене, нито планините от пари, натрупани с умни и проницателни финансови операции, или нещо, бленувано от политиците, които бяха по-загрижени за преизбирането си, отколкото да приемат отредената им отговорност, а мечтата на Кийт Джонсън — придобиването на толкова много власт, че да бъде забелязан от целия свят. Найпосле Макс щеше да спечели уважението на баща си. Всичко в живота му беше прелюдия към този момент. Образованието и парите се свеждаха до тази най-висока награда, единственото, което би накарало баща му отново да го обича.

Нямаше значение какви ще бъдат последиците и колко хора щяха да умрат. Заради него щяха да започнат войни и да бъдат унищожени нации, вероятно дори собствената му родина, но когато настъпеше онзи момент и баща му най-сетне започнеше да го уважава, и гласът в съзнанието на Макс млъкнеше, всичко щеше да си заслужава жертвите.

Джонсън мразеше онова, в което се бе превърнал, ненавиждаше всичко в себе си — от изтънчения аристократ, за какъвто се представяше пред света, до засраменото шестнайсетгодишно момче, което все още живееше в него. Той беше станал същият като студения, изпълнен с омраза, твърдоглав човек, който бе обсебил живота му. Беше нарушил етичните норми, бе подминал моралните идеали и бе пренебрегнал международните закони. Вече не можеше да направи нищо. Нямаше граница, която да не може да премине. Нищо друго, освен амбицията му, нямаше значение.

Чашата му остана празна и Макс се изправи, за да я напълни, отбягвайки да погледне отражението си в огледалото. Когато най-после се видя, той се вторачи дълбоко в безумните си очи и съзря само яснота и целеустременост.

Възможността Макс Джонсън най-после да успокои личните си демони щеше да промени света, да опустоши хиляди квадратни метри земя и да причини смъртта на хиляди хора. Гледайки отражението си, той знаеше, че цената е ниска. Макс би направил всичко, би постигнал всякакви цели и би премахнал всички препятствия, за да може най-сетне да спечели обичта на едно отдавна умряло чудовище.

Джонсън знаеше, че дъщеря му е в Аляска, на пътя на кръстоносния му поход. Дори нейната смърт нямаше да има значение, ако баща му най-после го оставеше на мира.

Лондон

След като всичко в Британския музей отново се нормализира, все още остана да витае въпросът кой бе реагирал пръв на стрелбата, отекнала в мраморните коридори — жените, които започнаха да пищят веднага щом пред сградата се разнесоха изстрели, или многобройните телохранители, тайни полицаи и други професионалисти от охраната, наети за случая. Когато ракетата на терористите взриви лимузината на Халид Худари, пазачите поведоха паникьосаните гости на приема към една от зоните „Само за персонала“ в задната част на сградата, която предлагаше най-лесно защитимия изход.

Повечето високопоставени гости, както араби, така и англичани, бяха живели под терористична заплаха — от ислямски екстремисти или от сепаратисти от ИРА, и се държаха много по-спокойно, отколкото се очакваше. Те дисциплинирано позволиха на охраната да ги заведе на безопасно място. Разговаряха малко, докато се движеха в голяма група по дългите мраморни коридори, покрай стъклените витрини с експонати, скърцащи под тежестта на безценните произведения на изкуството и археологически съкровища. Учудващо беше, че арабските двойки проявяваха по-голяма загриженост един към друг, отколкото английските, и държаха ръцете на половинките си или шепнеха окуражителни думи, докато бързаха, придружавани от въоръжените пазачи.

По време на цялото изпитание към музея не бе отправен нито един куршум.

В няколкото криминални романа, които Халид бе успял да прочете докрай, пишеше, че куршумите свистят, докато прелитат над теб, и понякога може да ги усетиш как раздвижват въздуха. Никой писател обаче не споменаваше за непоносимата горещина, когато куршумът мине толкова близо, че може да изгори кожата на лицето или врата ти.

Около него хвърчаха парчета бетон, откъртени от уличната настилка. Очите му се напълниха с прахоляк. Той се хвърли на земята и се претърколи, колкото можа по-бързо, докато шестимата убийци се приближаваха към него и стреляха.

Полицаите, заели позиция на барикадата по-нататък по Грейт Ръсел Стрийт, отвърнаха на стрелбата. Смъртоносният кръстосан огън прелетя над Халид, който не можеше да намери укритие. Не можеше да се приближи до горящия даймлер, но мазният пушек, издигащ се от взривената кола, предлагаше тънка димна завеса, зад която да се скрие. Един от куршумите одраска гърба му, оставяйки пареща бразда от рамото до крака. Худари отново се хвърли на улицата и се долепи до бордюра. Костюмът му започна да пуши от горящата лимузина, а на ръката му се появиха мехури, но той не смееше да помръдне.

Двама от нападателите бяха убити, застреляни от снайперовата пушка на полицай, а други двама бяха ранени. Терористите се намираха на трийсетина метра от Халид, но пушекът и огънят го скриваха, и изстрелите им бяха неточни. Зрителите, събрали се да гледат откриването на изложбата, бяха избягали панически, като се препъваха и блъскаха един в друг, без да обръщат внимание на нещастниците, които паднаха, повлечени от тълпата.

Никой от журналистите не трепна, когато атаката започна. Откакто разказът на очевидеца Хърб Морисън за катастрофата на „Хинденбург“ го направи известен в цялата страна и промени въздействието на репортерите върху света, мечтата на всеки от тях беше да се озове наблизо в подобен момент. Всички се възползваха максимално от случая. Спокойно, като зрители, наблюдаващи тенис, те едновременно загърбиха члена на парламента, който слизаше от колата си, и насочиха погледи към престрелката на стотина метра. Отегчените им изражения се преобразиха и на лицата им се изписаха въодушевление и радост, когато започнаха да летят куршуми. Един журналист дори се засмя, когато даймлерът експлодира.

Халид не видя нищо от това. Всеки миг очакваше да престане да усеща каквото и да било. Очите му бяха стиснати толкова плътно, че по вътрешната страна на тъмните му клепачи танцуваха петна фантомна светлина. Но той лежеше неподвижно в канавката на Грейт Ръсел Стрийт. Нищо в жизнения му опит не го беше подготвило за подобен ужас, но дори докато смъртта го търсеше, Халид се изуми на спокойствието си.

И после стрелбата спря така внезапно, както бе започнала. Полицаите на барикадата убиха и последните двама атакуващи терористи само на десетина метра от Худари. Единият бе повален от куршум в лявото око, а другият бе разкъсан на две от откос, изстрелян от млад агент на специалните части. Сцената бе заснета от камери и фотоапарати. Тънката струя дъждовна вода в канавката, носеща листа и парченца бетон, изми прахоляка и мръсотията от лицето на Халид. Хладината го накара да изохка, но не от страх или болка, а от благословеното облекчение, че е жив.

Полицейски сирени пронизаха настъпилата след престрелката тишина. Към местопроизшествието потеглиха линейки, още полицаи и репортери, и други хора. Халид продължаваше да лежи в канавката. Дъждът барабанеше по гърба му и се стичаше във врата. Най-после се опита да стане едва когато някой се приближи и възкликна:

— Боже Господи.

Худари успя да се надигне само няколко сантиметра и в следващия миг почувства силна, пронизваща болка. Беше ранен много по-сериозно, отколкото мислеше.

— Жив е — извика гласът. — Веднага доведете лекар.

По рамото го докосна сигурна, здрава ръка и Халид изохка.

— Ще се оправиш — добави гласът колкото е възможно по-окуражително при вида на толкова много кръв. — Тялото ти е надупчено, но ще оцелееш.

— Имаш ли представа кой е той? — обърна се лекарят към полицая, когато започна да преглежда Халид.

— Да. Най-големият късметлия, когото съм виждал.

Хасан бен Руфти зашлеви с всичка сила изправилия се пред него мъж. Ударът беше силен, но тлъстините, обгръщащи ръката му, не и позволиха да замахне естествено и дебелото му тяло пое по-голямата част от мощта. Последвалият удар с опакото на дланта беше много по-резултатен, особено когато диамантеният му пръстен одра ивица кожа от лицето на мъжа. Доволен от появата на кръв, Руфти го зашлеви отново. Този път тлъстият му пръст се закачи в острия ръб на масата и се разкървави. Той изруга и го засмука ожесточено, сякаш се страхуваше, че ще изгуби някое хранително вещество заедно с капките кръв, бликащи от раната.

— Винаги съм бил обграден от тъпаци — жаловито извика Руфти на двамата мъже, застанали зад човека, който трепереше от страх за участта си. Той извади пръста си от устата, за да изяде намазаната с хайвер хапка, а после отново го налапа и продължи да говори. — Толкова ли е трудно да изстреляш ракета по неподвижна мишена? Беше ти казано да стреляш веднага щом колата спре, но ти реши да изчакаш достатъчно дълго, за да позволиш на Худари на избяга.

— Но, моля те. Шофьорът ми беше като брат. Сигурно знаеш това — изхлипа коленичилият на земята кюрдски борец за свобода.

— Дадох на организацията ти един милион долара срещу смъртта на един-единствен човек, а ти ми казваш, че не си готов да се жертваш за вашата кауза? Шофьорът трябваше да умре. И двамата знаехте това. Той трябваше да застреля Худари и после да умре в експлозията от ракетата. Мъченичеството беше ключът за операцията. В името на Аллах и Пророка, как очакваш да подкрепим каузата ви, когато никой не знае кои сте? — Дебелите устни на Руфти мляснаха неприлично от гняв и разочарование. — Знаеш ли, че на английски само с малка промяна в правописа кюрд означава вид сирене?[13] С такова име народът ти вече се е превърнал в посмешище. Кюрдска държава. Звучи като страна на дойни крави и производители на сирена.

Руфти погледна часовника си, който имаше специална каишка, за да обхване дебелата му китка.

— След десет минути Би Би Си ще получат писмо, в което се заявява, че атаката тази вечер е дело на твоята организация „Обединен Кюрдистан“, и нападенията ще продължат, докато не бъдат изпълнени исканията ви за независима държава. След този провал обаче светът ще си каже: „Давайте, атакувайте. Седем мъртви кюрди и само няколко дупки в бетона. Скоро няма да ви останат борци, затова, моля ви, изпратете ги тук.“ — Руфти продължи да излива гнева си. Надиплената му гуша се тресеше. — Сделката ни беше пари срещу убийството на Халид Худари. Знам, че си тъп и не разбираш какво означава смъртта му за мен, но не се тръшкай в краката ми и недей да хленчиш как в последния момент си се разколебал.

В такива безценни мигове Руфти се чувстваше такъв, за какъвто се смяташе. В момента притежаваше реална власт. Двамата му помощници щяха да убият кюрда, ако им заповядаше, а той щеше да го направи, но вълнението в краката му да коленичи борец за свобода, беше твърде опияняващо, за да му позволи да свърши бързо. Руфти щеше да протака мига, да го вкусва отново и отново и да чувства властта, която заслужаваше, властта да отсъжда кое е правилно и кое не, властта да раздава живот и смърт. „Калигула сигурно е изпитвал същото“ — помисли той.

Руфти избра хапка с пастет от гъши дроб от огромния поднос с предястия и я пъхна в устата си толкова бързо, че втората също изчезна мълниеносно в огромната му паст. Реши да задържи третата в ръката си, докато сочеше падналия на колене кюрд, но изкушението надделя и налапа и нея. Руфти пресуши чашата с безалкохолно шампанско и я напълни отново толкова нетърпеливо, че голяма част от пенливата течност се разля върху ниското канапе до креслото, на което седеше.

Когато не беше на съвещания с иранците и иракчаните, през последните няколко дни Руфти прекара голяма част от времето си да подготвя речта си за утрешната церемония по откриването на срещата на страните от ОПЕК. Той внимателно примеси точните количества тъга и възхищение към Халид Худари, гняв към безсмислената атака, отнела живота му, и отегчено признаване на факта, че е станал официален представител на Обединените арабски емирства на срещата. Докато планът за убийството на Худари се подготвяше от няколко месеца, Руфти остави написването на речта за накрая, за да и придаде достатъчно импровизирани чувства, така че да прозвучи достоверно.

Стомахът му се сви, когато си помисли как ще обясни на иранците и иракчаните защо Худари все още е жив. Убийството трябваше да задейства толкова много събития, че на Руфти му бе трудно да ги изброи, но сега щеше да се случи само едно от тях. Иракчаните особено щяха да искат отплата. Те бяха дали лъвския пай от парите за обучението и подготовката на кюрдските борци за свобода, голяма част от които бяха отишли в личната сметка на Хасан бен Руфти, и щяха да настояват за обяснение.

Какво бе казал представителят на Ирак? Двайсет хиляди души и осем хиляди танка щяха да бъдат прехвърлени на южната граница след съобщението за смъртта на Худари. Руфти отново изгълта шампанското от чашата и чертите на гладкото му свинско лице добиха студен израз, като погледна кюрда пред него. „Искам да убия с ръцете си това тъпо копеле“ — помисли си.

Някъде в десетстайния апартамент тихо иззвъня телефон. След миг един от помощниците му потропа на вратата. Носеше сребърен поднос с черен преносим телефон, който предложи като кутия шоколадови бонбони.

— Какво? — изсумтя Руфти.

— Обажда се Тарик, господин министър. Той е в болницата, където са закарали Худари.

Тарик беше един от хората на Руфти.

— Хвала на Аллаха. — Руфти грабна телефона и многозначително погледна другите двама мъже. — Поне някой показва инициативност.

Той заговори троснато и авторитетно, а не сприхаво като преди няколко минути.

— Тарик, кажи ми, че имаш добра новина и чакалът е умрял от раните си.

— Не, господин министър. Худари е жив, но състоянието му е критично. Когато пристигнах, Санитарят бършеше кръвта му във фоайето на спешното отделение.

Руфти знаеше, че Тарик говори по мобилен телефон, който лесно можеше да се подслушва, и го предупреди да не споменава имена, но сетне продължи така, сякаш предупреждението не се отнасяше за самия него.

— Слушай, остани в болницата, но не се приближавай до Худари. Не мога да позволя присъствието ти да бъде свързано с мен. Каква е охраната там?

— Засега слаба. Мисля, че не знаят кой е Худари. — Тарик говореше хладнокръвно. — Лесно мога да се вмъкна в стаята му. Какво значение би имал още един куршум?

— Не. Само стой наблизо. Нужно ми е време да помисля. Може да изпратя този кюрдски кретен да довърши Худари веднъж завинаги. — Руфти затвори телефона и посочи коленичилия кюрд. — Засега го затворете. Още не съм приключил с него.

Искаше му се Абу Алам да е тук. Абу щеше да нахлуе с пушката си в стаята на Худари и да избяга много преди властите да разберат какво се е случило. Руфти нямаше такова доверие на втория си лейтенант. Тарик си разбираше от работата, но беше предпазлив. Липсваше му психарската трескавост на Алам. Но Абу трябваше да отиде в Аляска да се погрижи Кериков да не ги измами и да ръководи отвличането на Аги Джонсън, за да бъдат сигурни, че на баща и няма да му хрумне идеята да се отметне от неговата част от сделката.

Агонията разкъсваше Халид Худари, изкривяваше чертите на лицето му и потъмняваше блясъка в очите му. Болката започваше от краката и продължаваше по гърба, разпространявайки се по хилядите нерви, разклоняващи се като преплетени корени от гръбнака, увиваше раменете като наметало и го приковаваше към леглото. Но най-силна беше в главата, където беше неописуема. Мозъкът му сякаш се бе подул и притискаше черепа, а лицето му все едно беше ужилено от цял рояк пустинни оси. Халид изстена.

— Аха! — обади се някакъв глас.

Худари отвори едното си око, опасявайки се, че очната му ябълка ще изхвръкне. Гласът беше на петдесетгодишен индиец с прошарени коси и почти бели мустаци. Кожата му имаше цвета на силен чай, а очите му изглеждаха разфокусирани зад очилата с телени рамки. Беше облечен в зелени дрехи на лекар. Около гърлото му като мъртва змия висеше слушалка.

— Мисля си — каза индиецът с онази особена смесица от английска арогантност и наследена от поколения сервилност, — че в момента много ви боли, но не знам дали искате морфин. Предполагам, че сте мюсюлманин и религията не ви позволява употребата на опиати, нали?

— Сложете ми проклетата инжекция — успя да изграчи Халид през пресъхналите си устни.

— Разбира се. Веднага. — Лекарят се залови да вкарва морфин в пликчето с плазма, окачено над леглото.

„Господи — помисли Халид. — Животът ми е в ръцете на посредствен лекар.“

— Голям късметлия сте. Но първо, да се запознаем. Казвам се доктор Рагасвами. Бях дежурен в спешното отделение, когато ви докараха. Уверявам ви, че кървяхте обилно. Но не сте прострелян. Куршумите само са ви одраскали. Някои са оставили дълги бразди, които изискаха много шевове, но нито един не е причинил вътрешни наранявания. Извадих от тялото ви близо четирийсет грама бетон, частици, разпръснати от куршумите, изстреляни по вас. — Рагасвами погледна монитора за сърдечната дейност на Халид и очевидно остана доволен от показанията.

— Откога съм тук?

— Сега е десет вечерта — отговори лекарят, поглеждайки евтиния си електронен часовник. — Тук сте от пет часа. Изумително е, че вече сте в съзнание. Много сте силен. Някой по-немощен човек щеше да бъде в безсъзнание най-малко до утре сутринта.

Рагасвами щеше да продължи да говори, ако Халид не бе го прекъснал.

— Трябва да се обадя по телефона.

— А, да, щях да стигна и до това. Документите ви са се изгубили, преди да ви докарат тук. Няма как да се свържем със семейството ви.

Морфинът започна да действа. Халид усети, че парещата болка постепенно намалява.

— Семейството ми не е тук — промълви той, — но имам приятел, Тревър Джеймс-Прайс. В момента той вечеря в „Лез Амбасадьор“.

Пет минути по-късно Рагасвами каза на дежурната медицинска сестра да намери Джеймс-Прайс, а през това време прегледа повърхностните рани на гърба на Халид, като мърмореше под носа си, а веднъж възкликна гордо от здравината на шевовете, които бе направил.

— Съжалявам, но в ресторанта нямаше резервация за Джеймс-Прайс — каза уморената сестра, подавайки глава в стаята на Худари.

— Чакайте. Масата не е запазена на неговото име. — Халид си припомни срещата с Тревър и жената с него. Те, изглежда, се познаваха отскоро и вечерята беше нейна идея, а не негова. Нямаше начин човек като Тревър да запази маса в „Лез Амбасадьор“. — Масата е на името на… — Халид мълча почти цяла минута. Морфинът въздействаше върху съзнанието му и притъпяваше не само болката, но и разсъдъка му. Мислите му бяха замъглени. — Милисънт Грей. Тя е направила резервацията. Кажете на Тревър, че ми трябва.

Халид започна да се унася. Дълбоката тъмна бездна го зовеше и цялото му същество отчаяно искаше да се предаде на забвението, но разумът му се съпротивляваше с всички сили. Медицинската сестра най-после донесе преносим телефон и го доближи до устата му, за да може да говори, без да се движи и евентуално да разкъса шевовете.

— Премина всякакви граници, стари приятелю — троснато каза Тревър. — Мислех, че ще се срещнем по-късно тази вечер. Не ми се удава често възможност да ме покани маце като Мили.

— Млъкни, Тревър — изпъшка Халид. — Имам големи неприятности.

— Нещо ново? Вие, проклетите смрадливи арабески, непрекъснато имате неприятности. Това е от Корана, от всичките онези тъпотии за джихад. Пълен е с насилие, а вие го четете като приказка за деца.

— Ще млъкнеш ли, Тревър. — Халид започваше да губи мисълта си. — Намирам се в болница с някакъв индийски шарлатанин, по дяволите. Трябва да дойдеш тук. И приятелката ти също.

— Какви ги говориш? — В гласа на Тревър прозвуча безпокойство.

— Простреляха ме, тъпако. Искам да ме измъкнеш оттук. Всичко още не е свършило.

— Нямам представа какви ги бръщолевиш, Халид. Дай да говоря с доктора.

— Не — отвърна Худари. Рагасвами бе излязъл и бе обещал да се върне след няколко минути. — Не тази вечер. Няма да мога. Трябва да дойдеш утре сутринта и да доведеш Милисънт Грей. Тя е достатъчно висока.

— Какви ги дрънкаш, Халид? Господи, плашиш ме до смърт. Добре ли си?

— Дадоха ми опиат. Скоро няма да мога да говоря. — Говорът на Халид стана неясен, докато губеше съзнание. — Утре сутринта трябва да бъдеш тук с госпожа Грей. Облечи я в дълга дреха. Сложи и фередже. Трябва да е покрита от главата до петите като набожна мюсюлманка. Кажете, че ми е съпруга. Разбираш ли?

Тревър долови отчаянието в гласа на Халид.

— Имай ми доверие, приятелю мой. Ще дойдем. Господи, щом е за теб, и аз ще си сложа фередже.

Упоен от морфина, Худари заспа. Ако беше в съзнание, щеше да чуе последните думи на Тревър и да спаси живота на приятеля си. Но пред очите му падна мрак и Халид изпусна слушалката на пода, така че батерията изхвърча от телефона и връзката прекъсна, сякаш бе затворил.

Тревър върна телефона на чакащия до него сервитьор в „Лез Амбасадьор“.

— Спомняш ли си приятеля ми от „Савой“? — обърна се той към сладострастната си домакиня. — Явно се нуждае от помощта ни.

— Дано не е научил, че съпругът ми е член на парламента.

— Скъпа моя. — Тревър хвана ръката и и отмести настрана чинията с вкусно говеждо. — Нищо толкова прозаично. Утре сутринта ти ще бъдеш господар на харем, а аз ще бъда твоят фаворит.

— Мислех, че всички от харема трябва да са девствени.

— Така е, но след тази нощ се опасявам, че ще си ме обезчестила.

На борда на „Надежда“

Топлият въздух, разнасящ се от централната отоплителна система, имаше сухия привкус на озон и миришеше така, сякаш в някой електрически уред бе станало късо съединение. Старата система тракаше всеки път, когато изпомпваше вода през скърцащите тръби, и изтрещя толкова силно, че Аги подскочи, защото и се стори, че чу изстрел на пистолет. Следобедното слънце бе скрито зад няколко пласта облаци и лека мъгла. По стъклата барабанеше студен дъжд, носен от силен вятър, който духаше от ледената пустош на Полярния кръг. Според електронния термометър до вратата на каютата температурата навън беше минус два градуса, но мразовитият вятър я понижаваше до минус десет.

Беше едва средата на октомври, а зимата вече бе започнала да обхваща Земята на среднощното слънце.

В каютата беше плюс двайсет градуса, но на Аги и се струваше много по-горещо. Тя току-що бе направила петдесет коремни преси и лежеше по гръб. Дългите и крака бяха вдигнати под ъгъл от трийсет градуса над пода и стегнатите мускули на корема и потрепваха. Аги правеше гимнастика от два часа, като упражняваше и нанасяне на удари, научени от уроците по фехтовка. Всяка атака беше толкова съсредоточена, че сякаш усещаше как въображаемото острие поразява противника. Тялото и беше обляно в пот и косата и бе залепнала за главата. Шортите и фланелката и се бяха впили като втора кожа.

Тя стана и съзря отражението си в огледалото на стената. Знаеше как изглежда след физическите упражнения и не се притесни от косата, дрехите и потта, която капеше от брадичката й. Но изумруденозелените и очи все още пламтяха от гняв. Физическото натоварване не беше намалило силата му.

— Проклети мъже. — Тя се изплю върху отражението си в огледалото.

През целия си живот Аги бе доказвала независимостта си. Поемаше предизвикателства и в повечето случаи ги преодоляваше с относителна лекота. Магистърската степен беше нейно завоевание. Стройното и тяло, някога кльощаво и тромаво, беше резултат на собствените и усилия. Личността и бе формирана от годините на съпротива срещу влиянието на родителите и и техния ненормален начин на живот. Сама бе спечелила полагащото и се уважение и бе платила за него с време и усилена работа. Но през последните двайсет и четири часа се бяха държали с нея пренебрежително.

— Да им го начукам и на двамата!

Ян с неговата загадъчна задача и бръщолевенето му, че ще направи петрола толкова отблъскващ, та никой няма да иска да го използва. Мърсър с неговата покровителствена заповед Аги да напусне Аляска за нейно добро. Това не беше XVIII век и тя не беше превзета, глуповата госпожичка, която трябва да спасяват. И двамата се държаха така, сякаш знаеха кое е най-доброто за нея, а нейните желания и мнение не означаваха нищо. Господи!

Ян буквално я бе изнасилил. Мъжът, който искаше да се ожени за нея, я бе принудил да се любят, без да се съобразява с чувствата й. Бе му послужила като надуваема кукла, играчка за мастурбиране. Аги мислеше, че го обича, но сега за пръв път разбра колко е различен от нея. Себелюбието и вглъбеността му и бяха известни отдавна, но едва сега осъзна колко силно Ян е мотивиран от тях. Дори мисълта за него я караше да се чувства неудобно, сякаш стоножка лазеше по плътта и.

А Мърсър с неговата заредена с тестостерон атака сутринта? Той и придружаващите го агенти размахваха оръжия и крещяха заповеди, сякаш щурмуваха отвлечен от терористи самолет. А заплахата му да арестува всички на своя отговорност? Трябваше да изпълни заканата си. Активистите на борда на „Надежда“ бяха готови да отидат в затвора заради убежденията си. Изпълнението му беше още един от начините да я покровителства. Леко пляскане по ръката за природозащитничката с попечителски фонд. „Внимавай, Аги, играеш си с възрастни хора — сякаш чу гласа му тя, — и не искаме да пострадаш.“

„И аз съм голяма — огорчено възрази наум. — Знам какво правя.“ До трийсет и втория и рожден ден оставаше един месец, а Мърсър се държеше с нея като с шестгодишно дете. Мнозина мъже в живота и бяха проявали същото отношение — отнасяха се с нея като с безценен предмет, който трябва да бъде опазен на всяка цена. Баща и например криеше проблемите с майка й, докато стана късно, опасявайки се, че разводът или дори раздялата ще наранят Аги. Това беше смешно. А нима самоубийството на майка и не и се отрази?

И какво, по дяволите, искаше да каже Мърсър с думите „И аз бих искал да те мразя, но не мога“?

За свое учудване тя видя в огледалото как изражението и омекна. Напрежението изчезна и намръщеното и лице се усмихна.

Аги знаеше какво означава това.

— Добре, доктор Мърсър, ще получиш, каквото желаеш — заяви на глас тя. — Ще напусна Аляска. И Ян. И най-вече теб. Но не и преди да кажа последната си дума и да сложа край на глупавото си увлечение по теб, което трябваше да приключи много отдавна.

Когато бяха разговаряли за женитба, Ян и подари годежен пръстен, но без диамант. Каза, че не одобрява опустошенията, нанесени от минното дело, и няма да подпомогне индустрията, като повярва в популистката представа, че диамантът е символ на вечна любов. Пръстенът беше направен от имитация на еленов рог и изглеждаше подходящ за хора, посветили се на опазването на природата. Аги го извади от багажа си и го сложи на бюрото на Ян.

— Евтино копеле.

После се изкъпа, облече се, прибра мокрите си коси под бейзболна шапка и сложи няколко неща в раницата си, оставяйки дрехите и другите вещи, които си бе донесла в Аляска. Щеше да си купи каквото и трябва в Сан Диего, където смяташе да отиде на гости на приятелка от колежа. Искаше да зареже всичко — Ян, Мърсър, ПАПС и цялата тази пропиляна година от живота си. Беше си играла с огъня и беше време да се върне към нормално съществуване.

Знаеше името на хотела на Мърсър от сметката в ресторанта, която намери в джоба на якето му. Хрумна и да му се обади, но после реши, че изненадата ще има много по-голям ефект.

Мърсър лежеше на леглото в хотелската стая и гледаше футболен мач между колежанските отбори на Флорида и Джорджия.

На нощното шкафче имаше бира.

Той отпи глътка и погледна часовника си. Надяваше се, че остатъкът от превалящия следобед ще премине спокойно. След акцията на борда на „Надежда“ Мърсър не се отделяше от телефона, защото знаеше, че ще иззвъни, макар да не искаше.

Отново изпитваше онова глождещо чувство. Нещо не беше наред. Отсъствието на Ян Верховен от кораба беше най-очевидният знак, но имаше и други необясними неща. Той отново си припомни фактите, дребните наглед подробности, от които черпеше убеденост. Подобно умуване и гадаене беше излишно и дори опасно, но му бе присъщо да продължава да разсъждава върху проблема, колкото и очевидно да изглеждаше решението.

Всичко бе започнало с тоновете течен азот, незаконно внесени в Аляска. Кой би го направил и с каква цел? Второ, най-радикалната природозащитна организация в света беше в щата и водачът и бе отишъл на някаква загадъчна мисия, за която дори приятелката му не знаеше. И после — Иван Кериков, международен терорист или по-точно търговец на тероризъм. Човек, който не беше лоялен към никого, освен към себе си, но очевидно бе безкрайно изобретателен. И той беше в Аляска. Заедно с неколцина араби. Каква беше ролята им в цялата история?

Какво биха направили с течния азот един бивш агент на КГБ, няколко араби главорези и екологична организация в навечерието на откриването за експлоатация на Полярния природен резерват? Присъствието дори само на единия от тези елементи беше достатъчно, за да го накара да се замисли. Но имаше и още нещо.

Например разкритията на Аги за баща и. Тя твърдеше, че Макс Джонсън е знаел в колко часа е била в дома на Мърсър, точния момент на опустошителната атака, която единствено благодарение на навременната поява на Хари не се бе превърнала в кръвопролитие. И Макс ли беше замесен? Нали един от неговите танкери бе пристигнал със закъснение в пристанище „Алиеска“, за да натовари петрол в залива Прудо? Имаше ли някакво значение този факт?

Мърсър протегна ръка към телефона. Възнамеряваше да се обади на Дейв Соулман в Маями и да попита дали адвокатът по морско право е научил нещо ново за танкера. Вероятността от това да излезе нещо беше малка и сигурно беше гонене на вятъра, но понякога най-слабата вероятност се оказваше правилната. Ръката му беше само на два-три сантиметра от телефона, когато на вратата се потропа. Той стана, отвори и отстъпи крачка назад. Аги Джонсън беше облечена в джинси, пуловер и маслиненозеления си анорак. На главата си бе сложила бейзболна шапка. Покрай ушите и падаха тънки кичури меки като коприна коси. Под мишницата си носеше коженото му яке. В ядосаното и изражение Мърсър съзря по-силни чувства, които очевидно се опитваше да скрие от него. Разбра, че е обидена и се страхува, и сърцето му заблъска в гърдите.

— Трябва да ти кажа някои неща. — Гласът и трепереше.

— Така ли? — Мърсър трябваше да положи усилия да говори безразлично.

Аги затвори вратата и влезе в стаята.

— Искам да знаеш, че напускам Аляска и Ян.

— Защо? — Лицето му се разтегли в заинтригувана усмивка.

— Какво защо? Защо напускам ли?

— Не. Защо ми го казваш? — Усмивката му стана още по-широка, докато гледаше объркания израз на лицето й. Тя очевидно не очакваше този въпрос.

— Така искам — нервно отговори Аги. — Омръзна ми. Писна ми от Ян с неговото себелюбие и високомерие и от теб с твоето надуто героично фукане.

— Не беше фукане.

— По дяволите, Филип, всичко ли е шега за теб? — Употребата на малкото му име изненада и него, и нея. Неочаквано стаята се превърна в интимно място, заредено с осезаеми чувства.

— Не, Аги — нежно отвърна Мърсър. — Не мисля, че Кериков е шега, нито пък бившият ти приятел. Не вярвам, че нападенията в дома ми бяха шега, нито смъртта на Хауард Смол и братовчедите му. Тези неща са съвсем сериозни. Точно това се опитвам да ти обясня.

— А ние двамата? — попита тя толкова тихо, че Мърсър едва я чу.

Сега беше негов ред да се изненада от въпрос, който не очакваше. Преди да отговори, Аги отмести поглед от него и се обърна към вратата.

— Няма значение — каза тя. — За мен всичко свърши — ПАПС, Ян и дори увлечението ми по теб.

Аги протягаше ръка към дръжката на вратата, когато Мърсър извика името и. Не можеше дай позволи да си тръгне и гласът му стана дрезгав от желание. За пръв път никой от двамата не се заяждаше, принуждавайки другия да се отбранява. Стояха един срещу друг не като противници, а като мъж и жена, готови да признаят силното си привличане един към друг.

Аги прекоси стаята, разкопча анорака си, хвърли се върху Мърсър с такава сила, че го събори на леглото, обхвана с пръсти главата му и впи устни в неговите.

Той я прегърна и с едната си ръка измъкна тениската и от джинсите, а другата плъзна по гладката кожа на гърба и. Тя го притисна до себе си, сякаш се опитваше да се скрие в прегръдките му като уплашено животно, но нямаше нищо плахо в езика й, който жадно обходи устата му.

Движенията им бяха трескави. Ръцете им не спираха в желанието си да изследват, милват и притежават.

— Защо? — с любопитство попита Мърсър.

— Млъкни. И двамата го искаме. — Сетне сграбчи хълбоците му и го притегли към себе си.

Тениската се заплете около гърлото и и Аги я дръпна да я изхлузи през главата си. Не носеше сутиен и при вида на гърдите и Мърсър стигна до върха на сексуалното напрежение. Ръцете му сякаш се движеха сами. Дланта му намери лявата и гърда. Той я обхвана в шепата си и пръстите му се плъзнаха по ребрата й. Гърдите и бяха малки като на момиче и с дребни розови зърна.

Мърсър винаги внимаваше, когато докосваше женско тяло. Ръцете му бяха мазолести и загрубели и носеха белезите на дългогодишен физически труд. Дланите му приличаха на вроговената кожа на пустинно влечуго. Пръстите му бяха толкова твърди, че наподобяваха плочки на средновековна броня. Кожата му дращеше гърдите и и Аги откъсна устни от него, и извика. Той мигновено дръпна ръцете си, уплашен, че и е причинил болка, но тя притисна дланта му до чувствената си плът, засилвайки ритъма в унисон с учестеното му дишане.

— О, Господи — промълви Аги, хвана ръката му и я насочи към триъгълника между бедрата си. Мърсър усети, че е влажна дори през джинсите. Изпаднал в унес, той разкопча копчето. Не беше в състояние да мисли за нищо друго, освен за желанието си. Докато смъкваше ципа и, той долепи устни до гърдите й. Зърната и се втвърдиха и заприличаха на узряла, сладка, примамлива ягода. Копринените и бикини се бяха впили в тялото и от силната възбуда.

В същия миг телефонът иззвъня.

Макар че нямаше никакво желание да отговаря на обаждането, Мърсър съзнаваше, че не може да не го направи. Надигна се ядосано и погледна Аги. Озадачеността, изписана на лицето й, беше най-болезненото нещо, което бе виждал през живота си. Положи усилия да не обръща внимание на това и взе слушалката.

— Ало.

— Мърсър, обажда се Майк Колинс от пристанището. Мърсър си представи шефа на охраната на „Алиеска“, спокойните, бдителни очи на бившето ченге и продълговатия назъбен белег на бившия войник.

— Очаквах обаждането ти — огорчено каза Мърсър, наблюдавайки как Аги се облича с гръб към него.

— И Анди Линдстрьом мисли така. Тук настъпи пълен хаос. В главното депо във Феърбанкс избухнаха безредици и всички компютри на пристанището блокираха. Анди ме помоли да ти се обадя. Тъй като ти знаеше, че нещо ще се случи, имаш ли някакви идеи?

— Тръгвам веднага. Обадихте ли се на властите?

Аги нахлузи анорака си, погледна Мърсър и излезе от стаята, като тихо затвори вратата след себе си. Мърсър не я спря, осъзна, че тя не иска да и попречи. Аги бе направила избора си, а той нямаше възможност да избира. Затова тъжно съсредоточи вниманието си върху Колинс.

— Още не, поне що се отнася до компютрите. Едно ченге ни се обади за вълненията във Феърбанкс. Изглежда, че демонстрацията пред главната порта на пристанището е излязла от контрол. Според полицията във Феърбанкс не са ПАПС, а някаква местна правозащитна организация, която протестира, че унищожаваме свещени земи.

— Не се тревожи за безредиците. Това не е важно. — Мърсър притисна слушалката между рамото и главата си, за да освободи ръцете си и да завърже ботушите си. Продиктува на Колинс номера на личния мобилен телефон на Дик Хена. — Обади му се, представи се и му кажи, че искам военновъздушната база „Елмендорф“ да бъде вдигната под тревога.

— Но защо? Нали току-що каза, че безредиците във Феърбанкс са нищо. Просто група любители на ескимосите, които стават малко груби, но нищо повече. Изпратих неколцина от моите хора от една от помпените станции. Ще ги разпръснат за два часа.

— Да, но докато хората ти гонят вятъра, Кериков ще атакува, а те ще бъдат твърде далеч, за да се справят с положението. Ще бъда при теб след двайсетина минути.

Мърсър не видя Аги на паркинга, докато включваше двигателя на шевролета. Знаеше, че ако после не отиде да я потърси, няма да я види повече. Почувства огромна празнота, макар да знаеше, че така е по-добре.

Аги чакаше в нишата на автомат за продажба на дребни стоки през няколко врати от стаята на Мърсър. Видя го да излиза със замъглените си от сълзи очи. Връщането на пръстена на Ян беше категоричен финален акт и сложи край на връзката им и на членуването и с ПАПС. Искаше да направи същото и с Мърсър — последен миг заедно, за да получи отговор на въпросите си за него и за взаимоотношенията им. Но това не се случи. Те отново бяха в неопределено положение, нито врагове, нито любовници. Аги си даваше сметка, че е отишла да спи с него, за да преодолее чувствата си. И тъй като това не стана, чувствата и бяха още по-силни отпреди. След като не се любиха, вероятността да имат връзка бе отсрочена. Но докато го гледаше как крачи решително и се отдалечава, тя усети, че сърцето и се свива. От очите и потекоха сълзи.

Младата жена изчака няколко минути, за да се увери, че Мърсър е заминал, и излезе от хотела. Паркингът беше почти празен. До вратите бе спрял черен микробус, а пред фоайето на хотела имаше разнебитен пикап. Наетата и кола беше паркирана до микробуса.

Тя извади ключовете от джоба си. Вниманието и бе насочено към сребристата ключалка на колата й, затова не забеляза, че двигателят на микробуса е включен. Вратата му се отвори. Тя се обърна рязко и хвана ключа в юмрука си като метален нокът. Действието и беше рефлекс и бе упражнявано много нощи, докато вървеше към колата си във Вашингтон.

От микробуса изскочиха двама души. Те я заобиколиха едновременно, хванаха я и я приковаха между двете превозни средства. Аги се вбеси, когато осъзна колко добре е организирано похищението й. Единият мъж носеше бяла кърпа, която държеше далеч от тялото си, сякаш съдържаше нещо мръсно. Аги го позна. Това беше човекът, който се бе опитал да я изнасили в бара предишната вечер. Тя обърна гръб на непознатия нападател, за да се съсредоточи върху познатата заплаха. Другият мъж я сграбчи и изви ръцете и зад гърба.

Тя го ритна, измъкна се от хватката му, завъртя се и вдигна ръка да го удари с лакът в челюстта. Нападателят политна към микробуса. Не беше изпаднал в безсъзнание, но беше зашеметен. Между него и колата и се откри пространство и Аги хукна натам.

Мъжът с кърпата се хвърли към нея. Силната му ръка се вкопчи в рамото и и пръстите му се впиха в плътта под врата й. Аги едва не се парализира от болката. Опита да се освободи, но безмилостният натиск се засили, накара я да извика и да падне на колене.

Един от прозорците на хотела пред двете превозни средства се отвори и оттам се подаде гол до кръста мъж. На добродушното му, червендалесто лице беше набола прошарена брада. Космите на гърдите и корема му бяха черни и гъсти като козината на норка.

— Какво правите там, по дяволите? — Гласът му имаше силен провинциален акцент.

Абу Алам пусна Аги Джонсън, хвърли напоената с хлороформ кърпа, изви тяло, така че палтото му да се разтвори, и посегна към ръкохватката на ловната си пушка „СПАС — 12“. Ръката му я намери мигновено и извади оръжието. Първият изстрел строши стъклото на прозореца, а вторият улучи в лицето любопитния гост на хотела. Главата му се уголеми, докато стигна до точката на пръсване, и после съдържанието на черепа изпръска стените на стаята.

Както надничаше леко загрижено през прозореца, в следващия миг мъжът се превърна в обезглавен труп. От отсечения му врат бликна тъмночервена кръв. Алам прибра пушката под коженото си палто и отново се обърна към Аги. Лицето и беше пребледняло и устните и трепереха, докато лежеше в краката му.

— Качвай се в микробуса — заповяда той и взе кърпата.

Аги не беше в състояние да помръдне. Тя се вторачи в празното пространство, където преди миг бе стоял гостът на хотела. Тънките устни на Алам се разтеглиха в перверзна похотлива усмивка. Аги започна да се съвзема и стана. Мъжът, когото бе ударила, отново я сграбчи, като този път я държеше с всичка сила. Тя усети възбудения му пенис, допрян до хълбоците й. Абу Алам притисна напоената с хлороформ кърпа до устата и и зелените и очи се разшириха.

Въпреки усилията си Аги не можа да се пребори с хлороформа и съзнанието и започна да се замъглява, а тялото и да губи чувствителността си. Твърдите пръсти на единия мъж, които я опипваха между краката, вече не бяха реални за нея. Тя се бе превърнала в безволева надуваема кукла. Двамата я занесоха в микробуса и я сложиха да легне с разтворени крака, за да може Абу Алам, Бащата на болката, да гледа интимните и части, макар и през джинсите, докато помощникът му шофира.

Мърсър очакваше пълна бъркотия, когато пристигна в оперативния контролен център на пристанище „Алиеска“. Обичайните червени камиони обаче ги нямаше на паркинга пред сградата и навсякъде беше тихо. Радиокулата беше скрита в мъглата, а електроцентралата и високите десет метра комини на агрегата за преработване на парата се виждаха само заради проблясващите предупредителни светлини. Коридорите в сградите бяха безлюдни и зловещо тихи. Стъпките му отекнаха, когато се отправи към командната зала.

Анди Линдстрьом, шефът на оперативния център на „Алиеска“, се бе навел над едно от сините контролни табла. На бюрото до него имаше чаша кафе. Пред Линдстрьом стоеше млад мъж в черно поло, осеяно с пърхот, паднал по прегърбените му рамене. Пъпчасалото му зачервено лице беше захласнато, докато наблюдаваше как компютърният код се изписва на един от множеството екрани. Мърсър видя, че очилата му са мръсни и краищата на рамките им са изгризани.

Майкъл Колинс говореше по телефона. Беше вдигнал крака на хромирания стол и между зъбите си стискаше голяма пура. Под мишниците на ризата му имаше тъмни петна от пот, а белегът на бузата му бе станал лилав. Линдстрьом и компютърният специалист не обръщаха внимание на словесната атака срещу човека от другия край на линията.

— Да ти го начукам, Кен. Никога не си имал проблем да вземеш назаем техниката ни и дори да ти изпратя хора, когато при теб възникне криза, затова не ми казвай, че безредиците в депото са вътрешен въпрос и не засягат щатската полиция. Изпратих хора от помпени станции пет и шест, но ще им трябват няколко часа, за да стигнат при вас. Според моите служители, полицията от Феърбанкс се е на мястото, но демонстрантите ги превъзхождат по численост. — Колинс млъкна, за да изслуша представителя на полицията. Белегът му се зачерви, а изразът в очите му стана студен. — Знам, че не са ви искали подкрепление. За Бога, защо мислиш, че разговарям с теб в момента? Аз искам помощ. Не ме ли слушаш, по дяволите? Нуждаем се от помощ в депото със съоръженията, Кен, при това незабавно!

Колинс трясна слушалката на вилката и се обърна към Мърсър. На лицето му бяха изписани гняв и възмущение.

— Какво става? — попита Мърсър, съблече якето си и го хвърли на масата в задната част в стаята.

— Пълна бъркотия — отговори Анди Линдстрьом вместо шефа на охраната. — Мърсър, това е Тед Моси, нашият експерт по компютрите, макар че в момента проклетите машини, изглежда, са го изпреварили с няколко хода.

Моси не стана, нито се ръкува с Мърсър, само го погледна през рамо. Тед беше в бара по време на сбиването между работниците от петролните сонди и активистите на ПАПС, макар че не се беше включил в боя. Мърсър разбра, че женственият млад мъж го позна, защото побърза да се обърне и отново да се вглъби в компютрите. Изпита увереност, че Моси се страхува от него.

„Какво става тук?“ — запита се той.

Линдстрьом запали цигара от фаса на предишната и потърка уморените си зачервени очи.

— Играта загрубя. Рано сутринта охраната на депото във Феърбанкс е заварила четирима души в двора, близо до материалите, предназначени за Северния склон. Арестували нарушителите и веднага извикали полицията. После, около десет часа, ПАПС свикаха голяма пресконференция във Феърбанкс и заявиха, че сме задържали незаконно неколцина от хората им. Обвиниха ни, че сме ги прибрали от улицата като шайка гестаповски щурмоваци, за Бога. Проклетите репортери не ни се обадиха, за да чуят какво се е случило в действителност, а повярваха на онези откачалки. За два часа пред главните порти на депото се събраха да протестират близо двеста души. Отначало демонстрацията беше мирна, но после започнаха да хвърлят бутилки през оградата, да лягат на пътя и други такива дивотии. Протестиращите не са само от ПАПС, а сбирщина от организации, повечето местни правозащитници и противници на ядреното оръжие, и в това не виждам никаква логика. Но щом някой започне да мърмори, всяка откачалка в щата е готова да се включи. Тези банди се множат и мутират по-бързо и от шибан вирус.

— Това има ли някаква връзка с компютърния проблем тук? — попита Мърсър.

— Не — уморено отговори Линдстрьом. — Компютърният проблем е вторият шибан номер за деня. Преди два часа цялата система блокира. Нищо не иска да работи — нито клавиатурите, нито дисковите устройства. Тед се опитва да разбере какво се е случило.

— Какво мислиш, че е станало? — Мърсър насочи въпроса си към кльощавите, прегърбени рамене и гръб на Тед Моси.

— За да блокират ли? Предполагам, че засечка в конфигурацията или може би срив в оперативната памет.

— Някаква вероятност да е дело на хакер?

— Не. Проблемът е твърде надълбоко. Протоколите за защита щяха да открият евентуален неправомерен достъп, да го прекратят автоматично и да го проследят толкова бързо, че хакерът щеше да бъде арестуван, докато още седи пред компютъра си. Системата е по-сигурна от централния компютър на ФБР.

— Това ми напомни нещо, по дяволите — рече Мърсър и се обърна към Колинс, който очакваше въпроса му и го изпревари.

— Да, обадих се. Не мога да повярвам, че имаш номера на личния мобилен телефон на директора на ФБР. Господи, беше невероятно, че разговарям със самия Дик Хена.

— Дълбоко в душата си той е ченге като теб, Майк. Само има по-голям кабинет и по-дълга титла, това е всичко. Обеща ли да се свърже с „Елмендорф“?

— Да. Каза, че адмирал Морисън се е обадил на генерал Кели, командира на Военновъздушните сили от Главното командване. Имаме пълно съдействие.

— Военновъздушните сили? Какво очакваш, Мърсър? Трета световна война? — шеговито отбеляза Линдстрьом.

— Бил съм скаут, Анди, и винаги трябва да съм готов.

— Момчета. — Моси завъртя стола си. Лицето му беше изнурено. — Достатъчно ми е трудно и без да слушам приказките ви. Искам тишина, докато работя. И не желая цигарен дим.

— Добре, разбира се, Тед — каза Линдстрьом, стъписан от грубия тон на Моси. Откакто бе започнал работа в Аляска, компютърният специалист беше хрисим и не бе повишавал тон. Линдстрьом предположи, че е по-объркан от проблема в системата, отколкото показва. — Ще отидем в моя кабинет. Извикай ни, ако откриеш нещо.

— Добре — измърмори Моси и отново се обърна към монитора. Костеливите му пръсти се надвесиха над клавиатурата като на пианист, който очаква да му дадат знак.

Тримата влязоха в кабинета на Линдстрьом и чакането започна.

— Господи, отпусни се — каза Анди, като видя колко напрегнат е Мърсър. — Вчера говорихме за това. Съгласихме се, че ако някой иска да използва течен азот, за да прекъсне потока на петрол, единственото логично място би било депото със съоръженията във Феърбанкс, а снощи са заловили копелетата там.

— Носели ли са контейнери с течен азот? Цилиндри от неръждаема стомана? — мрачно попита Мърсър.

— Не. Вероятно са били там, за да разузнаят кои са най-подходящите места за саботаж. По дяволите, депото е на площ четирийсет акра и из цялата територия са разпръснати сгради и купища техника. Трябват ти два часа само да намериш тоалетните.

Погледът на Мърсър накара Линдстрьом да млъкне. Майк Колинс му кимна одобрително, изразявайки уважението на един професионалист към друг.

Изминаха няколко минути в мълчание.

— Каква част от операциите контролира компютърната система? — попита Мърсър.

— Ами, всичко, по дяволите. Знаеш как се управляват нещата в днешно време. Нищо не става, ако първо компютърът не ти даде разрешение.

— Може ли да изключи целия петролопровод?

— Да. Можем да управляваме системата дистанционно оттук, но не го правим. Помпените станции са самостоятелни, наблюдават се денонощно и имат последната дума какво да се случи на всяко място. Ако имат проблем, и те могат да изключат системата.

— Има ли автоматично пренастройване? Някакъв начин системата да поеме контрола върху помпените станции, да ги изолира от веригата и да ги контролира независимо една от друга?

— Не те разбирам. За какво намекваш?

Мърсър заговори бавно и ясно, за да няма недоразумения.

— Компютърът ви може ли да превземе петролопровода? Линдстрьом не отвърна веднага, но когато го стори, Мърсър не хареса отговора му.

— Не знам.

Телефонът иззвъня и Колинс и Линдстрьом се стреснаха и подскочиха. Анди отговори на обаждането, слуша няколко минути и после даде слушалката на шефа на охраната. Той се обърна към Мърсър и нервно запали цигара. Очите му се бяха разширили и лицето му се обля в пот, въпреки климатичната инсталация в сградата. Колинс говори малко, изсумтя няколко пъти и веднъж изруга тихо. Когато затвори, лицето му беше видимо пребледняло и ръцете му трепереха.

— Обади се Кен Басет от щатската полиция. Станала е катастрофа. Двата микробуса, които са карали хората от помпени станции пет и шест, за да подсилят охраната в депото, са излезли от платното на магистрала „Далтън“. На местопроизшествието са отишли две патрулни коли. Изглежда, няма оцелели.

— Кога е станала катастрофата? — попита Мърсър.

— Полицаите са пристигнали там преди малко, но злополуката може да е станала преди известно време. Съдейки по мястото, където са катастрофирали, и времето, когато са тръгнали от помпените станции, бих казал най-малко преди шест часа.

Мърсър погледна през вдигнатите щори на прозореца зад бюрото на Линдстрьом. До падането на здрача оставаха само няколко минути. Скоро щеше да се мръкне. Дъждът се стичаше на сребристи струйки по стъклото.

— Трябва да отидем там.

— Мястото е на около осемстотин километра северно оттук.

— Тогава да не седим със скръстени ръце и да не обсъждаме разстоянието — тросна се Мърсър. — Сигурно имате хеликоптер?

— Да, но… — Анди очевидно нямаше представа какво да направи. Беше изправен пред криза, но не съзнаваше това.

Мърсър с лекота се вмести във вакуума, създаден от колебанието му.

— Майк, обади се на помпените станции и провери какво е положението.

— Може да се свържем с тях чрез компютъра — подчерта Колинс.

— Забрави ли, че компютърът блокира? И повечето хора, които работят в станциите, са били повикани във Феърбанкс, а сега са мъртви? Искам да провериш дали останалите са живи.

Шефът на охраната мигновено осъзна вероятността, че трите критични ситуации са свързани, и изскочи от стаята, за да се обади от кабинета си.

— Анди, свържи се с вашия пилот и го накарай спешно да ни закара на магистралата „Далтън“. Отивам на рецепцията да се обадя в „Елмендорф“. Ще имаме нужда от тях. — Мърсър тръгна към вратата.

— Какво става? — Линдстрьом вече беше видимо разтревожен.

— Трета световна война.

Пристанище за танкери „Алиеска“

Изминаха двайсет тягостни минути. Тиктакането на стенния часовник звучеше като сърдечния ритъм на умиращ човек. Обаждането на Мърсър до „Елмендорф“ бе осигурило два хеликоптера с по осем напълно екипирани командоси от ВВС. Верен на думата си, Дик Хена бе алармирал властите във Вашингтон. Анди Линдстрьом се бе свързал с единия пилот на хеликоптер в „Алиеска“, каубой, който според него щеше с готовност да се съгласи да лети до помпените станции на север. Щяха да се срещнат с него след трийсет минути на гражданското летище във Валдиз. Мърсър и Линдстрьом чакаха Майк Колинс да приключи телефонния разговор, а после щяха да изслушат мнението на Тед Моси за напредъка му по активирането на компютърната оперативна система на петролопровода.

Когато до срещата с пилота оставаха десетина минути, Колинс най-после излезе от кабинета си. Обветреното му лице имаше мрачно изражение. Очите му бяха изцъклени и унили. Топчето тютюн зад лявата му буза беше с размера на топка за софтбол.

— Не можах да се свържа с помпени станции пет и шест. Пробвах по телефона, по предавателя и по късовълновото радио. Дори по факса. Никой не отговаря.

— Какво искаш да кажеш? Нали не си изпратил всички във Феърбанкс? — паникьосан попита Линдстрьом.

— Разбира се, че не съм. За толкова глупав ли ме мислиш?

— Престанете. — Мърсър разпозна началото на спор, в който те щяха да се обвиняват взаимно, и бързо го прекъсна. Нямаше нито търпение, нито време за подобна бюрократична идиотщина. — В критично положение сме и нямаме време да седим тук и да се обвиняваме.

За пореден път той осъзна, че взима решения вместо Линдстрьом и Колинс, и отново двамата му се подчиниха, без да задават въпроси.

— Анди, искам да останеш тук и да координираш комуникациите. Освен това работи и с компютърния специалист. Задължително е да си възвърнеш контрола върху системата. Майк, ти и аз отиваме в помпена станция пет. Разузнавателните данни на мястото са изключително важни. Хеликоптерът ви има ли необходимата техника да се свържа с „Елмендорф“?

— Не знам — призна Колинс и премести топчето тютюн на другата си буза. Между стиснатите му устни потече тънка струйка жълт сок. — Трябва да говориш за това с Ед, пилота на хеликоптера.

— Добре, тогава да говорим с Ед. — Дори да изпитваше колебание, Мърсър не го показа. Действаше на интуитивното ниво, в което се бе научил да не се съмнява.

Когато пристигнаха на летището, небето бе потъмняло. Дъждът най-после бе спрял. Дърветата бяха натежали от водата. И най-лекият полъх на вятъра донасяше нов валеж на земята, но тази вечер нямаше нежен бриз. На откритото поле бушуваше яростен вятър и силната въздушна струя блъскаше Мърсър, принуждавайки го да се олюлява.

Самотният частен хеликоптер „Бел Джет Рейнджър“ сред самолетите „Чесна 182“ приличаше на огромно насекомо, окъпано в изкуствена светлина, докато стоеше на четирийсет метра от пристанището. На скосеното под остър ъгъл плексигласово предно стъкло небрежно се бе облегнал тъмен силует. Ръцете му бяха кръстосани на широките гърди.

Пътниците бяха осветени и пилотът ги видя, преди те да добият ясна представа за него. Той се взря в светлината, проникваща от пристанището, и грубо се изсмя, когато позна единия.

— Дори не си помисляй да се приближиш, Мърсър — предупреди чернокожият пилот с плътния си баритон. — Съдията от Военната прокуратура каза, че имам законното право да те сритам по задника, ако се приближиш на по-малко от петдесет крачки от мен.

— Еди? — извика Мърсър. — Еди Райе?

— Самият той, бяло момче. И не се шегувам като ти казвам да стоиш далеч от мен, човече. Ти носиш лош късмет и не те искам отново край мен. Пилотското ми досие беше безупречно, преди да се появиш в живота ми, и смятам да си остане само с онази единствена катастрофа, докато ми подарят златния часовник за пенсиониране.

— Ще ти дадат златен часовник, Еди. Заслужи си го с бирата, която пресуши тогава. Още ли пиеш, докато пилотираш? — извика Мърсър, който вървеше малко по-напред от Колинс.

Двамата с Еди Райе се прегърнаха като приятели, които са мислели, че никога повече няма да се видят. Тялото на Еди беше стегнато и мускулесто. Той беше по-нисък от Мърсър, но раменете му бяха по-широки и вратът по-дебел. Райе беше хубавец. Кожата му беше гладка и лъскава, а големите му очи бяха дълбоки и ясни. Единствената му непривлекателна черта бяха дребните, неравни, пожълтели зъби, разположени на неравномерно разстояние един от друг.

Преди година Еди Райе беше лейтенант във флотата, пилот на хеликоптер „Сикорски Сий Кинг“, базиран на щурмовия кораб „Инчан“. Той имаше лошия късмет да кара Мърсър от самолетоносача „Кити Хоук“ до „Инчан“ по време на кризата в Хавай. Мърсър отвлече хеликоптера и заповяда на Райе да се отправи към Хавай, за да предотврати катастрофална агресия, която можеше завинаги да съсипе Съединените щати. Докато бягаха, след като осуетиха изстрелването на ядрена ракета, Мърсър, Еди и руският учен Валерий Бородин бяха принудени да кацнат в Северния ледовит океан. Еди пострада най-тежко и прекара три месеца във военноморската болница в Пърл Харбър. Флотата го бе освободила с почести и му бе отпуснала инвалидна пенсия, благодарение на която щеше да се чувства удобно до края на живота си, и Мърсър много се изненада, че го вижда.

— Трябва да ти кажа, че допреди двайсет минути пих в продължение на дванайсет часа — пошегува се Райе.

По време на отчаяния им полет от Хавай и докато се опитваха да открият престъпната съветска подводница, Мърсър бе предложил бира на Еди, който я прие с благодарност, имайки предвид, че вероятността да оцелее и да се изправи пред военната комисия, е равна на нула. Това беше едно от многото неща, за които двамата се смяха, докато бяха в болницата. За Коледа Еди му изпрати бутилка бира „Сапоро“, каквато бяха пили в онази съдбовна нощ.

— Какво правиш тук? — попита Мърсър.

— По дяволите, и аз трябва да ти задам същия въпрос. Повикаха ме за спешен полет в почивния ми ден, и кого виждам — най-опасния човек, когото познавам. Е, разказвай.

— Спомняш ли си руснака, който стоеше в дъното на хавайската афера? Той отново е тук и в момента може да е само на няколко часа път на север от нас.

— Кой? Иван Кериков? Шегуваш ли се?

— Де да беше така.

— Мамка му. Онзи тип е Тонтон Макутес и барон Д’Морт взети заедно — каза Райе, смесвайки двата най-големи страха на баба си от Хаити — бившата хаитянска тайна полиция и една от мрачните фигури в традиционното вуду.

— Включи и Джак Изкормвача, и ще се приближиш до половината истина.

След няколко минути „Джет Рейнджър“ излетя. Речната долина на Тейкел скоро се превърна в тясна ивица под бързо набиращия височина хеликоптер. Мърсър седеше на мястото на помощник-пилота, а Колинс се бе настанил отзад. Протегнатите му крака стигаха почти до пилотската кабина. Тримата имаха слушалки на главите, за да могат да разговарят. Светлините на уредите на таблото бяха зловещо зелени.

Монтираните на носа сигнални светлини проблясваха самотно в мрака.

— Е, за какво става дума? — попита Еди, след като хеликоптерът се отправи по определения курс на полета.

— Преди няколко часа изпратих във Феърбанкс хора от помпени станции пет и шест — отвърна Майк Колинс. — Всички загинаха в катастрофа. Два микробуса, пълни с мъже, които познавам от години. А после, преди около четирийсет минути, загубихме връзка с останалите в станции пет и шест.

— Това има ли нещо общо с неприятностите в депото, за които чух по новините?

— Да — потвърди Мърсър. — Но е било за отвличане на вниманието. Мисля, че истинските неприятности са в една от помпените станции.

— Добре, Мърсър. — Колинс пъхна глава между двете седалки в пилотската кабина. — Ти като че ли знаеш какво става тук и мисля, че е време да ми кажеш. Тази нощ загубих някои от хората си и нещо ми подсказва, че убийствата не са свършили. Ти знаеш нещо, което не ми казваш, но и аз имам право да го науча, по дяволите.

— Какво се е случило с капитана на „Петромакс Арктика“? — попита Мърсър.

— Какво?

— Първият капитан на „Петромакс Арктика“ е бил закаран с хеликоптер в Анкъридж и после в Сиатъл на борда на медицински самолет. Полетът е платен от самия Макс Джонсън. Имаш ли представа защо корабът е закъснял с няколко часа за пристигането си в пристанището? Щом са похарчили пари да свалят Харис Олбрехт от танкера, не смяташ ли, че това е било от грижа „Арктика“ да пристигне навреме? Тогава защо е закъснял? По дяволите, какво прави празен танкер без капитан в Аляския залив, докато му пазят мястото на пристанището?

— Какви ги говориш? Това няма нищо общо с възникналото положение. „Петромакс Арктика“ дойде много преди…

— Отговори на въпроса ми и мисля, че ще се досетиш — прекъсна го Мърсър, преди Колинс да успее да довърши изречението си.

— Харис Олбрехт е бил заведен при специалист по травмите в Сиатъл, лекар, който умее да зашива крайници и да поставя протези.

— Провери ли го? — Мърсър се обърна и се вторачи в Майк.

— Обадих се тук-там, когато това се случи.

— И какво? — Мърсър повдигна вежди в недоумение.

— Всъщност специалността му е възстановяване на тъканите след измръзване. Той е един от най-известните… — Гласът на Колинс постепенно заглъхна.

Перките тракаха над главите им толкова силно, че заглушаваха бръмченето на мотора на „Джет Рейнджър“. Еди поддържаше хеликоптера в равновесно положение, въпреки желанието си да се спусне в долините и да започне да криволичи ниско над земята, както го бяха учили военните. По време на войната в Персийския залив той бе превозвал морски пехотинци през най-горещите зони и обичаше този лудешки стил на летене.

— Колко пъти през последната година „Арктика“ е хвърлял котва в „Алиеска“ без инцидент? — продължи Мърсър. — Колко пъти Харис Олбрехт е докарвал танкера в доковете ви, без да го блъсне? Кажи ми как е възможно да загуби ръката си и да се нуждае от вниманието на специалист по измръзванията по време на обикновено пътуване от Лонг Бийч, Калифорния, до Валдиз, Аляска? Той е пренасял замразен азот в Аляска под носа ти. Но последния път нещо се е объркало.

— Смяташ, че всичко това е свързано? Мърсър му хвърли унищожителен поглед.

— Разбира се, че е свързано. Защо мислиш, че съм в този проклет хеликоптер с пълен откаченяк пред контролните уреди, когато можех да си седя вкъщи или да си пия питието в кварталния бар? Майк, Хауард Смол е мъртъв, както и братовчед му, и неговият син. Убиха ги, защото случайно попаднахме на кораба, пренасящ цилиндрите с течния азот от „Петромакс Арктика“ до брега. Кериков и ПАПС се опитват да се прикрият, като елиминират всеки, натъкнал се на операцията им. Вашият компютърен проблем не е случайно съвпадение, въпреки твърденията на специалиста ви. Безредиците в депото, катастрофата с микробусите. Планът на Кериков се осъществява в момента!

Мърсър не възнамеряваше да избухва така, защото това не му беше присъщо, но напрежението започна да му се отразява. Не се ядоса на Майк Колинс, че не е разпознал опасността, а на себе си, че не я е усетил по-рано. Трябваше да пристъпи към действие още когато Аги Джонсън му каза, че приятелят и е заминал на някаква загадъчна мисия, тогава трябваше да повика тежката артилерия, така да се каже, и да поиска общонационално издирване на водача на ПАПС. Мърсър беше сигурен, че по време на търсенето щеше да бъде заловен и Кериков, и сегашният отчаян полет нямаше да е необходим.

— Еди, колко остава до военновъздушната база „Елмендорф“?

— Не знам. Подадох план за полет до Феърбанкс. Какво има в „Елмендорф“?

— Щурмови хеликоптери и ентусиазирани войници — ухили се Мърсър. — Там няма опасност отново да стрелят по мен.

— Амин — усмихна се Райе. Зъбите му блеснаха на светлината в пилотската кабина. — Може би на час и десет минути в тези условия.

— Свържи ме с тях веднага щом можеш. Те очакват обаждането ми. — Мърсър заговори с по-спокоен тон. — Е, жена ти харесва ли живота там?

— Не — мрачно отговори Еди. — Разделихме се още докато бях в болницата. Изглежда, не съм бил единственият, получавал инжекции от моя доктор в Пърл Харбър.

— Съжалявам.

— По дяволите. Животът продължава, нали? Пък и чернокож мъж в Аляска? Свалят ме повече жени, отколкото мога да оправя. — Райе отново се ухили, макар че в гласа му прозвуча горчивина.

Час по-късно над земята под хеликоптера като ярко петно се появи Анкъридж. Водите на залива Кук бяха мастиленочерно Бурята, която следобед се бе разразила във Валдиз, се бе придвижила на север и в момента бушуваше във вътрешността на Аляска. Дъждът обливаше „Джет Рейнджър“ и удряше по предното стъкло толкова силно, че върху плексигласа сякаш падаха камъни. Чистачките превръщаха пороя в дъгообразни ивици в полезрението им. Вятърът тресеше хеликоптера и го клатеше застрашително въпреки усилията на Еди. Той не се извини за пилотирането си. Лицето му беше съсредоточено, а ръцете и краката му танцуваха по контролните уреди. Някой не толкова опитен пилот не би се осмелил да лети в подобна нощ.

— „Алиеска“ полет Едно-единайсет, засякохме ви на радара на осемнайсет километра оттук.

— Прието, „Елмендорф“ — потвърди Еди. — Разчетено време до пристигането пет минути. Моля, потвърдете.

— Потвърдено, Едно-единайсет.

— Знаеш ли какво правиш? — пошегува се Мърсър.

— Нямам абсолютно никаква представа, по дяволите — отвърна Еди.

След четири минути и четирийсет секунди Райе спря хеликоптера пред огромен хангар от гофрирана стомана. Наблизо имаше два транспортни „Хюи UH — 1“, които изглеждаха смъртоносни дори на оскъдната светлина, проникваща от хангарите. Страничните им врати бяха отворени и вътре се виждаха тежки картечници. Преди перките на „Джет Рейнджър“ да престанат да се въртят, около хеликоптера се насъбраха техници, без да обръщат внимание на леденостудения дъжд, който се лееше над летището. До него спря цистерна и двама мъже се приготвиха да прикрепят дебелия маркуч към хеликоптера.

Мърсър хукна към хангара, за да се скрие от дъжда. Ботушите му разплискаха водата в локвите по асфалта. През вдигнатата яка на коженото му яке проникваше хлад и ръцете му замръзнаха, докато влезе в ярко осветения хангар.

Парното в огромното помещение го затопли, но стомахът му се бе свил от страх и лоши предчуствия. Два „Ф–15“ с формата на делтаплан заемаха почти цялото пространство. Опашките им се извисяваха почти на шест метра над бетонния под. Зад тях, в дъното на хангара, чакаха неколцина мъже. Лицата им бяха намазани с черна камуфлажна боя. В ръцете си държаха карабини „М-16A1“. Те почти не обърнаха внимание на приближаващия се Мърсър и се задоволиха с бегъл поглед, преди отново да се заловят със задачата да проверяват екипировката си. Мърсър продължи да върви към тях и най-после от групата се отдели един мъж.

Той беше нисък, як и набит, с късо подстригана коса и брадясало лице. Гъстите му вежди бяха сключени над орловия нос. Очите му бяха черни и в краищата им имаше бръчки, но Мърсър видя, че са хладнокръвни и бързоподвижни. В противоречие с останалите черти на лицето, устните му бяха пълни и чувствени.

— Полковник Ноф?

— Вие трябва да сте Мърсър. — Ноф стисна ръката му силно и безпощадно. На Мърсър му хрумна да отвърне със същото, но осъзна, че това не е проверка за мъжественост, а естественото ръкуване на полковника. — Трябва да призная, че ни заварихте малко неподготвени. Преди час гледах порнофилм с неколцина от момчетата, а после неочаквано се обади генерал Самюъл Кели, началникът на генералния щаб на военновъздушните сили. Не мога да разбера кой сте вие, че имате такива връзки.

Мърсър веднага хареса отношението на Ноф. За разлика от другите военни полковникът не презираше хората без униформа. Очевидно не бе забравил, че е обучен да служи на цивилните.

— Попитайте всеки политик и той ще ви каже, че аз към най-влиятелният човек в страната — усмихна се Мърсър. — Обикновен американски данъкоплатец.

— Имате ли нещо против да ми кажете за какво става дума? Мърсър разбираше основанията на полковник Ноф да пита и неговата загриженост за хората му, но нямаха време да обсъждат положението. Трябваше да ги накара да действат.

— Щом съм успял да убедя началниците ви колко важна е мисията, тогава доверете се на преценката им и изпълнете заповедите им. Може да е загуба на време, но ако не е така и се окажа прав, ще се изправим пред сериозна, направо критична ситуация. Не мога да ви представя цялостната картина, но трябва да знам дали имате въпроси, свързани с тактиката на операцията тази вечер. Ако не ги зададете сега, някои от момчетата ви може да не се върнат.

— На ваше място не бих се тревожил за това, господин Мърсър. — Ноф изправи рамене. — Генерал Кели ни информира какво да очакваме. Безпокои ме присъствието на хеликоптера ви в нашия конвой. Пилотите ми не познават вашия човек и не искаме граждански хеликоптер да лети в същия район, където извършваме операцията.

Мърсър очакваше подобна загриженост и отговорът му беше уверението, от което Ноф се нуждаеше.

— Летях с този пилот по време на кризата в Хавай миналата година. Освен това той е бивш военен пилот и ветеран от войната в Персийския залив. Смятам да се движим няколко километра по-назад от вашите хеликоптери и да слушаме по радиопредавателя. Вие изкарвате големи пари заради риска да ви застрелят, а ние не. Кажете на вашия водещ пилот да дава инструкции на моя човек и той ще ги изпълни точно.

— А вие? Какъв е вашият опит?

— Били ли сте в Ирак? — попита Мърсър и полковникът кимна. — И аз бях там и се измъкнах, преди да нахлуят танковете. Бях специалист в операция „Златотърсач“ на „Делта Форс“ и проверявах дали няма да обстрелват вас, момчета, с атомни бомби на бойното поле. Вероятно съм видял повече престрелки от всичките ви войници, взети заедно, и може цяла нощ да седим тук и да сравняваме белезите си, но нямаме време. Нещо друго?

Ноф беше леко изненадан от отговора на Мърсър. Общността на специалните сили, макар и раздирана от съперничество, беше затворена, и разказите за тайни операции се разпространяваха свободно в размити версии, за да не се компрометират текущите мисии. От реакцията му беше очевидно, че Ноф е чувал за операция „Златотърсач“ и знае, че един цивилен е превърнал провала в успех, спасявайки повечето членове на екипа, изпратен да го пази.

— Не. Това е достатъчно. Имам координатите на помпените станции и картата, която ни изпрати по факса човек на име Линдстрьом. Мислех, че ще атакуваме и двете места едновременно.

— Не. Ако вашите сили се разделят, ще ги посрещнат повече противници и вероятно с повече оръжия. Докато стигнем дотам, ще имам информация коя станция е превзета.

— Добре. — Ноф нямаше други въпроси.

— Тогава да тръгваме — каза Мърсър с повече смелост, отколкото изпитваше.

Иван Кериков седеше на стола пред контролното табло на помпите. На коленете му имаше картечен пистолет „Хеклер и Кох“. Труповете на неколцината служители на „Алиеска“, останали в станцията, вече бяха изхвърлени навън. Той съблече дебелата си шуба и реши да махне и черния си пуловер. В края на седемдесетте години на XX век Кериков бе прикрепен като разузнавач към екип от командоси на КГБ. Като част от подготовката им веднъж те трябваше да превземат „окупирана от терористи“ помпена станция за природен газ навътре в сърцето на Сибир. Той не бе забравил усамотената станция в тундрата, нито колко сиво и непоносимо студено беше вътре. Кериков очакваше същото и в Аляска и бе облякъл твърде много дрехи за атаката на помпена станция номер пет.

Засега престараването с дрехите беше единствената му погрешна сметка.

Откакто бе пристигнал в Аляска, Кериков бе измъчван от препятствия, закъснения и хиляди други проблеми, но се бе справил с всичките в типичния си стил. Ако проблемът е механичен, замени го. Ако дебнеш удобен момент, изчакай. А ако е човек, убий го. Сега обаче подготвителната му работа го възнаграждаваше. Благодарение на бившия капитан на „Петромакс Арктика“ и на активистите на ПАПС на различни стратегически места по петролопровода в Аляска бяха поставени хиляда и осемстотин тона течен азот. Специално направените пакети, които трябваше да предпазват свръхохладената течност от преждевременно замръзване, бяха замаскирани като метален уплътнител на високата около метър тръба от въглеродна стомана. Пакетите с азот бяха вградени толкова добре, че дори проверката отблизо на работниците от „Алиеска“ не можа да ги различи от обикновените уплътнения. Кериков дори бе поръчал да ги потъмнят, за да приличат на истинските, които бяха сложени преди двайсет и пет години. Малко по-големият размер на пакетите не предизвика съмнения у инспекторите, а някои от тях бяха поставени там от няколко месеца.

Използването на ПАПС беше най-хитрият майсторски ход на Кериков. Но докато седеше в командната зала, той си позволи да се поздрави с известна доза самодоволство за включването на ПАПС в операцията. Това беше гениално хрумване. Хасан бен Руфти изпитваше съмнения към плана му и искаше да използва свои хора да извършат деликатната операция по поставянето на пакетите с азот, но Кериков подчерта, че присъствието на петдесет араби в Аляска ще предизвика подозрения. Група природозащитници обаче, каквито имаше навсякъде в Съединените щати и особено в Аляска след изявлението на президента за Полярния резерват, нямаше да породи никакви съмнения, още по-малко тревога. Те можеха да останат пред погледите на всички и да протестират на различни места по маршрута на петролопровода, докато другарите им залагаха пакетите с азот по тръбата.

Най-хубавото беше, че не знаеха какво всъщност диктува действията им. Ян Верховен и жалката му банда от безделници не съзнаваха, че саботажът им излиза извън границите на природозащитен акт. Те наивно мислеха, че когато бъде освободен, азотът ще замрази петрола по линията и завинаги ще спре преноса. Активистите вярваха в това, защото Кериков им бе казал така. Никой от тях не се досети, че замразяването на петролопровода ще представлява само временна пречка за „Алиеска“ и отварянето за експлоатация на Полярния природен резерват.

Верховен беше най-опасният от групата. Той беше умен и вероятно имаше коефициента на интелигентност на гений, но беше деформиран от прекалено голямото си себелюбие. Иван Кериков го бе преобразил от член на маргинална групировка психари в движеща сила във войната срещу индустриализацията, а Верховен мислеше, че е постигнал всичко сам. Двайсетте години в КГБ на различни постове бяха научили руснака да манипулира другите. Понякога за тази цел бяха нужни пари, а друг път насаждане на страх, но при Ян Верховен беше достатъчно само малко погалване на себелюбието, за да се съгласи холандецът на всичко. Когато активистите на ПАПС започнаха да поставят пакетите по петролопровода, Верховен дори си бе внушил, че идеята за удара е негова от самото начало.

В командната зала влезе един от хората на Кериков. Широките му рамене бяха покрити със сняг.

— Ще трябват още два часа, за да поставим пакетите с азота. — Мъжът говореше руски с немски акцент и в тона му прозвуча оправдание. — Нашето разузнаване не уточни, че тръбата ще бъде толкова високо над земята, когато стигне до тази станция. Имаме само два камиона с кранове, затова работата ще се забави значително.

Задоволството на Кериков се изпари.

Последните пакети, най-важните за операцията, бяха изгубени, когато единият се бе скъсал по време на прехвърлянето от „Арктика“ на риболовния кораб „Джени IV“. Ръката на капитан Олбрехт замръзна, когато бе потопена в азот с температура двеста градуса под нулата. В суматохата след инцидента на „Джени IV“ бе избухнал пожар. Екипажът не можа да го угаси и пламъците загряха складираните на борда контейнери с течен азот до точката на кипене. Експлозията разруши риболовния кораб. Джоана Ригс бе уверила Кериков, че останките ще потънат един час след като танкерът се отдалечи от него. Разбира се, „Джени IV“ не потъна и бе открит на другия ден. Макар че Кериков бе принуден да вземе мерки срещу хората, намерили изоставения плавателен съд, по-неотложната му задача беше да се сдобие с допълнителни количества течен азот и да ги постави на местата им. Без необходимата доза течен азот, с който да работи, той трябваше да промени плана и да постави много по-малко пакети под помпена станция пет.

Кериков бе подбрал момента на атаката така, че между превземането на помпената станция и освобождаването на азота да има само около дванайсет часа, но всяка секунда, която прекарваше там, увеличаваше риска да бъдат или заловени, или принудени да освободят преждевременно азота, намалявайки ефекта. Кериков донякъде обвиняваше себе си, че не е казал на Верховен да извади от строя тази важна секция в началото на операцията, вместо да чака поставянето на последните пакети по петролопровода. Пристигането му там беше пресметнат риск, но като всеки пресметлив човек, Кериков възнамеряваше да обърне шансовете в своя полза.

— Кажи на хората си да престанат да помагат на членовете на ПАПС да поставят пакетите. Знам, че това ще ни забави още повече, но искам войниците ти да са готови за реакцията на американците. Те вече би трябвало да знаят, че сме тук. Очаквам скоро контраатака. — Кериков говореше уверено. Отново беше в стихията си. — Замете позиции с ръчните гранатомети и ракетите „Грейл“ и изпрати някое превозно средство по пътя като ариергард. Властите не са имали достатъчно време да организират атака и това ни дава тактическо предимство. И не забравяй да се погрижиш ракетните удари да са точни. Ако не улучиш дори един от хеликоптерите, те ще повикат подкрепления. Сигурен съм, че микробусите със служителите на „Алиеска“, които бяха изблъскани от пътя на камионите, са предизвикали интереса на полицията. Ченгетата може бързо да се появят, ако надушат, че тук става нещо.

Докато по-голямата част от активистите на ПАПС бяха пристигнали в помпена станция пет с бавно движещите се камиони, пренасящи тежките пакети с азот, Иван Кериков, Ян Верховен и двамата телохранители на руснака бяха долетели с хеликоптер. Кериков смяташе, че ако американците успеят да докарат голям брой щурмоваци, той и хората му могат отново да използват хеликоптера, за да избягат, оставяйки природозащитниците да се оправят сами.

Верховен с нищо не показваше дали изпитва опасения, че хората му ще бъдат използвани за пушечно месо. Той беше навън, възхищаваше се на полярната буря и насърчаваше работниците с одобрителни викове, сякаш това беше страхотно приключение, за което дълго щяха да си спомнят.

Нямаше начин Кериков да позволи на някого от тях да живее дори ако оцелееха след неизбежната атака на американците. Руснакът се подсмихна и запали цигара.

На борда на супертанкера „Южен кръст“

Според малкото съзвездие от блестящи точки на часовника на Лайл Хаузър до полунощ оставаха двайсет минути. В дванайсет главният инженер Джордж Патрони трябваше да прикрие спускането във водата на спасителната лодка. Но сега това нямаше да стане. Двайсетте минути щяха да минат. Полунощ щеше да дойде. И да отмине.

Час по-рано Хаузър бе чул стрелба от автоматично оръжие. Изстрелите се разнесоха от мостика, но за него прозвучаха смъртоносно, сякаш той бе застрелян, както лежеше под одеялата. Стрелбата можеше да означава само едно — че на Патрони е било попречено да деактивира индикаторите на трите спасителни лодки. Джоана Ригс и нейните приятели терористите сигурно бяха разкрили действията на главния инженер и го бяха убили, прерязвайки тялото му на две с куршумите от картечните си пистолети „Узи“. Хаузър не можеше да прогони от съзнанието си ужасяващата картина.

Всичко бе свършено. Ригс щеше да разследва защо Патрони е искал да повреди таблото с индикаторите и Лайл не можеше да направи нищо. В спасителната лодка нямаше оръжия, освен оранжевият пистолет за сигнални ракети, но да стреля с него в тясното пространство, беше равносилно на самоубийство. Фосфорният пламък щеше да подпали лодката и отровните изпарения щяха да го задушат вътре, докато върху неподвижното му тяло се сипе втечнена пластмаса и фибростъкло, а лодката се топи.

До полунощ останаха десет минути.

Патрони беше мъртъв, но Хаузър се надяваше, че може би Ригс не знае какво се е опитвал да направи. Вероятно щеше да е възможно да се крие още няколко часа в спасителната лодка и да реши какво е най-добре да предприеме не само за себе си, но и за останалите членове на екипажа. Ако я спуснеше във водата, таблото на мостика щеше да светне и да зазвучат аларми. Ригс щеше да има достатъчно време да изпрати някой терорист да провери какво става много преди Лайл да успее да се отдалечи от танкера.

Изстрелите от картечен пистолет от перилата щяха да направят бягството му най-краткото в историята.

Той започна да обмисля нов план. Очевидно не можеше да напусне „Южен кръст“, без да го забележат. Ригс и последователите и строго охраняваха кораба. Единствената му надежда беше отново да повреди плавателния съд и да не му позволи да стигне до пристанище на континента. Хаузър си спомни колко важно беше за Ригс танкерът да стигне до Сиатъл. Според изчисленията му до пристанището на Вашингтон им оставаше един ден пътуване.

— Ще проверя и спасителната лодка отзад — неочаквано извика глас в мрака.

Лайл реагира мигновено, отметна одеялата и насочи сигналния пистолет към люка. Някой опипваше двойния люк на лодката.

Това беше краят. Хаузър не се бе страхувал толкова много през живота си. Гърлото му пресъхна и ръцете му се разтрепераха. Лицето му се обля в пот, която опари очите му. Вътрешната врата на спасителната лодка започна да се превърта. Още малко натиск, и терористът щеше да отвори люка и да открие скривалището му.

Лайл реши да стреля, каквото и да стане. Ригс явно бе научила за него от Патрони и беше само въпрос на време да го измъкнат от лодката и да го убият. Щеше да бъде по-добре да изстреля сигналната ракета срещу похитителя, когато надникнеше вътре. Хаузър щеше да умре, но щеше да отнесе със себе си поне едно от копелетата.

Свистейки, вътрешният люк започна да се отваря. Лайл отново се бе мушнал под одеялата и само дулото на сигналния пистолет издаваше присъствието му. Едва когато външната врата се открехна, той разбра колко задушен е станал въздухът в спасителната лодка. Студеният солен морски бриз, който нахлу заедно с терориста, беше като влажна милувка, интимна и нежна, но и също толкова мимолетна.

Пазачът беше облечен в черно. На широките му рамене беше преметнат картечен пистолет „Узи“, а в юмрука си държеше автоматичен пистолет „Колт“. Той се провря до половината през тесния отвор, стискайки фенерче между зъбите си. В лявата си ръка имаше предавател и пръстът му беше на бутона. Хаузър не знаеше дали похитителят го забеляза, когато неволно помръдна върху грубите гумени подложки на дъното на лодката. Одеялата върху тялото му се раздвижиха вълнообразно.

— Мисля, че открих някого — извика пазачът по предавателя.

Хаузър действа по-енергично и хладнокръвно отвсякога. Очите на мъжа се разшириха при вида на сигналния пистолет. Той отвори уста да изкрещи, когато Лайл натисна спусъка.

Възпламеняването на ракетата изсмука кислорода от спасителната лодка. Кълбото от разтопен фосфор улучи терориста право в гърдите. Дебелият му анорак мигновено избухна в пламъци. Хаузър видя, че горящото тяло блокира единствения изход за бягство от спасителната лодка, и разбра, че смъртта е близо.

Джоана Ригс усещаше напрежението от новата си длъжност на капитан и командир. Чертите на лицето и бяха изкривени, а около очите и тъмнееха сенки. Беше изтощена и съзнанието и бе притъпено. Кратката почивка преди час, когато Волф я учи да стреля с картечен пистолет „Узи“, вече бе забравена. Стрелбата от крилото на мостика и достави удоволствие. Опияняващо беше да държи оръжието, което бълваше огън и тресеше ръката й. Но сега се бе върнала на мостика, седеше на капитанското място и наблюдаваше пленниците.

Волф, водачът на групата, наета от Иван Кериков, чието истинско име беше Волфганг Шмид, стоеше зад нея. Кобурът му бе разкопчан, за да може да извади автоматичния си пистолет за част от секундата. Кормчията държеше двата лоста на щурвала, навигаторът се бе навел над чертожната маса и полагаше усилия да не обръща внимание на терористите. Джордж Патрони бе коленичил пред отвореното пространство под главното таблото и търсеше къде е повредата в електрическата инсталация. Електротехникът се бе навел до него. Един от хората на Волф ги наблюдаваше внимателно, присвил очи на слабото червеникаво осветление. На рамото му бе преметнат картечен пистолет „Узи“.

Контролните уреди за тягата на „Южен кръст“ все още не работеха. Патрони и помощниците му обаче бяха успели да поправят наблюдателната система на един от резервоарите, използвайки резервни части, които Ригс не смяташе за важни. Резултатът от работата им беше същинско чудо, като се имаше предвид поставеният им краен срок и заплахата от смърт, ако се проваляха. Ремонтът на дроселите беше последната им задача и Патрони възнамеряваше да не бърза да я свърши. С помощта на електротехника той вече бе забавил възстановяването на захранването с няколко часа, като нарочно предизвика късо съединение, така че от таблото да се разнесат талази от бял пушек. Той бе предупредил бдителната Ригс, че повредата може да е неотстранима, затова забавянето не привлече вниманието й.

Патрони беше на мостика поради друга, много по-важна причина. Но лампите и алармите за спасителните лодки бяха от другата страна. Не можеше да се преструва дълго, че работи, защото Ригс щеше да се усъмни. Тя знаеше колко време му е необходимо да поправи дроселите или да реши, че инсталацията е повредена безвъзвратно.

— Е, Патрони? — грубо подвикна Ригс, стиснала цигара между нацупените си устни.

— Съжалявам, но може би си губим времето. Главният генератор е вън от строя. Волтметърът показва нула в цялата инсталация. Това не е като контролното табло за резервоарите, което успях да поправя. Дроселите изискват специални резервни части, с каквито не разполагаме. — Джордж се изправи, разкърши гърба си и намести тестисите си под работния комбинезон, за да подразни Ригс.

— Ще ги оправиш — рече Волф.

В думите му прозвуча заплаха.

На Патрони започваше да му писва от Волф, Ригс и останалите терористи.

— Искаш това нещо да бъде направено? — попита той, тръгна покрай главното контролно табло и отвори вратите на шкафчето, разкривайки заплетената маса от електроника вътре. За всеки друг освен за него и електротехника жиците, платките и инсталациите представляваха загадъчна непроходима гора. — Ела тук и опитай. Хайде, кучи сине. Не? Няма да можеш, нали? Тогава се махни от мен, по дяволите.

Волф не реагира, но другият терорист се втурна към инженера и го сръга в ребрата с дулото на картечния си пистолет. Не му оставаше много да натисне спусъка и да застреля Джордж.

— Nein[14]! — изкрещя Волф.

Патрони не помръдна и не обърна внимание на оръжието пред него. На лицето му все още трептеше ленива усмивка. Той стоеше пред отворената вратичка на таблото с контролните уреди за спускане на спасителната лодка и ръката му беше на няколко сантиметра от прекъсвача.

Похитителят се дръпна назад и насочи оръжието си към другите пленници. Очите му не спираха нито за миг на едно място. Всичко, което виждаше, беше потенциална мишена.

Джоана Ригс скочи от стола и прекоси мостика с три бързи крачки. Дясната и ръка бе вдигната, за да удари Патрони. Макар да го познаваше отскоро, тя знаеше, че избликът е несъвместим с характера му. Там ставаше нещо странно. Волф пристъпи напред и в същия миг черният му предавател, закачен на колана, изпращя.

— Мисля, че открих някого — чу се безплътен глас.

Електротехникът пристъпи пръв към действие. Той скочи и хвърли тежкия гаечен ключ, който държеше в ръката си. Лъскавият хромиран инструмент блесна, докато летеше между него и терориста, който бе понечил да го застреля. Волф извади пистолета си от кобура и стреля, преди да е сигурен дали ще улучи мишената, но деветмилиметровият куршум уцели електротехника в дясната страна на гърдите, разкъса мускулите, проби белите дробове и прониза лудешки биещото му сърце.

Реакцията на Патрони беше част от секундата по-бърза.

Животът на Хаузър не означаваше нищо за него и беше пожертван от мига, когато корабът бе похитен. Той осъзна това в последните си секунди и се примири. Сигналната ракета гореше ярко, докато пробиваше гърдите на терориста и разяждаше плътта му.

Догади му се при вида на умиращия похитител. Нищо не го бе подготвило за нечовешките му крясъци. Пазачът не можеше да притисне горящата рана в гърдите си. Дори в агонията, нервната му система знаеше, че ръцете не трябва да докосват горящи точки. Температурата в спасителната лодка се повиши от нула до трийсет градуса само за няколко секунди. Съскащият пушек изпълни затвореното пространство с отблъскваща миризма на овъглена плът и изгорял фосфор.

Отвън лодката приличаше на китайски фенер. Корпусът и ясно се очертаваше на фона на пурпурночервения огън, горящ вътре. Силната въздушна струя, предизвикана от движението на танкера, отнасяше виещия се от нея дим.

Терористът бе изпуснал колта си, когато сигналната ракета се заби в гърдите му, но макар и да не бе за вярване, започна да протяга ръка към узито, преметнато около врата му, и стисна пластмасовия приклад на израелското оръжие. Въпреки че гореше, той вдигна картечния пистолет и се наведе напред. Последното му действие на този свят щеше да бъде да застреля убиеца си. Терористът бавно натисна спусъка, готов да изпрати в небитието капитан Лайл Хаузър.

Гаечният ключ удари пазача в гърлото, преди той да успее да натисне спусъка. Мостикът се обсипа с куршуми, които пробиха стъклото, Надупчиха контролното табло и унищожиха по-голямата част от крехката електроника вътре. В гърдите на електротехника се появиха четири дупки и безжизненото му тяло падна през напуканото от изстрелите стъкло.

Джордж Патрони вече действаше, без да обръща внимание на опустошението около него. Той заби рамо в Джоана Ригс и я блъсна, докато тя замахваше към него. Ръката и го удари по тила и би зашеметила обикновен човек, но инженерът беше мобилизирал цялата си сила. Докато деветмилиметровите куршуми свистяха из мостика, той издърпа жиците и платките, включи ръчната система и пусна във водата трите спасителни лодки едновременно. В мостика нахлу леденостуден въздух, който отнесе мириса на кордит. Ригс бе паднала на пода и като обезумяла се държеше за краката.

Оръжието на Волф изтрещя веднъж и после отново. Патрони политна напред и с разперени ръце се сгромоляса върху станцията на кормчията. На разкъсаните му работни дрехи разцъфнаха дупки, досущ летни цветя. Кормчията вече беше мъртъв. Част от черепа му бе изчезнала през първата секунда на суматохата.

Патрони смяташе да спусне във водата спасителната лодка на Хаузър, без никой да забележи. Щеше да го направи толкова потайно, че вероятно никой нямаше да разбере. Той бе обсъдил това с електротехника и бе убедил уплашения мъж, че рискът си заслужава. Беше му казал, че Джоана Ригс и последователите и няма да заподозрят нищо.

Докато умираше, Джордж Патрони се запита колко още членове на екипажа ще загинат тази нощ.

Главният инженер успя в последната възможна секунда, когато дулото на картечния пистолет бе насочено срещу Лайл Хаузър. Механичните скоби за спускането на лодката се отвориха, повдигнаха терориста във въздуха и не му позволиха да се прицели точно. Таванът на спасителната лодка бе надупчен от куршуми, докато умиращият похитител увисна в люка. Краката му се размахаха високо над бялата диря от пяна зад танкера.

Капитанът беше твърде стъписан, за да реагира. Противният пушек от сигналната ракета бе създал такъв гъст облак, че той не виждаше добре какво става. Автоматичното спускане на лодката продължи.

Между спасителната лодка и плоската кърма на „Южен кръст“ имаше разстояние само шейсет сантиметра. Когато лебедките пуснаха лодката, терористът попадна в тясното пространство. Краката му се залюляха към перилата на кораба, а горната част на тялото му остана в лодката. Движението го преряза на две. Все още горящият му торс се плъзна вътре, а откъснатите крака полетяха към Северния ледовит океан.

Хаузър изкрещя като обезумял, когато по-голямата част на тялото тупна в лодката при него, цвърчейки като пържола на скара. Спасителната лодка падна в океана. През отворения люк нахлу вода. Миг по-късно по въжетата, свързващи спасителната лодка с „Южен кръст“, блесна електрическа дъга, която ги сряза като конци, и после изведнъж лодката беше свободна, подмятана от вълните след танкера.

Другите две спасителни лодки на левия и на десния борд се спуснаха във водата по същото време, но се преобърнаха и потънаха от инерцията на танкера. Тъй като се намираше на кърмата, лодката на Хаузър се задържа на повърхността, макар да подскачаше по разпенената диря след „Южен кръст“.

Почти зашеметен от отровния пушек на фосфорната сигнална ракета, Лайл изрита във водата овъглените останки на терориста. Въпреки погнусата си към изгорелите и осеяни с мехури парчета плът, които задръстваха дъното на люка, той положи усилия и ги избута навън през отвора.

От полунощ бяха изминали две минути.

Хаузър не знаеше какво се е случило на мостика, но беше успял да избяга и смяташе да се възползва максимално от подаръка на провидението. Радарът не работеше и Ригс нямаше да може да открие спасителната лодка в необятния Северен ледовит океан. Но беше възможно тя да засече координатите му, ако Лайл подранеше със сигнала си за помощ. Радиопредавателят в лодката беше малък и с ограничен обхват дори при добри атмосферни условия. Хаузър трябваше да се отдалечи от танкера, да се приближи до брега и да се надява, че някой слуша в тъмната нощ. Той нямаше представа, че се намира на триста и петдесет километра от брега и най-близкият работещ пост е на единайсетгодишно момче, натоварено със задачата да слуша предавателя на борда на риболовния траулер на баща си.

Момчето спеше дълбоко.

Маями, Флорида

Дейвид Соулман беше вдовец от толкова много години, че беше нещо обичайно да ходи на работа в малките часове на деня. Той се движеше като господар в лабиринта на кантората си, палеше лампите и взимаше пликовете, изпратени по експресната поща, от бюрата на служителите си, докато вървеше към кабинета си. Кафеварката бе започнала да прави силно кафе веднага щом бе влязъл в адвокатската кантора, която заемаше целия първи етаж на сградата на „Банка Маями“.

Соулман стигна до бюрото си, където го чакаше пълна кана с кафе. Той си сипа голяма чаша, без да обръща внимание на първите розови оттенъци на зората на морския хоризонт. Двайсет и седем етажа по-долу градът спеше, наслаждавайки се на последните си минути на спокойствие, преди денят да го сграбчи в поредната динамична борба за съществуване.

Първото, което служителите научаваха, когато постъпваха на работа в „Берковиц, Соулман и Литъл“, беше, че няма и никога не е имало Берковиц и Литъл. Имената бяха плод на въображението на Дейв, за да придадат тежест на фирмата му, когато я основа преди три десетилетия. Второто, което научаваха, беше, че колкото и рано да отидат на работа, шефът им ще бъде там преди тях и ще преглежда пощата им.

Соулман беше великодушен диктатор, когото цитираха, че е казал: „Щом е изпратено до кантората ми, значи е за мен.“ В средата на осемдесетте години на XX век, когато куриери на велосипеди редовно носеха наркотици на някои от по-младите юристи, Дейвид конфискуваше огромни количества кокаин. Той не наказваше адвокатите, употребяващи дрога, защото знаеше, че обикновени хора не биха издържали на сточасовата им работна седмица. Подозираше обаче, че благодарение на него в пристанището на залива Бискейн има множество щастливи риби.

През нощта бяха пристигнали само десетина червени, бели и сини пликове, които бяха разпределени по кабинетите от помощниците. Дейвид отвори и прочете всичките само за няколко минути и категоризира повечето като преувеличени тревоги на клиенти. Изумително беше как няколко милиона долара, изложени на риск в океана, може да хвърлят в паника някой собственик.

Соулман беше облечен в черен костюм на тънки бели райета. Копринената му вратовръзка не беше добре завързана и хлабавият възел беше на два-три сантиметра под разкопчаното най-горно копче на колосаната му риза. Тъй като имаше среща в осем и половина, той бе сложил протезата на липсващата си ръка. Когато имаше възможност да избира, Дейвид оставяше празният му ръкав да виси свободно, но гледката явно притесняваше мнозина клиенти. Ремъците на изкуствения крайник вече протриваха кожата му.

Соулман беше висок метър шейсет и пет и бе започнал да пълнее, но изглеждаше по-висок поради огромното количество нервна енергия, която тялото му изискваше да изразходва. Той никога не заставаше неподвижно. Десният му крак се клатеше непрекъснато, независимо дали седеше или стоеше, а здравата му ръка и остатъкът от изгубената постоянно бяха в движение. Дори страховитите му черни вежди подскачаха и танцуваха, докато говореше. В жестовете му нямаше умисъл, а само вродена потребност да се движи, която му служеше добре. Дейвид Соулман можеше да уплаши почти всеки, когото срещнеше, въпреки ниския си ръст.

Седнал зад широкото бюро от ясен, докато кракът му се тресеше, сякаш беше болен от паркинсонизъм, той приключи с писмата, изпратени на служителите му, и насочи вниманието си към новата кантора, която бе открил в Лондон. Там беше десет сутринта, затова сигурно вече работеха. Повечето юристи в Лондон се занимаваха с договора за покупката на холандска фирма за влекачи от германска групировка, но имаше достатъчно свободни служители, които да работят върху по-прозаични, макар и не толкова доходни задачи.

Соулман посегна към телефона, за да ги сплаши, когато в кабинета му, залитайки, влезе привидение. Дейвид го позна веднага, но раздърпаният вид на мъжа го потресе повече, отколкото бе склонен да признае. Бъд Финли се отпусна на един от столовете с високи облегалки пред бюрото. Той беше частен детектив.

Финли изглеждаше адски зле. Костюмът и прическата му бяха евтини. На зачервения му, почти оплешивял скалп бяха пригладени няколко мазни кичура. Той беше едър, раменете му приличаха на греди на бесило, а ръцете му бяха заплашителни като въжето на палача. Огромният му корем опъваше купената с намаление риза, но не беше разплут. Лицето му беше червендалесто, напълняло от годините и състарено от преживяванията, но очите му бяха бързоподвижни и интелигентни. Финли имаше вида на плъх от каналите и беше два пъти по-хитър.

Соулман очакваше Финли, но липсата на самоуважение в този човек го стъписа. Детективът по принцип не беше спретнат, но този път сякаш бе дошъл от мястото на индустриален инцидент.

— Подранил си — отбеляза Дейвид, за да прикрие изумлението си. Много добре си спомняше, че заключи вратите на външния кабинет — факт, който обаче не бе забавил Финли.

Детективът запали клечка кибрит и докато огънят пълзеше към пръстите му, спокойно извади пакет евтини цигари от джоба на сакото си и запали една, а после заговори с южняшки акцент.

— Мислех, че изгаряш от нетърпение да чуеш какво ще ти кажа.

Дейвид Соулман беше заинтригуван, откакто Мърсър му се бе обадил и бе поискал информация за танкерите в Аляския залив, и по-точно за плавателните съдове на „Петромакс Ойл“, защото предвкусваше едно от онези предизвикателства, на които Мърсър попадаше. Затова изпрати на собствени разноски най-добрия си детектив Бъд Финли в главния офис на „Петромакс“ в Делауер и после в Луизиана, където беше централата на „Южно крайбрежно корабоплаване“.

Въпреки че се познаваха от години, Мърсър не преставаше да интригува Дейвид. Той можеше да предложи лесно решение на сложен проблем или да открие трудно забележима схема в привидно лесен за решаване въпрос. Инстинктите му бяха свръхестествени. Когато Мърсър се обадеше да поиска услуга, Соулман знаеше, че това е началото на нещо много по-заплетено.

Ето защо, когато му позвъни преди два дни да пита за плавателните съдове в Аляския залив, Дейвид разбра, че в този въпрос с привидно лесен отговор се крие нещо много по-голямо. Ако в закъснялото пристигане на „Петромакс Арктика“ в пристанището във Валдиз имаше нещо подозрително, детектив с уменията на Финли щеше да го открие. И докато небрежно бе разпитал за странните условия на продажбата на флотилията на „Петромакс Ойл“ на „Южно крайбрежно корабоплаване“ с малък резултат, Соулман беше убеден, че Финли ще научи истината за сделката.

Дейвид очакваше Финли късно вечерта, защото детективът разполагаше само с четирийсет и осем часа, за да събере информация. Не предполагаше, че Финли ще научи нещо за безскрупулна компания като „Петромакс“, още по-малко за сенчестата „Южно крайбрежно корабоплаване“, при това толкова бързо. Никой от информаторите на Соулман, дори под натиск, не можа да му каже нищо повече за „Южно крайбрежно корабоплаване“, освен че наскоро някой ги е купил. Дейвид беше възмутен, че някой може да се движи в подобния на лабиринт, но някак затворен свят на морската търговия без негово знание.

— Чувал ли си за арабин на име Хасан бен Руфти? — попита Финли.

Двайсет минути по-късно, след като чу цялата история от детектива, Дейвид Соулман се свърза с телефонния секретар на Мърсър.

— Знаеш кой е. Обади ми се веднага. Закъснението на „Петромакс Арктика“ на последното му пътуване е само върхът на айсберга. Обади ми се у дома. След онова, което чух сутринта, ще си взема почивка до края на деня.

Лондон

Фоайето на болницата излъчваше странна смесица от клиничен хлад и мъката на онези, които бяха принудени да чакат там. Членовете на семействата се бяха събрали близо един до друг в нервно очакване и ридаеха. Лейди Милисънт Грей беше поразителна на фона на лъснатите плочки на стените и изтъркания от безброй крака килим. Дългите и крака, скрити под широка ленена рокля, се плъзгаха грациозно, а великолепните и тъмноруси коси блестяха. Лицето й, красиво дори в този ранен час, и със съвсем лек грим, за да прикрие очевидните сексуални наслади от изминалата нощ, излъчваше вродено самочувствие и присъща за кралски особи благосклонност. Хората вдигаха глави и я гледаха захласнато, забравили макар и само за миг скръбта си.

Ако ги бяха попитали по-късно, никой от четирийсетте души, които я видяха да минава през двойните остъклени врати на фоайето, нямаше да си спомни, че до нея вървеше арабска жена, облечена от главата до петите и с фередже, както бе прието в по-консервативните секти на исляма.

— Искам да нося тези дрехи, след като приключим тук, и ти да ги разкъсаш като варварин пират, Тревър — с крайчеца на устните си каза Милисънт на човека до нея.

— Шегуваш ли се — прошепна Тревър Джеймс-Прайс. — Може да ми стане навик. Сега разбирам защо жените носят поли. Боже мой, ветрецът, който полъхва в топките ми, е чудесен. Старите ми разбойници не познават такава свобода.

— Господи, непоправим си — усмихна се Мили Грей. Пазачът от охраната в стаята на дежурните медицински сестри не попита Милисънт каква е връзката и с Халид Худари, нито защо е дошла в болницата. Той едва откъсна очи от гърдите й, за да забележи, че не е сама, и преплитайки език, и каза, че Халид е в самостоятелна стая на четвъртия етаж. Милисънт Грей и преоблеченият Тревър Джеймс-Прайс тръгнаха към асансьорите, потискайки желанието си да се хванат за ръце. Лорд Харолд Грей щеше да се върне от сафарито в Африка след петнайсет дни и всяка прахосана секунда от връзката им можеше никога да не бъде наваксана.

Пет минути след като двамата се качиха в асансьора, във фоайето влезе напрегнат млад кюрд. Издутината в левия джоб на шлифера му в цвят каки беше сгъваем мобилен телефон, а тази в десния — пистолет „Зиг Зауер P220“ със заглушител. Тарик се бе срещнал с него на паркинга пред огромната болница и му бе казал номера на стаята на Худари, след като през нощта го бе научил по време на продължително разузнаване. Кюрдът разполагаше точно с двайсет минути, за да стигне до Худари, да го убие и да се върне на паркинга, където Тарик чакаше да го откара с кола. Младият мъж спря във фоайето и пропиля пет от минутите си, опитвайки се да събере смелост. Охраната беше малобройна, но имаше двама едри пазачи, които разговаряха с репортерите, очакващи изявление от неизвестната жертва на четвъртия етаж.

Убиецът реши, че това е подходящият момент да нанесе удара. Ако го заловяха, щеше да отнеме живота си, изкупвайки вината си за провала предишния ден. Мъченичеството му бе осигурено. Заглушителят, прикрепен към големия автоматичен пистолет, не беше използван, и щеше да работи с максимална ефективност. Изстрелът нямаше да се чуе на повече от два метра от стаята на Худари. Пазачите дори не го погледнаха, когато се отправи към асансьорите.

Халид Худари беше буден от два часа. Болката безмилостно го изтръгна от предизвикания от опиатите сън. Драскотините на гърба му пареха дори през марлите и ожесточено го сърбяха. Всеки път, когато мигнеше, нежните мускули около очите дърпаха раните на лицето му, предизвиквайки сълзи. И когато сълзите опареха разрязванията по бузите му, все едно слагаха сол в раните.

Мисълта го накара да се усмихне въпреки болката.

— Не може да те боли толкова много, щом се смееш в този ранен час.

Халид се огледа. Спомняше си бегло Милисънт Грей, но разбра, че гласът се разнесе от фереджето. Не ги беше чул да влизат. Тревър Джеймс-Прайс дръпна черното фередже от главата си и хубавите му коси се разлюляха от движението и после паднаха върху момчешкото му лице. Въпреки самоуверената усмивка в сините му очи имаше неподправена загриженост.

— Господи, Халид, изглеждаш ужасно дори за смрадлив арабеск.

— Бедна ти е фантазията.

— Няма да бъда банален и да те питам как се чувстваш. И след като снощи говорих с онзи тъп лекар и сутринта прочетох медицинските заключения, не е необходимо да питам какво се е случило. Искам само да знам защо пожела да дойда тук и защо е този чудноват маскарад? Между другото, знаеш ли, че охраната тук е абсолютна смешка?

— Не съм изненадан. Никой не знае кой съм и искам да бъде така, докато избягам. — Бавно, като старец, наближаващ смъртта, Халид се надигна и седна. Всяко движение засилваше гримасата на лицето му. Докато успя да провеси крака от леглото, той се задъха и се обля в пот.

— Полека, стари приятелю. — Тревър прекоси стаята и сложи ръка на рамото му. Халид изтръпна от лекото докосване.

— Трябва да отида там, Тревър — прошепна той. Лицето му беше мъртвешки бледо, а устните синкави. — Трябва да севърна в ОАЕ.

— Мисля, че не бива да ходите никъде — възрази Милисънт, приближавайки се до Тревър. Макар че не познаваше Халид, тя изпитваше съчувствие, като го гледаше.

— Заминавам, лейди Грей. Тревър ще ви обясни защо, но в момента се нуждая от помощта ви, а не от състраданието ви — заяви Халид с решителност, която смрази атмосферата в стаята.

Тревър вече изхлузваше черните дрехи през главата си. Въпреки че се бе пошегувал с Милисънт, под тях той беше облечен в панталона и бялата риза, с които беше предишната нощ. На яката му имаше размазано червило.

— Какво искаш да направи Мили?

— Тя трябваше да е с фереджето. Казах ти го снощи. — Халид се ядоса, че не са го послушали.

— Няма значение, стари приятелю — безгрижно каза Тревър, опитвайки се да го успокои. — Пък и винаги съм изпитвал желание да облека женски дрехи.

Халид не добави нищо повече. Тревър извади вързоп с дрехи, взети от гардероба на лорд Грей. Съпругът на Милисънт беше едър мъж и в размерите на талията му можеха да се поберат двама като Халид и дори да остане малко място. Тревър помогна на приятеля си да се облече и после отново нахлузи робата. Под черната памучна дреха се виждаха само обувките му.

— Надявам се, че знаеш какво правиш, Халид. Състоянието ти не позволява да излезеш от болничната стая, още по-малко да пътуваш до ОАЕ.

— Нямам избор. — Худари отново бе разтърсен от болка, но този път малко по-поносима. Не беше за вярване, но тялото му свикваше с нараняванията.

Милисънт бързо пристъпи напред и хвана ръката на Халид, който залитна.

— Тревър, не трябва да му помагаш. Той е полумъртъв.

— Заложен е животът на много хора, а не само неговият, Мили — с разбиране каза Тревър. — Съжалявам, че те забърках в това. Нямам право, но те моля да ни помогнеш. Хората, които го нападнаха вчера пред Британския музей, отново ще се опитат да го убият. Халид е мишена дори докато седи в тази стая.

— Защо не се обадите във вашето посолство? — попита тя.

— Защото в момента не знам на кого да вярвам. Така е най-добре — отговори Худари.

— Но той няма да може да се качи на самолета, ако няма запазено място — продължи Милисънт, сякаш Тревър и Халид не бяха там.

— Дипломатическият паспорт ще му осигури място. — Тревър показа документа, който бе взел от хотелската стая на Худари. — Рано сутринта отидох там. След като в болницата не знаят кой е, реших, че е оставил паспорта си в хотела.

Халид кимна благодарно на приятеля си и взе документа.

— Единствената по-полезна привилегия от дипломатическите регистрационни номера на колите на посолството, които използвам. Съжалявам, лейди Грей, но няма друг начин. Както каза Тревър, заложен е животът на много хора.

— Добре, ще помогна, но, Тревър, погрижи се на летище „Хийтроу“ да ни чакат хора от охраната, по дяволите. И лекар. — Макар да смяташе, че двамата мъже драматизират нещата, Милисънт щеше да изпълни молбата им, ако не за друго, то поради простата причина, че като съпруга на милионер и член на парламента скучаеше до смърт.

— По-добре е тя да остане, Тревър — каза Халид. — Може да ни проследят, след като излезем от болницата.

— Групости — възрази Тревър и сложи фереджето на главата му. — Никой няма да ти обърне внимание.

Той извади ключовете на старото бентли, което караше, откакто се бе развел, и ги сложи в ръката на Милисънт, като погали пръстите й. Тя се усмихна на интимния жест и му намигна прелъстително.

— Ще успееш ли да го изкараш от болницата? Мога да ви помогна да стигнете до колата.

— Не — разпалено възрази Халид. — Тук заедно са влезли двама души и ще излязат двама. Не искам да привличаме внимание. Ще се справя.

Халид спря на вратата и се обърна да благодари на приятеля си. Бледата слънчева светлина, проникваща през прозореца, позлати косите на Джеймс-Прайс.

— Скоро ще се видим, проклет негоднико.

— Пази се, смърдящ арабеск.

Приемайки ролята на скърбящи, които напускат умиращ роднина, Халид и Милисънт излязоха от стаята, без да обръщат внимание на мъжа в шлифера, който вървеше срещу тях по коридора. Милисънт нямаше представа как да забелязва неприятностите, а Халид бе насочил всичките си усилия да не припадне. Ако се бяха обърнали, щяха видят, че мъжът бръкна под шлифера си, докато се приближаваше към стаята на Халид. Можеха да спасят Тревър.

Когато тежката врата на болничната стая се отвори, Тревър помисли, че Мили се връща да го целуне за довиждане.

Затова се усмихна, докато се обръщаше. Канонада от бързо изстреляни куршуми надупчи вратата на банята и го улучи между очите. От раната не потече кръв, защото сърцето му вече беше спряло. Той се строполи на пода.

Убиецът огледа безлюдния коридор. След като се увери, че никой не е чул изстрелите, той влезе в стаята и затвори вратата. Преди да види трупа, мъжът дръпна предпазителя на автоматичния пистолет и прибра оръжието под шлифера си. Едва тогава кюрдът разбра, че е направил фатална грешка и човекът на пода не е Халид Ал-Худари.

Телефонът в джоба му иззвъня.

Той го извади и го включи, но не каза нищо. Изведнъж изгуби гласа си, когато осъзна сериозния си проблем.

— Е? — попита Хасан бен Руфти.

Кюрдът се надяваше, че се обажда Тарик, защото с него беше по-лесно да се говори, отколкото с дебелия му шеф. Без да разсъждава, убиецът каза истината.

— Той избяга, ефенди.

— Какво? — изрева Рухти.

— Вече беше напуснал болницата, когато дойдох. Не знам кога, нито къде е отишъл.

Лъжата беше единственият начин, който можа да измисли, за да спаси живота си. Руфти щеше да го убие заради провала му.

— Намери го или, кълна се в кръвта на Пророка, ще те одера жив и ще си направя калъф за седалка на колата от кожата ти. — Хасан Руфти трясна слушалката и се обърна към стюарда, надвесил се над него. Сакото на мъжа беше снежнобяло и сякаш излъчваше светлина. — Кажи на пилота, че ако не излети до шейсет секунди… — Руфти млъкна, но тъй като не можа да измисли по-страшна заплаха, се повтори. — Кажи му, че жив ще го одера и ще си направя калъф за седалка на колата от кожата му.

— Да, господин министър — отвърна стюардът и раболепно се поклони, а сетне продължи напред към пилотската кабина на частния самолет „Хокър Сидли“.

Макар че удобствата бяха най-добрите, които можеше да предложи компанията — бразилско кафе и турска кожа, самолетът беше малък. Пространството беше спестено в името на икономиите. Повечето хора биха се чувствали щастливи да имат подобен самолет на тяхно разположение, но Руфти се дразнеше от „Хокър Сидли“. Постът на Худари му даваше право на боинг за лична употреба, ако тъпакът решеше някога да го използва. Там беше широко и имаше предостатъчно място.

Боингът трябваше да принадлежи на човек, който щеше да го оцени.

„Някой като мен“ — помисли той.

Те все още се намираха на летище „Гатуик“ в Лондон. Бавеха се вече два часа, защото самолет от Лос Анджелис бе съобщил за авария, докато подхождаше към „Хийтроу“, и бе предпочел да кацне на „Гатуик“, като предизвика задръстване на десетки самолети и забави излитането на още толкова, включително на „Хокър“ на Руфти. Той трябваше да бъде в Абу Даби в десет, но така, както вървяха нещата, щеше да закъснее най-малко четири часа.

— Проклети евреи — мрачно измърмори Руфти, сякаш тази ругатня изразяваше всичките му проблеми.

Кериков беше готов да детонира пакетите с азота, прикрепени към петролопровода в Аляска, иранците и иракчаните бяха в готовност да започнат придвижването на войските си веднага, а той още не беше излетял и чакаше шайка богати евреи да слязат от самолета си и да изкупят още части от света. В Персийския залив го чакаха двеста войници, с които да превземе властта в ОАЕ от марионетката на британците, издигната на висшия държавен пост през седемдесетте години на XX век.

Макар че беше предпазлив, принцът не подозираше бунт. Руфти знаеше, че ранното насрочване на революцията е ключът за завладяването на Персийския залив. Забавянето, докато Саудитска Арабия, Кувейт и ОАЕ се подготвят за промяната, предизвикана от преустановяването на вноса на петрол от Съединените щати, само щеше да възпрепятства каузата му. Трябваше да нанесе удара сега, докато правителствата не бяха сигурни какво ще им донесе бъдещето.

Руфти не си спомняше къде за пръв път чу поговорката, но тя беше много подходяща за случая. Лесно е да поведеш гладния и да победиш объркания човек.

Персийският залив беше объркан. Правителствата бяха раздирани от разногласия и готови за капитулация. Моментът беше изключително подходящ. През последната година, откакто плати, за да се включи в плана на Иван Кериков за съсипване на американските петролни ресурси, Руфти работеше неуморно и тайно, за да осъществи замисъла си. Без Иран и Ирак той не можеше да се надява да узурпира трона на ОАЕ и да го запази за себе си. Но ако не успееше да осигури договорения сигнал за началото на операцията — смъртта на Худари, Руфти трябваше да се прости с идеята да управлява Близкия изток и вероятно дори с живота си. Иракчаните го бяха предупредили, че ако се провали, ще умре.

Техните танкове бяха готови да навлязат в Кувейт, след като Руфти неутрализираше американската заплаха. Разрушавайки петролопровода, той щеше да предизвика вътрешна криза в Съединените щати, която нямаше да им позволи да се противопоставят на нападението. Кувейт щеше да падне за няколко дни, а Саудитска Арабия за седмица или малко повече. Няколко заредени с антракс ракети „Скъд“, изстреляни по Тел Авив и Ерусалим, и войната щеше да свърши. Америка нямаше да има бази, откъдето да отвърне на огъня, и едва ли щеше да прибегне до употребата на ядрени оръжия, за да изгони иракчаните и новите им съюзници иранците.

Без петрол от Аляска и със стратегически резерв само за един-два месеца, Съединените щати щяха да бъдат принудени да сключат сделка с новосъздадения триумвират в Близкия изток — Иран, Ирак и ОАЕ. Руфти прогнозираше десетократно увеличение на цената на петрола. И това беше само началото. Той се виждаше как става един от най-богатите хора в света. И тъй като под горещите пясъци на Емирствата имаше милиарди барели петрол, мечтата му несъмнено щеше да се сбъдне.

Само проклетият самолет да излетеше и да се отправеше към Абу Даби.

Телефонът в облегалката за ръце изблея като агне — дискретно чуруликане, което Руфти едва не пренебрегна във вълнението си. Той отговори на четвъртото позвъняване.

— Какво?

— Сър, обажда се Тарик.

След Абу Алам Тарик беше най-довереният му лейтенант. Той бе останал сирак по време на жестоката гражданска война в Ливан и бе израснал сред смърт и омраза в лагери за бежанци. Беше непоколебимо предан и не притежаваше абсолютно никакъв морал. Абу Алам убиваше с трескавата потребност на пристрастен, но Тарик изпълняваше задълженията си с хладнокръвието на професионалист. Руфти го бе изпратил в болницата като подкрепление на кюрдския идиот.

— Какво има?

— Пътувам към летище „Хийтроу“ и преследвам синьо бентли. — Гласът му бе изменен от връзката по мобилния телефон. — Скоро след като кюрдът се качи в стаята на Худари, двама души напуснаха паркинга на болницата. Две жени, едната европейка, а другата арабка. Лицето на арабката беше забулено с фередже. По-рано ги видях да влизат в болницата. Колата по всяка вероятност е на арабката, която шофира дотук, но когато тръгнаха, зад волана седна европейката. И не познаваше контролните уреди.

— Не го увъртай — сряза го Руфти.

— Мисля, че дрехите са маскировка и преследвам Худари, който се опитва да избяга от страната.

— Сигурен ли си? — Проблясъкът на надежда, предложена от Тарик, напомни на Руфти, че не е ял цели трийсет минути. Той позвъни на стюарда и продължи разговора по телефона. — Наистина ли е Худари?

— Инстинктите ми го подсказват.

— На какво разстояние си от „Хийтроу“?

— Само на десетина минути от главните порти. Подозирам, че са се отправили към международния терминал номер четири.

— Да, да, чакай да помисля. — Нямаше време да се организира атака, преди Худари да влезе в охраняемия периметър на летището. Руфти трябваше да задържи Худари в Лондон няколко часа, достатъчно, за да стигне до ОАЕ и да приведе в действие своята част от преврата. — Имаш ли експлозиви?

— Имам само няколко гранати — призна Тарик. Гласът му заглъхна, когато радиовълните на мобилния му телефон се срещнаха с пулсиращите радарни лъчи, разпространявани от летище „Хийтроу“.

— Идеално — засия Руфти. Стюардът сложи цяла сьомга пред него. Месото на рибата беше толкова розово и крехко, че цепнатината от едната и страна приличаше на интимните устни на жена. — След като затворя, обади се на онзи кюрдски тъпак и предай заповедите ми. Ето какво искам да направиш…

Бентлито бе видяло най-хубавите си дни преди едно десетилетие, но все още предизвикваше уважение, докато се движеше по магистралата източно от „Хийтроу“. Милисънт вече се бе запознала достатъчно добре с автомобила, за да респектира другите шофьори да и дават предимство в оживеното движение. Камион с ремарке натисна клаксона си заради агресивното и шофиране, на което тя отвърна с неприсъща за лейди псувня и показа среден пръст. Милисънт се извини на Халид за жеста, но обясни, че досега никой не се е оплакал, докато е карала толкова войнствено нейния ролс-ройс „Силвър Клауд“.

Халид мълчеше през по-голямата част от пътуването и се бореше с болката, която пронизваше като мълния гърба и краката му. В един момент успяваше да се овладее благодарение на силната си воля, а после изведнъж агонията надделяваше. Трябваше да мисли за толкова много неща и да прави планове, но съзнанието му беше твърде замъглено, за да се съсредоточи. От време на време усещаше погледа на Милисънт Грей, но не можеше да се реши да се обърне и да я погледне.

Колата зави по пътя за летището и моравите и храстите от двете страни отстъпиха пред обширни пространства асфалт и складове от гофрирана стомана. Милисънт следваше пътните знаци към терминала за международните излитащи самолети и изпреварваше автобусите, които преобладаваха по тесния път. Ауспусите им бълваха облаци пушек.

— Коя авиолиния? — попита тя, докато се приближаваха към терминала.

— Няма значение — неспокойно отговори Халид и изхлузи фереджето от главата си. — Щом вляза вътре, ще се обадя да ми запазят място за първия полет до Абу Даби.

— Сигурен ли сте? — Милисънт спря до бордюра, пред една от многобройните врати на „Бритиш Еъруейз“, откъдето излизаха десетки неугледно облечени хора, приключили с кратката си екскурзия в Европа. — Мога да ви закарам в друга болница или в травматологията тук, на летището. Убедена съм, че там има дежурен лекар.

Халид извади хартиена кърпа от джоба на панталона си и я разгърна. Вътре имаше няколко капсули.

— Сигурен съм — каза той и ги глътна. — Запазих тези хапчета. Мисля, че е перкодан. Ще ми помогнат да издържа.

— Чакайте. Не трябваше ли да има хора от охраната?

— Това беше блъф от страна на Тревър, за да ви накара да съдействате. Едва ли е имал време да уреди подобно нещо. А сега, трябва да тръгвам. — Халид отвори вратата на колата. — Благодаря ви, лейди Грей. Мисля, че много скоро ще видите резултатите от действията си тази сутрин.

Той слезе от бентлито и предпазливо тръгна към сградата на авиолинията, без да обръща внимание на блъскащите се около него тълпи. Влезе вътре и се смеси с останалите, незабележимо лице сред хилядите пътници и изпращачи. Краката му трепереха и дрехите дращеха многобройните му рани дори през превръзките. Ако хапчетата скоро не подействаха, щеше да припадне.

Бяха му необходими няколко минути, за да си запази място за първия полет за Абу Даби на „Бритиш Еъруейз“ през Рияд. Трябваше само да покаже паспорта си на ВИП фоайето, за да си вземе билет. За пръв път използваше тази дипломатическа привилегия и се закле това да не му се превръща в навик, макар да беше окуражаващо, че може да го направи.

Тревър предвидливо бе сложил шепа банкноти от двайсет английски лири в джоба на панталона и Халид си купи чадър и слънчеви очила. Той използва чадъра като бастун, за да прехвърля тежестта си на крака, който го болеше по-малко. Очилата прикриха някои от раните на лицето му и с пригладената си напред коса, Халид можеше да мине за жертва на скорошна автомобилна катастрофа.

На върха на ескалатора, точно преди рентгените на охраната, към него се приближи млада жена в синя униформа.

— Министър Худари, казвам се Вивика Смит — лъчезарно се усмихна стюардесата от „Бритиш Еъруейз“. Тя беше на двайсет и няколко години, с късо подстригани руси коси и нежни очи. Вивика Смит провери паспорта му и свери информацията, която и бяха дали от билетното гише на авиолинията. Като го видя, че куца, тя извика една от електрическите колички на летището да ги закара до боинга, очакващ последния си пътник.

— Благодаря за любезността. Наистина се нуждаех от това — каза Халид. Болкоуспокояващите най-после започваха да оказват въздействие и да притъпяват болката. Докато количката се движеше по коридорите, той взе мобилния телефон на Вивика и се обади на полковник Уейн Бигълоу в Абу Даби. Старият пустинен плъх не беше в тесния си ергенски апартамент, но Халид остави съобщение на телефонния му секретар, че ще пристигне след няколко часа, и помоли Бигълоу да го чака на летището.

Натоварените с багаж пътници се отдръпваха пред количката, докато минаваше покрай безмитните магазини, безбройните вестникарски щандове и елегантните бутици, с които се гордееше терминалът. След няколко минути стигнаха до изхода. Вивика Смит скочи на земята, докара инвалидна количка, оставена до вратата, и заведе Халид до мястото му в първа класа. За да получи място там веднага, без предварителна резервация, и да накара самолетът да го чака, докато се качи на борда, струваше на Худари десет пъти повече от редовната цена на билета. Привилегиите не бяха евтини.

Халид вече не беше в състояние да остане буден и заспа блажено, докато големият боинг потегляше към пистата.

Детонаторът с часовников механизъм на произведената в Чехия граната беше променен от обичайните четири секунди на шейсет, превръщайки я в изобретателно терористично оръжие за гъсто населени зони, където по-сложни устройства можеха да бъдат открити, ако бъдеха оставени там твърде дълго. Тарик изчака голямата стрелка на часовника му да отброи последната секунда на предвидения срок, изпи остатъка от безалкохолното си питие, извади гранатата от джоба на шлифера и пусна двата предмета в кофата за боклук, до която стоеше от петнайсет минути. Той спокойно излезе от летището и тръгна към колата си. Дори ако някой го познаеше като човека, поставил взривното устройство, това щеше да бъде първата му акция извън Близкия изток и описанието му едва ли щеше да доведе властите при него.

Петдесет и девет секунди след като дръжката на гранатата бе освободена, сто и двайсетте грама тротилов заряд в овалното и тяло експлодираха и забиха капака на контейнера за отпадъци в тавана на терминала. Оръжието се разпръсна на стотици малки щрапнели. Ударната вълна порази деветнайсетгодишно момиче от Норвегия. Разчлененото и тяло падна на няколко метра от мястото на експлозията. От взрива бяха ранени осем души. Единият от тях, свещеник от Нигерия, по-късно почина в медицинския център на летището.

Преди паниката да завладее голямата сграда, телефонът в администрацията иззвъня. Джеф Уилбърфорс вече беше в лошо настроение заради промените в трафика, предизвикани от аварийното приземяване на „Ел Ал“ на „Гатуик“, и не изпитваше желание да отговори на обаждането.

— Какво? — изрева той, очаквайки да чуе някакъв тъп диспечер от „Гаутик“.

— В момента, в който телефонът ти иззвъня, беше задействан експлозив в главната зала на терминал четири. Взривът беше малък в сравнение с онова, което сме поставили на различни места из летището и в няколко самолета, които чакат разрешение за излитане. Ако някой от тях се опита да напусне „Хийтроу“ две минути след прекратяването на този разговор, ще детонирам останалите бомби. Кръвта на невинните жертви ще изцапа вашите ръце. През следващия час ще позволя на един самолет да кацне, но ако някой друг се опита да го направи, ще взривя останалите експлозиви. Летище „Хийтроу“ е затворено по заповед на „Обединен Кюрдистан“.

Мъжът прекъсна връзката. Уилбърфорс се заслуша в равномерния сигнал на телефона, който приличаше на звук на сърдечен монитор, показващ права линия. Той ставаше, когато секретарката му нахлу в кабинета. Беше готова да се разплаче.

— Джеф, имаше експлозия.

Големите двигатели на боинг 767 на „Бритиш Еъруейз“ тихо бръмчаха, докато огромният самолет се движеше по пистата зад заминаващ за Ню Йорк джъмбо джет. Боингът беше четвърти на опашката за излитане, когато моторите изведнъж престанаха да работят. Осветлението в кабината намаля и климатичната инсталация превключи на много по-слаба мощност.

— Госпожи и господа, говори командирът. Опасявам се, че на „Хийтроу“ е възникнал технически проблем. Главният радар внезапно е изключил заедно с всички компютри. Може да останем за малко тук, докато оправят нещата. От името на „Бритиш Еъруейз“ аз и останалите членове на екипажа се извиняваме за забавянето. Ще ви предавам информацията, която получавам. А в това време наредих на стюардесите да ви почерпят безплатно. Благодаря.

Халид Худари проспа съобщението.

На двайсет километра южно от Феърбанкс, Аляска

Феърбанкс, най-големият град във вътрешността на Аляска, се намираше на брега на река Чена. От височина хиляда и петстотин метра ясно се виждаха буйните пламъци на югозапад от центъра на града. Огънят бушуваше и се виеше нагоре в мрака, без да се влияе от проливния дъжд. Пожарът бе избухнал близо до международното летище в новото депо за съоръжения на „Алиеска“. Еди, Мърсър и Майк Колинс видяха трескавите движения на хората, които се опитваха да се преборят със стихията. Въртящите се светлини на пожарните коли и линейките примигваха като обезумели. Броят им изглеждаше окайващо недостатъчен в сравнение с размерите на огъня. Най-малко два акра бяха обхванати от пламъци и черен пушек.

— Господи, какво става там долу? — попита четвъртият човек в хеликоптера, млад сержант, изпратен от полковник Ноф да поддържа връзка между Еди Райе и двата щурмови хеликоптера „Хюи“, които летяха на около осемстотин метра пред тях.

— Страхотно отвличане на вниманието — отговори Мърсър. — Изглежда, че няма да получим подкрепа на земята от Форт Уейнрайт.

Преди да излетят от „Елмендорф“, полковник Ноф бе предложил да изпрати конвой от военна полиция от военновъздушното летище на Форт Уейнрайт във Феърбанкс по магистралата „Далтън“, към помпени станции пет и шест. Мърсър се бе съгласил, защото знаеше, че хеликоптерите ще пристигнат в помпените станции много преди военната полиция, но ако бе заминал, Кериков щеше да попадне на армейските коли.

В очите на местните власти пожарът със сигурност щеше да изпревари по важност мисията на Мърсър. Всеки годен войник от Уейнрайт щеше да помага за контролирането на тълпата, да търси и да спасява хора. Трите хеликоптера, летящи на север, бяха сами.

Майк Колинс седеше до Мърсър и гледаше през прозореца, допрял лице до плексигласа. Устните му бяха стиснати, а ръцете му нервно потрепваха на коленете.

— Онези проклети психопати съзнават ли, че в складовете има около хиляда тона сеизмични заряди и други експлозиви?

— Вероятно — отбеляза Мърсър.

— Това не е шега, по дяволите. — Колинс се обърна и гневно се вторачи в него.

— Знам, че не е, Майк, но гарантирам, че това е само странична атракция. Главното събитие тепърва предстои. Кериков знае, че ще има реакция, щом загубим връзка с помпените станции, и се опитва да ни отклони по грешна следа.

— Откъде знаеш? Защо си сигурен, че не е искал да предизвика само пожар?

— Защото знам как разсъждава копелето и това не е достатъчно голямо за него. — Мърсър щеше да продължи, но сержантът го прекъсна. Полковник Ноф искаше да говори с него. Мърсър си сложи слушалките. — Да, полковник. Какво става?

— Току-що получих съобщение от Уейнрайт. Нашите хеликоптери им трябват за евакуация на ранените в Анкъридж. Болниците във Феърбанкс са препълнени. Необходими са им всички налични хеликоптери, за да карат пациенти на юг и лекари и медикаменти на север.

— Не. Продължаваме.

— Сам каза, че това може да е гонене на вятъра, а там долу умират хора. Те се нуждаят от нас.

— Там долу нямаше да има пожар, ако помпените станции не бяха атакувани. Правят го за отвличане на вниманието, полковник, нищо повече.

— Това отвличане на вниманието вече отне живота на двайсет и трима души, доктор Мърсър — язвително отбеляза Ноф.

— Съжалявам, но моята мисия има предимство. Край.

— Коравосърдечно копеле — процеди Майк Колинс и отново се обърна към прозореца, докато Феърбанкс изчезваше зад плоския корем на хеликоптера.

Мърсър не отговори. Той седеше, скръстил ръце на гърдите си. Очите му бяха безизразни и непроницаеми, но зад фасадата съзнанието му трескаво работеше. „Имам ли право? — запита се той. — Или осъждам на смърт невинни хора, като им отказвам хеликоптерите?“

— Мърсър, обаждане от Анди Линдстрьом — съобщи Еди Райе. — Казва, че никой не отговаря от помпена станция пет, но номер шест е на линия, всичко е наред с останалия персонал. Пита дали да изпрати още хора в пета.

— Не! Персоналът на помпена станция шест не трябва да я напуска при никакви обстоятелства. Ще ги накълцат на парчета, много преди да стигнат до командната сграда. Номер пет е под контрола на терористи. Сержант, обади се на полковник Ноф и му кажи, че мишената е помпена станция пет. Еди, колко остава до там?

— Най-малко един час и двайсет минути. Времето е убийствено, а хеликоптерите „Хюи“ са по-бавни и от нас, особено когато са натоварени догоре.

— По дяволите! Помпена станция пет изключи преди няколко часа. Възможно е Кериков вече да е тръгнал.

Времето сякаш спря. Винаги когато Мърсър поглеждаше часовника си, голямата стрелка отбелязваше все по-малка дъга. Ритмичното пулсиране на перките над главата му оказваше приспивно въздействие и замъгляваше съзнанието му, затова едва чуваше бръмченето на мотора на „Джет Рейнджър“ и репликите между Еди Райе и пилотите на двата „Хюи“. И после мислите му се избистряха. Връхлитаха го предимно страх и съмнения, но и силна умора, която причиняваше парене в очите му. Не беше спал от двайсет и четири часа. Но не това го измъчваше.

Изведнъж търсенето на неизвестното и на опознаването му, което бе преобладавало в живота му и го бе направило такъв, какъвто беше, вече не изглеждаше важно. Изпита желание да каже на Еди да обърне хеликоптера и да се отправи към Анкъридж. Това не беше негов проблем. Не беше тяхна битка. Мърсър много пъти бе излагал на риск живота си в името на някой идеал, който всъщност не можеше да определи точно и да назове.

Чакането винаги беше най-неприятното. И преди се бе изпречвал на пътя на неприятностите, докато стомахът му се свиваше от страх и съмнението причиняваше упорита болка в слепоочията му. Отдавна бе престанал да се чуди защо непрекъснато е заобиколен от опасности, но се питаше колко още ще му позволи да живее тази странна обсебеност. Колко пъти още щеше да слиза в недрата на земята, в шахти, които незабавно се нуждаят от ремонт? Колко пъти щеше да се качва на хеликоптер, за да се изправи пред някой като Иван Кериков, и да оцелее? В душата му се загнезди песимизъм. „Господи, колко съм уморен.“

— До помпената станция остават десет минути — извика Еди.

Мърсър изправи рамене и забеляза, че Майк Колинс го гледа учудено, сякаш чете мислите му. Без да му обръща внимание, Мърсър се наведе напред и надникна през предното стъкло на пилотската кабина. Сигналните светлини на двата „Хюи“ приличаха на проблясващи скъпоценни камъни в мрака, студена, но утешителна светлина, свидетелстваща за присъствието на други човешки същества в необятното пространство. Хиляди квадратни километра гори от брези и бели смърчове разделяха планинската верига на Аляска от хребета Брукс, към който се приближаваха. Районът бе осеян с десетки реки, потоци и малки езера.

— Има ли движение по магистралата „Далтън“?

— Не видях нищо, а от половин час летим над нея. Не забелязах полицейски коли на мястото, където са катастрофирали микробусите от „Алиеска“ — отвърна Еди. — Пътят е безлюден.

— Обади се на Ноф. Кажи му, че почти сме пристигнали.

— Вече го направих. Информацията не им се понрави.

— Хубаво, Искам да изостанеш най-малко километър и половина, докато другите хеликоптери се приземят и Ноф ни даде знак, че е чисто. Ако Кериков и хората му все още са там, войниците на Ноф би трябвало да се справят с тях. Кериков няма да очаква такъв силен отпор заради пиротехническото си шоу във Феърбанкс.

— Това означава ли, че си изгубил подсъзнателното си желание да умреш? — подразни го Еди. — Последния път, когато летяхме заедно, ме накара да се приземя в епицентъра на ядрена експлозия, до която оставаха две минути.

Мърсър се засмя.

— Съкращенията в бюджета отново намалиха възнаграждението ми за риск под минималната надница. Нападам само бюфети с алкохол, ако нямам изрична заповед от президента. Това ми напомни, че наистина бих могъл да… Какво става, по дяволите?

От тъмната земя се извиси мълния, която порази първия „Хюи“. Очертанията му се видяха за миг в огъня на унищожението му. Хеликоптерът започна да пада в горящо кълбо. Пилотът на втория „Хюи“ се отклони от курса си, когато в небето излетя друга ракета „SA–7 Грейл“.

„Грейл“ бяха известни на силите на НАТО като абсолютно неточни и заредени само с три килограма силно възпламеним експлозив в бойната глава, но въпреки това бяха смъртоносни срещу ниско летящи хеликоптери. Изстреляната по „Хюи“ ракета нямаше модерна охлаждаща система, която да помогне на инфрачервените сензори да засекат топлинното излъчване, но успя безпрепятствено да прехване мишената. Вторият „Хюи“ също се взриви.

Еди Райе направи рязък завой и подаде максимална тяга на турбините и роторите, опитвайки се да излезе от обхвата на ракетите, изстрелвани с ръчен гранатомет. Останките на двата „Хюи“ се посипаха на земята като метеоритен дъжд. Горивото, металът и членовете на екипажите им бяха разпръснати във фонтан от пламъци и отломки. Дърветата около мястото на катастрофата се подпалиха от горящите хеликоптери. Боровете пламнаха като кибритени клечки. Щяха да бъдат необходими няколко часа дъжд, за да угасят наситения с гориво пожар.

— Гледайте за проклетите ракети! — изкрещя Еди, като ту дърпаше, ту натискаше лостовете в усилие да попречи на терористите да се прицелят точно.

— Изстреляха една отдясно — извика Мърсър, когато видя, че от тъмната гора се извиси още една ракета.

Еди зави толкова рязко, че хеликоптерът загуби почти триста метра височина само за няколко секунди.

Ракетата мина покрай тях. Инфрачервеният и мерник не можа да прихване тръбата за отходни газове на хеликоптера.

Горивото и се свърши и тя се отправи обратно към земята. По време на трескавата маневра никой не забеляза, че във въздуха се издига друга ракета.

Ракетата беше пред тях и насочващата и система ги търсеше упорито и решително. Дългата метър и трийсет „Грейл“ най-после засече топлинното им излъчване, леко промени траекторията на атаката си и бързо скъси разстоянието между себе си и корема на хеликоптера.

— Мамка му! — изкрещя Майк Колинс, а младият сержант, който седеше на мястото на помощник-пилота, започна да пищи.

Мърсър усети, че се парализира. Страхът, стегнал гърдите му, когато първите два хеликоптера бяха свалени, го отпусна в този последен миг, за да може да посрещне смъртта спокойно и да я наблюдава безстрастно как се приближава.

От всички само Еди Райе не беше се предал. В мига, преди бойната глава да удари долната част на хеликоптера, той отново зави рязко. „Грейл“ улучи оста на ротора и експлодира.

По-голямата част на ударната вълна бе насочена встрани от хеликоптера благодарение на съобразителността и изключителните рефлекси на Еди, но „Джет Рейнджър“ беше фатално поразен. Кабината се изпълни с пушек, когато хеликоптерът бе блъснат силно във въздуха и едва не се преобърна от експлозията. Електрическата система изгоря и секунда по-късно двигателят се задави и после започна да прекъсва от липса на гориво, което да приижда по повредените тръби. Парливата смрад на авиационно гориво задави четиримата мъже, които се опитваха да се задържат на седалките на клатещия се хеликоптер. За щастие „Джет Рейнджър“ не се беше запалил. Все още.

Разчитайки единствено на инстинкта си, Еди успя да уравновеси хеликоптера. Пушекът беше толкова гъст, че не виждаше дори контролното табло пред себе си. Хеликоптерът започна да се върти около оста си, докато падаше към земята, притискайки хората вътре към стените на корпуса. Еди използва това като предимство и забави падането с помощта на малкото останала мощност на все още въртящите се перки.

— Не виждам нищо, по дяволите — изкрещя той, за да надвика оглушителния шум на разпадащия се хеликоптер.

Мърсър се наведе напред и протегна ръка слепешката в пушека, докато пръстите му докоснаха хладния метал на картечния пистолет „Хеклер и Кох“, който сержантът бе изпуснал, когато „Джет Рейнджър“ бе ударен. Той се изправи и зареди оръжието.

— Закрийте лицата си!

Мърсър се прицели над рамото на Еди и изстреля градушка от куршуми в предното стъкло.

Плексигласът се напука и после излетя в празното пространство. Няколко парчета паднаха в пилотската кабина и едното се заби в рамото на изпадналия в безсъзнание Майк Колинс. Вихрушката изсмука пушека, отнасяйки парализиращата миризма на авиационно гориво. Еди отново можеше да вижда и ръцете му стиснаха здраво контролните лостове на падащия по спирала хеликоптер.

— Няма да успеем — изкрещя той.

Земята на триста метра под тях представляваше безлика, тъмна бездна. Нощта беше беззвездна и не можеха да разберат дали отдолу има скалисти планини, мека поляна или вода. Еди трябваше да опита да се приземи слепешката. Не можеше да разчита дори на висотомера, за да определи позицията им, защото уредът бе блокирал, когато ракетата ги порази.

— Там! — извика Мърсър, сочейки вляво. От мрака изплува горичка високи, прави смърчове. Пирамидалните им върхове приличаха на заострени камбанарии на средновековни църкви. Горичката изглеждаше гъста и щеше да омекоти контролираното разбиване на падащия хеликоптер. Еди се насочи към дърветата. Моторът се задави и угасна, когато остатъкът от горивото изгоря с феноменална скорост.

— Няма да стане. Смърчовете изглеждат близо, но всъщност са най-малко на осемстотин метра — извика Еди. Дъждът намокри всички. Сержантът използва ръкава на униформата си, за да избърше водата от черното лице на Райе, който не можеше дори за секунда да си позволи да махне ръцете си от контролните лостове. Изведнъж на Райе му хрумна идея. — Вратите ви имат аварийни лостове. Дръпнете ги и ще се отворят.

Мърсър и сержантът дръпнаха големите червени ръчки и вратите се спуснаха навън. В кабината нахлу още по-силен дъжд. Въздушното течение завъртя вихрушки във всички посоки.

— Мога да задържа хеликоптера само секунда на височина пет-шест метра над короните на дърветата. Това е най-доброто, което мога да сторя.

— Не, Еди — извика Мърсър. — Няма да оставя теб и Колинс.

— Мърсър, или всички ще загинем, или може да спася вас двамата. Не ми отнемай тази възможност, по дяволите.

Мърсър престана да спори с него. Застана до отворената врата. Райе приближи хеликоптера до горичката, точно над върхарите на смърчовете. Ехото на въртящите се перки отекваше по твърдата земя отдолу. Отблизо дърветата не бяха толкова гъсти, колкото изглеждаха на пръв поглед. Между много от тях имаше големи пространства и ако паднеше от такава височина, човек щеше да се разпръсне като чувал с цимент. Мърсър стисна картечния пистолет в едната си ръка и зачака сигнал от Еди.

— Скачай! — изкрещя Райе, спирайки за миг, и после обърна хеликоптера така, че когато перките се блъснеха в смърчовете и се разпаднеха, парчетата да не ударят Мърсър и сержанта.

Младият войник се поколеба за секунда. В забавянето си той пропусна подходящия момент и не улучи дървото, което си бе набелязал. Тялото му падна в празното пространство, набирайки скорост, и се заби в глинестата почва със скорост сто и двайсет километра в час. Ударът счупи черепа, гръбнака, ръцете и краката му. Младежът умря, преди нервната му система да регистрира нараняванията.

Мърсър наблюдаваше Еди и скочи в мига, когато чернокожият американец отвори устата с пожълтелите си зъби, без да чака дори да чуе заповедта. Прелетя само три метра и падна върху горните клони на висок смърч. Тънките вейки го уплетоха и макар че го удряха безмилостно, забавиха спускането му. Рамото му се блъсна в дебел клон. Грапавата люспеста кора издраска коженото му яке.

Той продължи да пада. Един клон го удари в корема и изкара въздуха от белите му дробове. Друг го перна по бедрото и целият му десен крак от слабините до пръстите се скова. Земята се приближаваше твърде бързо. Всеки допир с дървото беше мъчение. Смърчът го дереше като разярен звяр, но спаси живота му. Най-после, след десетина метра изтезания, Мърсър се стовари върху най-големия клон. Той не успя да се хване за него, но уви ръце около по-долния, и спря спускането си, когато до земята оставаха само два метра. Мърсър увисна там изтощен, преметнал през клона единия си крак и ръката като маймуна. От лицето и краката му капеше кръв.

И после чу как хеликоптерът се разби. Перките отсякоха върхарите на смърчовете наоколо. „Джет Рейнджър“ се разпадна, като се движеше спираловидно напред и разпръскваше парчета и клони по пътя към унищожението си. Част от ротора мина само на трийсет сантиметра от Мърсър, който се пусна от клона и тупна на земята.

Хеликоптерът се блъсна във високите корони на смърчовете толкова силно, че опашката се откъсна и падна, изравяйки двуметрова бразда в земята. Останалата част се заплете в дебелите клони на няколко израснали близо едно до друго дървета. Корпусът увисна на шест метра във въздуха и се залюля застрашително.

Мърсър лежеше по гръб. Дъждовната вода, обливаща лицето му, имаше леко кисел вкус от допира със смърчовете. Капките пареха очите му и го принудиха да се обърне. След минута той събра сили да стане и изохка, когато гърбът и раменете му изпукаха от напрежението, което бяха понесли. Мърсър чу ясен зов за помощ, грабна картечния пистолет, който бе паднал до него, и хукна. Земята беше осеяна с парчета метал и отсечени клони.

След двайсетина метра видя смазаното тяло на сержанта. Нужен му бе само един бърз поглед, за да се увери, че младият войник не е извикал за помощ. Мърсър продължи по-нататък и препъвайки се, стигна до мястото на катастрофата. Кабината на хеликоптера висеше над главата му, крепейки се на гъсто преплетените клони. Райе извика отново и после се закашля.

— Еди, какво правиш там горе, по дяволите? — Мърсър положи усилия да говори шеговито. — Не знаеш ли, че когато се разбиеш, трябва да паднеш на земята?

— Записа ли регистрационния номер на камиона, който ме блъсна?

— Как си?

— Не много зле. Един клон влезе в пилотската кабина и ми изби десетина зъба. Мисля, че и челюстта ми е счупена. Мамка му, вероятно съм станал грозен като теб. — Еди млъкна, опитвайки се да не изгуби съзнание. — Колинс загина. Виждам, че вратът му е прекършен.

— И младокът е мъртъв. Но ти се справи отлично. Ще издържиш ли там горе, докато дойде тежката артилерия? Аз не мога да те сваля.

— Не се тревожи за мен. Ако си в състояние да продължиш, убий онези копелета заради мен.

— В каквото и състояние да съм, те ще си платят. — В гласа на Мърсър прозвуча твърдост и решителност. Търпението му се изчерпваше и съмненията му се бяха изпарили. — Еди, сержантът имаше боен колан. Беше на пода в краката му. Виждаш ли го?

— Чакай малко — рече Еди и след секунда извика. — Да, намерих го.

— Хвърли го. Ще ми трябва. Но запази пистолета за себе си.

Тежкият колан прелетя през клоните и тупна на няколко крачки от Мърсър. Той го взе, преметна найлоновите ремъци на раменете си и закопча колана на кръста си. Вътре имаше нож, медицински комплект за първа помощ, фенерче, компас и четири резервни пълнителя за картечния пистолет.

— Еди, може да мине известно време, докато военновъздушните сили изпратят спасителен екип. Съмнявам се дали сме се виждали на радара, когато ракетата ни удари. Но когато дойдат, използвай пистолета, за да им дадеш сигнал. Знаеш какъв е зовът за помощ — три бързи изстрела. В случай че се проваля в помпената станция и Кериков изпрати хората си да проверят дали някой от нас е оцелял, преди да им се обадиш, увери се, че това са добрите момчета.

— Ще се оправиш ли?

— Ще ти разкажа утре, докато си пием питието в „Грейт Аляскан Буш Къмпани“ — отвърна Мърсър, споменавайки най-известния стриптийз бар в Анкъридж.

— Ти ще черпиш — засмя се Еди, но Мърсър вече се бе ориентирал по компаса и бе тръгнал.

Проливният дъжд заглушаваше звуците от придвижването му. Очите му бяха чувствителни и към най-слабата светлина, затова бързо си проправяше път между пъновете и дебелите дървета. Изчисли, че Еди е прелетял най-малко три километра от мястото, откъдето бяха изстреляли ракетите, затова не се тревожеше, че може да попадне на разузнавателен патрул.

Пренебрегвайки болката, Мърсър успя да стигне до магистралата „Далтън“ само за трийсет минути. Последните четиристотин метра бяха неравна борба нагоре по стръмен склон. Името „магистрала“ беше пресилено. Пътят представляваше тясна чакълена ивица, първоначално предназначена за придвижването на съоръженията за изграждането на петролопровода в Аляска. Мърсър се умори жестоко. Потта му се смесваше с дъжда, който мокреше дрехите му. Температурата на въздуха беше минус два градуса и имаше голяма вероятност телесната му температура да спадне под нормалната, докато падне и умре.

Петролопроводът беше от другата страна на пътя, поддържан над земята с тънки, източени подпори. Дебелата към два метра тръба блестеше в сребристо бледо сияние в мрака и се простираше на север и на юг до тъмния хоризонт в двете посоки. Чакълът на шосето се бе сбил от дългогодишното преминаване на натоварени догоре камиони, пътуващи от богатите на петрол полета на залива Прудо. По краищата растяха храсти. Безбройните им тъмночервени цветчета бяха изсъхнали през лятото и горните части на стеблата бяха оголени и стърчаха във въздуха.

Някъде вдясно се намираше помпена станция номер пет, превзета от неизвестен брой терористи, въоръжени с ракети и един Господ знаеше още какво друго, а вляво се простираше път, водещ обратно към цивилизацията. Само няколко километра по-нататък Мърсър щеше да намери помощ, топла хижа на горски пазач, чаша горещо кафе и легло. Той освободи предпазителя на картечния пистолет и тръгна надясно, към неизвестността. Разчиташе на острото си зрение и на инстинктите си, за да не попадне в засада.

Измина три и после четири километра по магистралата „Далтън“. Не мислеше за нищо и пазеше енергията си, за да продължи да върви. Не си спомняше някога да е бил толкова изтощен — и психически, и физически. Силите го напускаха. Мърсър се препъваше все по-често и политаше напред. Веднъж падна на земята и чакълът се заби дълбоко в дланите му.

Докато лежеше на хлъзгавото шосе, допрял лице до камъка и затворил очи от болка и умора, чу непогрешимия звук на включване на двигател на камион. Мърсър вдигна глава и в дъжда видя фарове, които се отдалечаваха в мрака. Ако бе избързал пет минути, щеше да попадне на ариергарда на Кериков. Превозното средство потегли обратно на север, към помпена станция пет.

Мърсър не знаеше дали това означава, че Кериков се оттегля, или че вече не се страхува от атака по магистралата „Далтън“ и иска хората му да заемат по-добри отбранителни позиции, и отново се притесни. Ако Кериков се готвеше да напусне помпената станция, Мърсър нямаше шанс. Не можеше да направи нищо с един-единствен картечен пистолет срещу конвой от камиони. Беше сигурен, че руснакът ще използва най-малко четири камиона, за да превози достатъчно хора и оръжия да превземат станцията и да разположи войници с гранатомети. Трябваше да стигне до станцията, преди да са се евакуирали, ако искаше да му се предостави възможност да елиминира Кериков, преди руснакът отново да избяга и да се скрие на безопасно място.

Крачките му станаха по-леки и уверени и Мърсър затича. Чувстваше се по-съсредоточен. Дъждът се усили и превърна чакъления път в тресавище. По ботушите му полепна кал. Той се приближи до канавката, където чакълът беше по-твърд и можеше да се придвижва по-бързо. Зави покрай назъбена скала, която блокираше гледката на север, хвърли се встрани от пътя, претърколи се и падна в малък поток. Пред него беше помпената станция, осветена от мощни халогенни лампи, монтирани на камиони. Сградата и околността бяха облени в ярка бяла светлина. И изведнъж Мърсър разбра защо Кериков бе поел риска да атакува станцията.

До петролопровода бяха спрели шест камиона с плоски платформи. На двата бяха монтирани кранове, които държаха дълги цилиндрични уплътнителни ръкави над тръбата. Мъже и жени сновяха из обекта и дори от разстояние Мърсър чу виковете и ругатните им. Ето какво правеше Кериков с течния азот. Поставяше го около петролопровода и капсулираше стратегически части по дължината му от хиляда и двеста километра със свръхохладен газ в опит да спре потока на петрол. Мърсър стигна до извода, че това трябва да са заместителите на контейнерите, които бе видял на борда на „Джени IV“.

Наблюдавайки внимателно как предпазният ръкав на тръбата бе срязан с горелка и на мястото му бе поставен негов двойник, той осъзна колко изобретателно бе извършена операцията. Ако не го бе видял с очите си, Мърсър нямаше да повярва, че има нещо странно във фалшивата секция на тръбата. Кой знае на колко места по линията бяха сложили течен азот.

Той се запромъква напред през водата и калта в канавката, без да обръща внимание на дъжда, студа и болката. Макар че работниците бяха с жълти мушами и потъмнели от водата шапки, Мърсър успя да познае двама активисти на ПАПС, които бе видял в бара във Валдиз. Те се движеха с компетентността на опитен строителен екип и товареха оригиналните секции на уплътнителя на тръбата на един от камионите. Когато освободяха азота във фалшивите ръкави, щяха да минат няколко седмици, дори месеци, докато саботажът бъде открит, и дори тогава, кой би повярвал в такъв дързък и хитър план?

Мърсър си спомни какво бе казал Анди Линдстрьом за замръзването на петрола в тръбата и реши, че ПАПС ще се задоволят с блокирането и за няколко месеца, докато бъде изчистен втвърдилият се петрол и бъдат сменени повредените участъци, но му беше трудно да повярва, че Иван Кериков би взел участие в подобен символичен, но инак безполезен акт на екотероризъм. Тук имаше нещо друго, което Мърсър не можеше да проумее. Равномерното бръмчене на главната турбина на помпената станция приличаше на зъболекарска бормашина, която продължава да работи въпреки всичко, случващо около нея.

Неочаквано във врата му се заби дуло на оръжие. Картечният пистолет „Узи“ беше на един от бившите източногермански убийци на Кериков. Мърсър не го бе чул да се приближава, защото бе погълнат от гледката пред себе си, и докато бавно вдигаше ръце, се прокле за липсата си на предпазливост.

— Стани — заповяда мъжът и го предупреди да го направи бавно, като дръпна назад оръжието си, за да не може Мърсър да се извие и да сграбчи дулото. Човекът, който го бе заловил, много добре знаеше как да се държи с пленници.

Мърсър се изправи. Германецът видя картечния му пистолет, неволно отстъпи назад и стисна по-здраво оръжието си. Левият му крак се подхлъзна в калта и за миг той съсредоточи вниманието си да запази равновесие. Мърсър се възползва от разсейването му, като го предвиди толкова точно, че вече пристъпяше към действие, когато мъжът се подхлъзна.

Той се хвърли напред, удари го и блъсна картечния му пистолет така, че дулото да сочи нагоре, към дърветата. Огнестрелната рана от атаката на Бърт Манинг в дома му се разкъса и от отвора бликна кръв. Инерцията на Мърсър повали и двамата мъже в канавката. Германецът бе прикован в калта от тежестта на тялото на противника си. Мърсър замахна с дясната си ръка и му нанесе три силни удара в челюстта. Убиецът започна да губи съзнание. Без да мисли, Мърсър задържа главата му под бълбукащия поток на дъното, докато тялото на германеца се отпусна неподвижно.

Едва когато терористът умря, Мърсър осъзна, че сърцето му бие като обезумяло от страх и гърдите му се повдигат трескаво, сякаш не им достига кислород. Пръстите му потрепваха конвулсивно. Лежейки по гръб в калта, той изви врат и отвори уста, за да може сладката вода да нахлуе в гърлото му и да утоли жаждата, предизвикана от внезапния прилив на адреналин. Почина си още една минута и после изпълзя от канавката, за да провери дали схватката е привлякла вниманието на работниците в помпената станция.

Надникна зад скалата и видя, че никой не е забелязал нищо. Те все още поставяха последния пакет с азот на петролопровода. Звукът на голямата турбина в сградата и грохотът на дизеловите двигатели на камионите трябва да бяха заглушили шума от убийството на пазача.

Неочаквано в лицето на Мърсър експлодира фонтан от кал, който заслепи очите му, запуши ноздрите му и напълни устата му. Той се наведе отново и се долепи до земята, когато след миг до него достигна звукът на картечен пистолет. Вляво се взриви още един гейзер от кал. Мърсър бе хванат в капан и бе изключително уязвим. Следващият ход беше на човека с оръжието.

— Мъжът, когото уби, беше член на източногерманската тайна полиция и е получил възможно най-добрата подготовка със съветска помощ. Трябва да поздравя американските специални части за компетентността. Наистина се представи много добре. — Гласът имаше силен гърлен акцент и думите бяха произнесени монотонно и отсечено, без всякакво чувство. — Но не вярвам, че си неуязвим за куршумите. Хвърли оръжието, вдигни ръце над главата си и излез оттам.

Заловен два пъти за две минути, Мърсър хвърли картечния пистолет и стана. Четирийсет метра по-нататък по пътя, извън периметъра на помпената станция, блесна фенерче. Мъжът бе наблюдавал схватката, но не се бе намесил, дори когато бе имал възможност да стреля, докато Мърсър давеше пазача. Мърсър нямаше представа защо бяха пощадили живота му, но беше сигурен, че причината няма да му хареса.

Мъжът тръгна към него.

— Е, кажи ми, военен ли си, или морски пехотинец? Знам, че правителството ти не е имало време да изпрати в Аляска екип на „тюлените“ или на „Делта Форс“.

— Съжалявам, че ще те разочаровам, но никой не сметна, че заплахата ти заслужава изпращане на войници. Аз съм водач на скаути. Името ми е Опасност. По дяволите, дори не съм войник, а геолог.

Земята в краката на Мърсър се обсипа с деветмилиметрови куршуми, които рикошираха в камъните и изсвистяха към гората. Той не можеше да направи нищо, освен да стои неподвижно.

— Дойдох да проверя защо пазачът ми се обади по радиопредавателя, че е забелязал неканен гост. И през ум не ми мина, че може да си ти, доктор Мърсър. Не мога да ти опиша колко съм доволен, че държа живота ти в ръцете си. Ще умреш в ужасни мъки, господин геолог. Уверявам те в това.

Мърсър осъзна, че го е заловил самият Иван Кериков.

След няколко секунди от двете му страни застанаха двама мъже, извиха ръцете му зад гърба и му сложиха белезници. Стоманените халки бяха затегнати толкова силно, че прекъснаха притока на кръв към пръстите му. Мъжете го блъснаха към осветената в гръб фигура на Кериков. От това разстояние раменете на руснака сякаш изпълваха цялата ширина на магистралата „Далтън“.

— От години чакам този ден — добави Кериков, когато главорезите му доведоха Мърсър пред него. — След като научих, че ти си осуетил „Мисия «Вулкан»“ се приготвих да наема убиец да те ликвидира в дома ти в Арлингтън, но после реших, че искам да го направя лично.

В кривенето на устните на Кериков, докато говореше, имаше нещо жестоко, а воднистите му светлосини очи блестяха като стъкла. Той не показваше чувствата си дори в този миг на победа. Контрастът между думите и изражението му беше неестествен и много по-страшен, отколкото ако беснееше и злорадстваше.

Мърсър нямаше намерение да показва колко е отвратен от Кериков и от злобата му. Не биваше да издаде страха си пред бившия руски шпионин.

— Ако си посветил живота си, за да отмъстиш на обикновен човек като мен, Кериков, мисля, че трябва да преосмислиш професионалните си цели. Колко си жалък.

Кериков пусна картечния си пистолет на пътя, хукна напред и замахна с дясната си ръка. Удари с всичка сила Мърсър, който изцъкли очи, падна на земята и изгуби съзнание.

— Занесете тази торба с лайна в хеликоптера — заповяда руснакът на хората си. — И кажете на пилота да се приготви за излитане. Заминаваме.

После се обърна и се отправи обратно към помпената станция, като масажираше десния си юмрук. Трепна за миг, когато намести изкълченото си кокалче, но болката не забави решителната му крачка.

Работата по петролопровода беше почти завършена. Последният уплътнител от течен азот беше поставен над тръбата. Двата края на ръкава бяха отворени, за да се затегне като скоба около нея. Водачът на работния екип направи знак на краниста, който повдигна фалшивото уплътнение, като сръчно следваше сигналите на активиста на ПАПС, застанал до тръбата. Долната страна на пакета с азот се удари в долната част на петролопровода. Кранистът го повдигна още шейсет сантиметра и двете половини се затвориха. Още една шестметрова секция от петролопровода бе заредена с два тона свръхохладен азот. Умело прикритите болтове затегнаха ръкава към тръбата. Още една част от петролопровода стана уязвима за атаката на Кериков.

Жена техник се качи на тръбата, докато работниците откачаха крана, и с помощта на преносим компютър активира електронно задействащо се устройство, вградено в пакета с азот, настройвайки го на честотата, която Кериков бе избрал, за да го детонира. Освен това тя се увери, че устройството отчита показанията на малките предаватели в другите пакети, поставени от ПАПС, гарантирайки, че ще избухнат в предопределена последователност — каскада, която щеше да нанесе най-големи поражения. С премръзнали от студа ръце жената провери основната и резервната верига, за да види дали няма неизправности или късо съединение. След това изключи компютъра от вградения в уплътнителния ръкав жак и откъсна жака. Като доказателство остана само микроскопично тънка жичка. Освободеният азот и малкото количество експлозив щяха да се погрижат за другата електроника, без да оставят нищо друго, освен няколко парчета пластмаса и жици там, където е било взривено устройството. Пакетът с азот беше неоткриваем. Жената вдигна палец към водача на работния екип.

— Това е последният, Ян — извика той на Верховен, който стоеше на известно разстояние.

Кериков се приближи до Ян, като се питаше защо холандецът не е умрял от студ само по тениска и яке.

— Кажи на хората си да си съберат багажа. Камионите трябва да бъдат унищожени и всички трябва да се качат на „Надежда“ колкото е възможно по-бързо. Когато утре освободим азота, искам всички да се върнете във Валдиз и да изглеждате невинни като младенци.

Изпращането им на борда на „Надежда“ щеше да улесни Абу Алам да ги убие бързо. Арабският касапин искаше да ги ликвидира поединично или на малки групи, но Кериков реши, че ще бъде най-добре да взривят кораба.

— Те се представиха по-добре, отколкото очакваше, нали? — гордо каза Верховен.

— Всички бяхте перфектни — отвърна Кериков, защото знаеше, че Ян се нуждае от още една доза ласкаене на себелюбието. — Имаш чудесни хора и лоялността им към теб е забележителна. Като награда искам да ти дам това. — Кериков му връчи черен мобилен телефон. — Това е спусъкът за устройствата. Трябва само да набереш 555-2020 и после да натиснеш ИЗПРАТИ. Сигналът ще стигне до детонаторите за една десета от секундата. В ръцете си държиш бъдещето на целия щат, Ян. Ето колко много ти се възхищавам и какво доверие ти имам. Ти ще останеш в историята като най-големия защитник на природата.

— Понякога съм се питал за теб, Иван, за мотивите и убежденията ти. Но това — Верховен вдигна телефона, — ми казва повече, отколкото думите ти могат да изразят. Когато моментът дойде, няма да се колебая.

Кериков изпита желание да се изсмее, но успя да запази тона на гласа си безчувствен и авторитетен.

— Време е да тръгваме. Ще пътуваш с мен в хеликоптера. Когато той дойде в съзнание, искам да се запознаеш с него.

— На „Надежда“ ли отиваме?

— Не. Ще направим малко отклонение, за да оставим моя пленник, и после ще отидем във Валдиз.

Докато вървеше към хеликоптера, Кериков се обади на Тед Моси по друг мобилен телефон. Компютърният гений го увери, че оригиналната програма на КГБ е инсталирана и се нуждае само от паролата за активиране. Щом Кериков изпратеше паролата в компютъра, щяха да имат пълен контрол над дългия хиляда и двеста километра петролопровод и десетте помпени станции. И тогава никой не можеше да спре предварително програмирания ход на събитията.

Летище „Хийтроу“, Лондон

Нямаше абсолютно никаква причина Халид Ал-Худари да се събуди. Тялото му беше толкова изтощено и изтерзано от болка, че обикновен човек би бил в кома най-малко двайсет и четири часа. Но нещо го разсъни въпреки агонията, изтощението и приспивателните хапчета, и изтръгна съзнанието му от мечтаното блаженство.

Очите му бяха затворени, но много бавно другите му сетива започнаха да подават информация. След минута той осъзна, че не чува успокояващото бръмчене на моторите на самолета, нито усеща движение.

Халид се стресна и погледна през прозореца. Очакваше да види небе и вълнообразните пясъци на пустинята Сахара, но не забеляза друго, освен терминали и огромни хангари. На пистата бяха наредени пъстроцветни самолети, досущ слонове, изпълняващи цирков номер. Над земята бяха надвиснали кълбести сиви облаци, през които проникваха само няколко лъча слънчева светлина.

Халид се обърна към пътничката до него, възпълна жена, която трескаво работеше на преносимия си компютър. Пръстите и с маникюр за сто долара бързо тракаха по клавиатурата. Тя отчаяно се опитваше да не забележи, че Халид се е събудил. Като имаше предвид как изглеждаше, той не я обвини.

— Съжалявам, но съм заспал веднага щом се качих в самолета. Защо все още сме на земята? — учтиво попита той, стараейки се да говори с най-хубавия си британски акцент.

Жената го погледна с отвращение, въздъхна тежко и заговори така, сякаш всяка дума и струваше пари, които не искаше да прахосва за него.

— Доколкото разбрах, държат ни като заложници. Пътничката позираше със заученото безразличие на жена, която мисли, че за да успее в свят, принадлежащ на мъжете, трябва да сдържа чувствата си, докато се превърне в автомат.

— Какво? — Сърцето на Халид заблъска в гърдите. Жената запамети файла, върху който работеше, и заговори бавно, като на идиот.

— Терористи за завзели „Хийтроу“ и са заповядали никакви самолети да не излитат и да не кацат. В противен случай щели да задействат бомбите, които са поставили на летището и в някои от самолетите. — Тя говореше неестествено спокойно и на Халид му бе трудно да повярва на ушите си. — Отначало пилотите ни казаха, че имало технически проблем с радара. Но аз забелязах, че през следващия един час продължиха да се приземяват самолети, и разбрах, че това не е вярно. Казах го на стюардесата и след няколко реплики, разменени между мен и пилота, той съобщи на пътниците какво всъщност се е случило. В терминал четири е избухнала бомба, която е убила двама души. Засега охраната не е намерила други експлозиви. Мисля, че това е лъжа. — След като жената реши да говори, вече нищо не можеше да я спре. — Сигурно е някой психопат, несъмнено чужденец, който е събрал смелост от атаката пред Британския музей снощи. Както Мелвил пише в „Моби Дик“, безумците създават безумци. Една терористична атака, и изведнъж всички искат да се проявят. Предполагам, че след Локърби властите са взели всички предпазни мерки, каквито и неудобства да създават.

Халид се отврати от коравосърдечието и. Двама души бяха убити, а тя се безпокоеше за неудобствата на възникналото положение. Никога нямаше да разбере западняците и беше благодарен за това. Той погледна часовника си, опита се да си спомни кога трябва да излети самолетът и осъзна, че няма представа откога стоят там, затова попита спътничката си.

— От четири часа — оплака се тя, след като погледна малкия, инкрустиран с диаманти часовник на китката си.

Съзнанието на Халид започна да се прояснява, позволявайки му да разсъждава трезво поне за известно време. Усещаше тъпа болка в гърба и раменете, която можеше да пренебрегне. Той привлече вниманието на стюардесата.

— Има ли някаква причина да не ни позволявате да слезем от самолета?

— Съжалявам, господине, но това е част от исканията на терористите. Те не позволяват на никой самолет да помръдне. Преди малко са се обадили втори път. Казали са, че ако някой самолет се опита да се премести или да пусне пътниците си да слязат, ще взривят всички бомби едновременно.

Твърдят, че наблюдават летището. Много съжалявам за инцидента, министър Худари. Чух какво сте преживели. Опасявам се, че нямам нищо по-силно от „Мидол“, но може би желаете питие?

— В момента не, благодаря — побърза да откаже Халид. За пръв път през живота си той се изкуши да наруши предписанията на Корана и да пие алкохол, но за да притъпи не болката, а мисълта, че Руфти ще победи.

Дебелият негодник сигурно знаеше, че Халид се опитва да се върне в Обединените арабски емирства, и вероятно го бе проследил от болницата. Не искаше дори да си помисля за последиците, ако Руфти бе разбрал, че Тревър и Милисънт Грей са му помогнали. И двамата бяха в сериозна опасност, но като имаше предвид, че е спал четири часа, вероятно вече беше късно да им помогне.

Халид прогони загрижеността си за влюбените и се замисли какъв е залогът. Руфти сигурно пътуваше към ОАЕ. Щом пристигнеше там, той незабавно щеше да започне да осъществява плана си да свали правителството. В момента принцът беше уязвим, притиснат между отстъпките пред Съединените щати и войнствено настроените реакционни кръгове в Персийския залив. Старите врагове отново се бяха окопитили от промяната в положението с петрола в света.

Руфти можеше да превземе Емирствата толкова лесно, че международните медии сигурно щяха да нарекат преврата „безкръвен“. И след това щяха да се намесят Иран и Ирак и Заливът щеше да падне под строга диктатура. Използвайки петрола като икономическо оръжие, за няколко седмици конспираторите щяха да поставят на колене Европа, Азия и Америка.

— Трябва ми телефон. — Халид осъзна, че е говорил на глас едва когато жената до него го погледна учудено.

Той отново повика стюардесата и обясни, че е важно да се обади. Тя подчерта, че не може да използват телефони, докато самолетът е на земята. Властите се опасявали, че външни електронни смущения като радио или клетъчен телефон може да детонират експлозивите.

— Уверявам ви, че няма повече експлозиви. Трябва незабавно да се обадя по телефона.

Стюардесата поклати глава и се обърна.

— Тогава искам да говоря с командира — безразсъдно настоя Халид, стана от мястото си и се изправи пред младата стюардеса.

— Съжалявам, господин министър, но и това не е възможно — отговори тя.

— Веднага, по дяволите! — изкрещя той. Стюардесата се дръпна назад и Халид тръгна по пътеката между седалките, като вървеше сковано заради раните си. Отстъпвайки пред общественото му положение, тя го поведе към пилотската кабина. Командирът на полета, мъж с прошарени коси, кожа с тъмен слънчев загар и спокойни очи, се обърна да види кой се е осмелил да нахълта в неговата светая светих. Когато видя дрехите, които не бяха по мярката на Халид, и незарасналите рани на лицето му, той стисна по-здраво контролния лост.

— Командир Дарсън — официално каза стюардесата, — това е министър Худари, който бе доведен на борда в последния момент.

Дарсън продължи да гледа подозрително Халид.

— Да, господин министър, какво мога да направя за вас?

— Атаката на летището има за цел да ме забави да се върна в родината си, командире. Няма други експлозиви, нито терористичен заговор. Един мой противник се опитва да свали правителството на страната ми и аз съм единственият, който знае за намеренията му. Затваряйки летището и забавяйки полета, той може да успее да отнеме властта от нашия законен владетел. — Халид полагаше усилия да говори ясно. Съзнанието и зрението му отново започваха да се замъгляват.

— Желаете да слезете от самолета?

— Да, и ако това не е възможно, тогава поне ми позволете да се обадя по телефона и да изпратя предупреждение.

— Разбирам положението ви, но и вие трябва да разберете моето. Имам строга заповед да не използвам радиопредавателите, докато властите не решат, че на летището и в самолетите няма бомби. Въпреки твърденията ви, органите на реда приемат сериозно заплахата, като се има предвид какво се случи пред Британския музей.

— Командире, аз бях мишената на атаката там. Не разбирате ли, че се опитват да убият мен? Целият този сложен сценарий има за цел да забави само един човек, мен.

— Съжалявам, но ръцете ми са вързани. За няколко часа антитерористичните сили би трябвало да са проверили всичко. Предпазливи са, в случай че терористите наистина наблюдават летището. Ще се погрижа да слезете от самолета веднага щом получим разрешение. Съжалявам, но това е най-доброто, което мога да направя.

— Не е достатъчно — изкрещя Халид.

Помощник-пилотът бързо стана и с мрачно изражение на лицето тръгна към Худари. Намеренията му бяха ясни и Халид му позволи да го изведе от пилотската кабина, защото съзнаваше, че няма да може да спечели нищо.

Стюардесата го заведе на мястото му. Халид седна, като трескаво разсъждаваше не само върху безизходното си положение, но и за болката, която заплашваше отново да го завладее. Трябваше да слезе от боинга, да се свърже с полковник Бигълоу и да му каже да предупреди принца. Нищо друго нямаше значение.

Той прегърби рамене и се хвана за главата, усещайки първите вълни на поражението. Въпреки издръжливостта, саможертвата и енергичността си, Халид нямаше друг избор, освен да седи в самолета и да чака страната му да бъде прегазена от някакъв луд по властта маниак.

Не. Халид скочи, преди да съзнава напълно какво прави.

Вратата на пътническия салон беше само на два метра. Залитайки като пиян, Халид тръгна към нея, като се спъна в стреснатата си съседка, но не обърна внимание на протестите й. С периферното си зрение видя, че стюардесата се обърна и го погледна, но се стресна едва когато Халид протегна ръце към дръжката на вратата. Тя извика, пусна купчината одеяла, които носеше, и хукна.

Единственият стюард в самолета подаде красивото си като на манекен лице в салона и очите му се разшириха, когато видя одърпания пътник, който протегна ръка към вратата.

С малкото си останали сили Халид дръпна дръжката. Вратата се отвори, зовейки го към свободата. Уплашените пътници се развикаха. Неколцина скочиха и се втурнаха към опашката на самолета, страхувайки се, че Халид е участник в терористичната заплаха. Други го гледаха ужасени как се готви да скочи на пистата.

Стюардът се хвърли да го хване в напразен опит да го спре. Той трябваше да се вкопчи в рамката на вратата, за да не падне след Халид.

Худари прелетя четирите метра до пистата и тупна на земята, като удари главата си в асфалта. Тялото му беше отпуснато и неподготвено за сблъсъка.

Докато лежеше на пистата, той чу гневните протести на екипажа на самолета, но те не означава нищо за него. Вече беше свободен. Можеше да се обади на Бигълоу, да сложи край на играта и да се надява, че ще стабилизира Близкия изток. Опита се да стане, но установи, че не е в състояние да помръдне. Краката му бяха неподвижни. Тогава си спомни, че чу изпукване, когато падна на земята. Беше сигурен, че е счупил гръбнака си. Коремът на боинга се издигаше над него като огромен кит и стигаше почти до пистата. Халид се опита да се претърколи под него, но не можа.

До самолета спря цистерна с емблемата на компания по чистотата. Отвътре изскочиха трима мъже, които прикрепиха тежък гумен маркуч към корема на боинга, а други четирима се промъкнаха под камиона и хукнаха към Худари. С един поглед членовете на специалните военновъздушни сили, най-елитната британска бойна сила, се увериха, че придвижването на Халид ще бъде фатално за него, но имаха изрична заповед да проверят всеки самолет за нещо подозрително и да докладват на властите.

Всяка секунда от затварянето на летището струваше десетки хиляди английски лири и колкото по-бързо претърсеха района, толкова по-малко пари щяха да бъдат прахосани.

Двама мъже хванаха Халид под мишниците и го повлякоха към цистерната, която използваха за прикритие. Те имаха заповед да проверят четири други самолета и после да се върнат в терминала, но тъй като Худари беше заподозрян, водачът им реши веднага да го отведат в базата.

Четиринайсет минути по-късно полумъртвият Халид бе хвърлен в спартански обзаведен кабинет в терминала. Двама командоси заеха позиции до вратата. Изминаха още десет минути, преди в стаята да влезе Джеф Уилбърфорс. Клепачите му бяха натежали толкова много, че почти закриваха очите. Лицето му беше бледо, а на гърлото, бузите и челото му бяха избили червени петна. За двайсет и осемте години в управата на летището този ден беше най-лошият в живота му и Уилбърфорс търсеше изкупителна жертва. Нямаше намерение да се провали във възникналото положение.

— Хей? — каза той и плесна по бузата Халид, който лежеше на стоманеното бюро в неизползвания кабинет. — Събуди се веднага или остани в покой завинаги.

Организмът на Халид функционираше отвъд пределите на човешката издръжливост. Напрежението върху съзнанието му беше непоносимо. Той отвори очи и изви глава, за да погледне Уилбърфорс. Изражението му беше безизразно и безжизнено, чертите изкривени от болка, но силата в черните му като обсидиан, проницателни и съсредоточени очи привлече вниманието на Уилбърфорс.

— Трябва ми телефон — промълви Халид.

— Ще намериш, когато след около петдесет години излезеш от затвора — злорадо отвърна Уилбърфорс. — Международният тероризъм е може би единственото престъпление, на което нашата страна гледа сериозно, и ти ще бъдеш наказан с пълната строгост на закона. Приятелят ти не трябваше да убива девойка и свещеник. Неприятна грешка.

— Аз съм мишената — неубедително заяви Халид и се опита да извади паспорта си, но издръжливостта най-сетне го бе напуснала. — Те преследват мен.

— Кажи го на съдията, арабско копеле. Полицейската линейка изведе Халид Худари от летище „Хийтроу“ и се отправи към Лондон. Лекарите, двама ветерани, присъствали на някои от най-ужасяващите сцени в цяла Англия, му дадоха успокоителни хапчета. Никой от тях не можеше да повярва, че пациентът им е оказал съпротива. До последния възможен момент, преди лекарствата да го приспят, Халид настояваше да му дадат телефон и напразно се опитваше да обясни кой е.

На двеста и седемдесет километра северно от протока Пюджит

Морето беше тъмно като изстинала лава, сурово и безмилостно. Вълните приличаха на огромни могили, извисяваха се от запад и изтласкваха встрани всичко по пътя си, включително „Гордостта на Сюзи“. Трийсетгодишният риболовен траулер беше излязъл далеч от определените граници и търсеше риба толкова навътре в Тихия океан, че остарялата му радарна система вече не засичаше бреговата ивица на континента.

Беше най-тъмният час на нощта, между един и пет, когато всички, освен отчаяните, спят. Близо седемдесет часа Стив Ханскъм бе насочвал кораба си след стадо морски костур с надеждата да попадне на голям пасаж тихоокеански сардини. Но не му провървя, защото малкото стадо китове орка, които бяха решили да преследват траулера му, разпръснаха евентуалния улов.

Отначало Ханскъм се зарадва, че може да покаже китовете убийци на сина си, но сетне прокле капризните бозайници за упоритата им преданост към „Гордостта на Сюзи“. Той беше рибар четвърто поколение и макар да съзнаваше, че няма да има пето, се опитваше да си изкарва прехраната от морето, което бе осигурявало препитание на семейството му от средата на XIX век. Стив бе ипотекирал траулера, къщата и колата си, затова знаеше какво би означавал богатият улов за него и семейството му. Още две-три излизания в открито море отвъд протока Пюджит, и той щеше да бъде разорен, ако не се върнеше с голям улов.

Ето защо Ханскъм бе освободил от училище единайсетгодишния си син Джошуа за един месец и го бе взел със себе си да работи на кораба. През няколкото седмици, докато бяха заедно, Стив се надяваше да научи момчето какво означава сам да си изкарваш прехраната, и да му внуши гордостта, която му бе вдъхнал неговият баща. След няколко месеца, по всяка вероятност през пролетта, Ханскъм щеше да работи за някой друг, но в момента беше независим и държеше синът му да изпита усещането.

Макар че и други щяха да страдат, ако Стив загубеше траулера си, особено старият Джордж Будет, прошареният морски вълк, който знаеше повече за риболова, отколкото повечето рибари някога щяха да научат, Стив се тревожеше най-много за сина си. Джош бе израснал с морето и бе привлечен от него. Макар че икономиката и суровата действителност, че в северозападния Тих океан има твърде много риба, щяха да го оставят безработен, Стив обвиняваше себе си, че не може да му предаде наследството, завещано на него. Гледаше на това като на личен неуспех.

Щурвалът се въртеше без усилия, само с лекото докосване на Стив Ханскъм. Лакираният дъб беше изгладен от постоянния допир на няколко поколения. Ханскъм стоеше сам в кабината на щурвала, откакто бяха тръгнали от Сиатъл, и гледаше ехолота, надявайки се да види стадо сардини отново да минава под траулера и да хвърли мрежата.

— Ще те сменя.

Гласът прекъсна мислите на Стив и го накара да стисне щурвала. Той се обърна.

— Не, благодаря, Джордж, Иди да поспиш.

— На осемдесет години съм. Вече не ми трябва сън. Наспал съм се и чакам вечния сън. — Очите на Джордж Будет светеха с последните искри на живота като електрическа крушка, която блести най-ярко, преди да изгори. Той бе ходил за риба с бащата на Стив, а като момче — с дядо му.

— Къде е Джош?

— Спи до радиопредавателя — отвърна Джордж. — Не трябваше да го изпращаш да си легне и в същото време да му казваш да слуша предавателя. Той прие втората ти заповед много по-сериозно от първата.

— Едва ли ще хванем риба, затова по-добре Джош да има чувството, че прави нещо на това пътуване. По-добре да слуша бръмченето на големите контейнеровози, плаващи към Сиатъл, отколкото да седи на палубата и да се чуди какво да прави.

— Ще намерим риба преди зазоряване — убедено заяви Джордж.

Джошуа започна да се събужда, обзет от същото вълнение, което го държеше в плен, откакто баща му каза, че този месец не трябва да ходи на училище. Сякаш беше Коледа сутринта в тихите часове, преди родителите му да се събудят, но чувството беше по-силно. Той имаше работа. Баща му бе поръчал да слуша радиопредавателя и Джош смяташе да прави точно това. Момчето не съзнаваше, че задачата му е поставена по-скоро да му създава работа, отколкото с някаква друга цел.

Засрамен, че е заспал по време на дежурството, Джош потърка очи и се прозя, а после се съсредоточи върху предавателя. Не се беше преобличал от три дни и също като баща си бе добил навика да се пръска с дезодорант веднага щом се събуди. Джошуа дори имитираше стъписаното му изражение, когато аерозолът докоснеше нежната му кожа. Момчето започна да преглежда честотите, търсейки нещо, което може да помогне на баща му да намери риба. Джош въртеше копчето бавно, преминавайки от една честота на друга толкова плавно, че промяната беше незабележима, освен ако не слушаше тоновете на радиосмущенията, разнасящи се от високоговорителя.

Той едва не го пропусна. В нискочестотния обхват се чу кратко пращене, различно от шумовия фон, но не чак толкова, и Джош едва не го пренебрегна. Той обаче превъртя назад копчето и го чу отново. Някой предаваше, но сигналът беше далечен и неясен, изкривен шум като онзи, който другите деца в училище наричаха музика. Джош не съзнаваше какви са последиците от засичането на сигнал на 2182 мегахерца и се заслуша съсредоточено, докато от смущенията се разнесе глас.

— Мейдей, Мейдей, Мейдей[15]. Тук е супертанкерът „Южен кръст“ до всички плавателни съдове.

Стреснат, Джош изскочи от каютата и изтича на мостика.

— Татко, хей, татко.

— Чакай малко, Джош — каза Стив Ханскъм, който се бе навел над сонара. Джордж Будет стоеше до него.

— Погледни колко е голям — със страхопочитание прошепна Джордж, въпреки десетилетията, прекарани в морето. — Не съм виждал такъв пасаж.

— По дяволите, Джордж, попаднахме на златна жила. — Стив се изправи и се обърна към сина си. — Джош, тичай да събудиш другите. Ще трябва да ловим риба.

Джордж Будет намали тягата на моторите и завъртя щурвала така, че „Гордостта на Сюзи“ започна да описва широка дъга около огромното стадо риби, плаващи точно под повърхността, пощурели от хищните морски костури, които се стрелкаха сред тях. Джордж щеше да изпълнява задачите на мостика, докато Стив и другите двамата моряци се приготвеха да хвърлят мрежата около стадото сардини.

— Но, татко — настоя Джош, — току-що чух сигнал Мейдей по предавателя. Беше на 2182.

На Стив му бяха необходими няколко секунди, за да проумее какво бе казал синът му.

— Чул си сигнал на 2182? Сигурен ли си? — Изведнъж вълнението около стадото риби под тях се изпари.

— Да. Някой каза „Мейдей“ и всичко останало — развълнувано отговори момчето, без да съзнава последиците от онова, което казва.

— Пригответе се да хвърлим мрежата — извика Джордж, който се бе съсредоточил върху рибата.

Стив се поколеба, гледайки нетърпеливото изражение на лицето на сина си. Искаше му се момчето да не бе засичало повикване на 2182 мегахерца, една от международните честоти за помощ. Трябваше да вземе решение за няколко секунди или стадото сардини щеше да се разпръсне, прогонено от костура.

— Хвърляйте! — извика Стив на двамата моряци, които вече бяха събудени от тропането на Джордж Будет по палубата над каютата, където спяха.

Мрежата беше хвърлена от задната част на траулера около периметъра на стадото, за да улови възможно най-голям брой риби.

Стив обикновено помагаше на хората си да я спуснат, уверявайки се, че скъпата мрежа няма да се заплете, но сега хвана сина си за ръката и го задърпа към радиопредавателя.

— Покажи ми — каза той на обърканото момче, което се бе разтреперило.

Уплашен, Джошуа включи стария „Моторола“, отбягвайки да погледне баща си в очите. Предавателят загря и лампите му осветиха тъмната каюта. Момчето претърси честотите и спря на 2182 мегахерца. От високоговорителя се чу само бял шум. Стив си пое дъх, благодарен, че синът му се е объркал. Никой не викаше за помощ.

Ако наистина имаше бедствие, законът на морето повеляваше, че запазването на човешкия живот се нарежда преди всичко останало. Стив щеше да бъде принуден да среже тежките мрежи, влачещи се зад кораба, и да подкара възможно най-бързо, за да окаже помощ. Ако това се случеше, трябваше да се прости с надеждата, че ще събере пари за нови мрежи. Но Джош грешеше. Нямаше повикване за помощ и Стив можеше да лови риба.

Той се приготви да изключи радиопредавателя, когато от високоговорителя се разнесе силен, ясен глас, който се чу толкова близо, че човекът сякаш беше в каютата при тях.

— Мейдей, Мейдей, Мейдей. Говори капитанът на „Южен кръст“, до всички плавателни съдове. Мейдей, Мейдей, Мейдей.

Кръвта на Стив се смрази. Уплаши го загубата на бъдещето му, а не съобщението. Тук не ставаше дума за някой малък крайбрежен кораб, а за един от супертанкерите, плаващи по маршрута Аляска — Калифорния. Ханскъм си спомни последиците от катастрофата на „Ексон Валдиз“, които бе гледал по телевизията. Ако коремът на някое от онези чудовища се отвореше и отровата му се излееше близо до протока Пюджит, Стив щеше да бъде един от хилядите рибари, които завинаги щяха да останат без работа.

Той взе решение само за миг, защото всъщност нямаше избор. Ханскъм не само че беше длъжен да окаже съдействие на танкера, но и искаше да го направи. Ако допринесеше поне малко за предотвратяването на катастрофа и спасяването на водите в близост до пролива, Стив не изпитваше колебание да среже мрежите и да се притече на помощ.

— Джош, кажи на Пол да среже мрежите, а Джордж да подаде пълна тяга на моторите. — Ако загубеше траулера си заради тази случка, Стив искаше да бъде сигурен, че това няма да е напразно. Той погледна цифрите на радиопредавателя и бързо изчисли курса. — И предай на Джордж да завие на 342 градуса надясно и да пръсне моторите, ако трябва.

Джош изскочи от каютата и се развика развълнувано, но с авторитета на човек с мисия. Стив взе микрофона.

— Говори собственикът на траулера „Гордостта на Сюзи“. Моля, усилете сигнала. Потвърдете координатите си и кажете какъв е проблемът.

Лайл Хаузър изпита неимоверно облекчение.

— Слава Богу, че ме чухте, капитане. Мислех, че съм далеч от брега и сигналът ми ще бъде засечен едва след десет часа. Моят кораб беше превзет от терористи, които действат с някои членове на екипажа. Аз се намирам в спасителна лодка на около двеста и петдесет мили западно от Белингам. Не мога да ви дам по-точни координати.

Стив имаше чувството, че чува реплики от „Бунтът на «Баунти»“. Корабът превзет, а капитанът се носи по морето в спасителна лодка? Това беше началото на XXI век и подобни неща вече не се случваха. Невероятно. Дали не беше някаква перверзна шега?

Но „Гордостта на Сюзи“ беше извън обхвата на почти всички радиопредаватели на брега и според уреда, определящ посоката, сигналът идваше от открито море. Може би беше истина. „Господи — помисли Стив. — Терористи контролират супертанкер.“

— Трябва да предадете съобщение на властите — продължи гласът от високоговорителя, — но при никакви обстоятелства не трябва да информирате собствениците на кораба. Опасявам се, че те са замесени с терористите.

— Не разбирам. Моля, изяснете. Не мога да се свържа с брега, защото е далеч, а предавателят ми е не е достатъчно мощен. Ще стигна до вас за няколко часа. — Стив усети, че траулерът набира скорост.

— Не. Върнете се на брега по най-бързия начин и съобщете на бреговата охрана какво става. Те трябва да спрат „Южен кръст“. Танкерът вече трябва да е близо до Сиатъл и мисля, че похитителите смятат да го разрушат в протока Пюджит.

Стив запали лампите, извади карта от шкафа под предавателя, като затисна краищата и с две празни чаши за кафе, и справочника по навигация, по който учеше Джошуа. Той ги прегледа набързо и направи груби изчисления.

— Капитане, намираме се на еднакво разстояние от Порт Харди и Бамфийлд, Британска Колумбия. Мога да ви спася или да се върна на брега. — Стив пресметна приблизителното разстояние въз основа на силата на сигнала и мощността на предавателя, отчитайки и атмосферните условия. — Ще бъда при вас след около пет часа, а след още три ще можем да се свържем с Порт Харди. Това е най-доброто, което мога да направя.

— Прието, капитане — отвърна Хаузър, осъзнавайки, че се е отклонил по-навътре в открития океан, отколкото предполагаше. Освен това разбра колко много му е провървяло, че някой слуша радиопредавателя си в този късен час и в тези обикновено спокойни води. „Гордостта на Сюзи“ беше почти на триста километра от най-близките корабни маршрути.

— Ще следим тази честота, докато установим визуален контакт. Край. — Стив остави микрофона на вилката и се качи на мостика.

Джордж Будет стоеше зад щурвала, а Джошуа беше до него. Носът на траулера пореше вълните. Стив забеляза, че до максималната тяга остават още няколко деления, протегна ръка и дръпна лостовете докрай. Дизеловите двигатели под палубата изреваха и корабчето започна да вибрира. Движението с тази скорост в продължение на няколко часа щеше да нанесе необратими увреждания на моторите и витлото.

— Ако банката ще ми взима лодката, ще се погрижа старото корито да не е в движение.

Заливът Кук, Аляска

От зората на цивилизацията човекът е демонстрирал невероятната способност да използва природни ресурси, намиращи се в близост до най-ранните му селища. Но от времето на Шумер, Месопотамия и Древен Египет хората не са намирали широка употреба на черната лепкава смола, извираща от недрата на земята. Някои цивилизации са използвали подобното на катран вещество за строежи на пътища и за запушване на лодки, а египетските балсаматори са увивали мумиите в напоено с битум ленено платно, но истинският потенциал на петрола е бил открит след хилядолетия.

Едва в средата на XIX век колелата на индустриалната революция започват да се въртят бързо и човекът се връща към вонящите мазни дупки с петрол, с които е осеяна земята. Извлеченият от земните недра нефт се рафинира и се използва като идеално индустриално смазочно масло. По същото време търговските китоловни флотилии намаляват рязко броя на китовете в света и повишават цената на китовата мас, докато я превръщат в непостижим източник на светлина в домовете и фабриките. Керосинът, производно на петрола, излиза на преден план, за да запълни тази ниша, предвещавайки края на китоловците от Нова Англия. В продължение на близо шейсет години, докато рафинират керосин, петролните компании изгарят остатъчните продукти, най-вече силно запалимия, но безполезен продукт, наречен бензин.

С изключение на старата морска сонда, използвана от Едуин Дрейк в Тайтъсвил, Пенсилвания, по онова време в експлоатацията и добиването на петрола има малко нововъведения. Простата сонда на Дрейк и събирането на петрола на повърхността лесно се справят с нарастващото търсене на керосина. За момента търсенето не налага нови открития, докато двама германски инженери Николаус Ото и Готлиб Даймлер не комбинират изобретенията си — четиритактов двигател с вътрешно горене, задвижван с бензин, и карбуратор, който инжектира тънка струя гориво в цилиндрите на двигателя. Даймлер заимства идеята от пулверизатора на парфюма на съпругата си.

След откриването на електрическата крушка от Едисон през 1879 година автомобилът започва да използва бензин вместо керосин. Това дава началото на надпреварата за задоволяване на безпрецедентното търсене на автомобилно гориво.

Ражда се петролната индустрия, такава каквато я познаваме днес.

През 1901 година в Спиндълтоп в Тексас се използва съвременната въртяща се сонда и година по-късно в района са изкопани около четиристотин кладенеца. Много бързо търсенето на петрол се разпространява в океаните. Експериментът на Х. Л. Уилямс да извлича петрол от специално направени скелета в Съмърланд, Калифорния, довежда до подвижните сондови платформи, издигнати върху специално направена структура от колове и вкарвани във водите на Мексиканския залив. Необходимостта от петрол принуждава компаниите да навлязат навътре във владенията на откритията и изобретенията и на географията. През 1930 година работниците буквално могат да ходят по венецуелското езеро Маракайбо, стъпвайки по многобройните петролни платформи.

Търсенето напредва в райони, където дотогава човекът не е стъпвал, нежелан натрапник, който без модерни технологии няма шанс да оцелее, още по-малко да набави огромните количества петрол, от които обществото се нуждае. Сондите проникват на все по-голяма дълбочина — трийсет метра, шейсет, триста, деветстотин. Търсенето ще свърши само когато петролът бъде изчерпан. Но дълбочината не е единственото препятствие, което трябва да бъде преодоляно от крайбрежните платформи.

Природата е капризна и създава някои от най-богатите си петролни залежи в най-негостоприемни терени — в Персийския залив, където високите температури превръщат смазочните масла във вода, Мексиканския залив, където силните африкански пясъчни бури се заменят от урагани, движещи се със скорост триста километра в час, и Северно море, където Северният ледовит океан бушува с пълната си ярост по европейското крайбрежие. А сега петролните компании навлизаха в заледените води на залива Прудо в Северния ледовит океан и предизвикателно строяха платформи, направени да издържат на неимоверния натиск на полярния лед.

Макар да е приветствана като най-новото, свръхмодерно развитие и последна дума в дума в дизайна, всяка новост в морските технологии винаги е засенчвана от нещо още по-ново и по-добро, обикновено само за няколко месеца. Но хвърлилата котва в плитките води на залива Кук и издигаща се като небостъргач над тъмната им повърхност „Петромакс Прудо Омега“ заслужено можеше да носи приза за най-модерен и хубав дизайн в производството на петролни платформи в началото на XXI век.

Както предполагаше името й, „Омега“ беше последната дума в сондажната технология. Правоъгълната основа беше почти три акра и се крепеше на четири плаващи понтона с обиколка двайсет и седем метра. Подпорите бяха закотвени на морското дъно с пет подсилени, свръхиздържливи кабела. Най-високият кран се издигаше на осемдесет метра над морското равнище. „Омега“ тежеше четиристотин двайсет и пет хиляди тона. Петролната платформа представляваше най висшето постижение на човека строител и израз на стремежа му да покаже волята и изобретателността си от изграждането на египетските пирамиди до съвременната епоха.

Хеликоптерът с Мърсър, Иван Кериков и Ян Верховен бързо се движеше на юг. Лъскавият летателен апарат се спусна над водата. Перките се въртяха само на петнайсет метра от спокойната повърхност на залива Кук.

— Приливите — каза пилотът на безучастния Кериков, който седеше до него в кабината. — Това е реалната опасност в залива. Е, от време на време прииждат по няколко големи вълни от Аляския залив и по някой висок айсберг през зимата, но същинската опасност са приливите. Издигат се на девет и повече метра за десет часа и създават течения, които могат да спрат товарен кораб, движещ се с пълна тяга. Ето защо корабите оставят по-голямата част от товара си в Уитиър и се насочват към Анкъридж, вместо насам.

Пилотът не си беше затворил устата, откакто бяха излетели от помпената станция, и безсмислените му приказки влудяваха Кериков. Въпреки залавянето на Филип Мърсър и няколкото часа, които оставаха до предстоящия успех на „Ладията на Харон“, руснакът беше в лошо настроение. Стомахът му се бе свил, разяждан от киселини. Той се опасяваше, че отново ще изпадне в сляпа ярост, един от онези безразсъдни периоди на умопомрачение, където се спотайваха насилието и смъртта.

Кериков полагаше усилия да превъзмогне пристъпа, така както пътник в бурно море се бори с морската болест, и стискаше зъби, като се опитваше да мисли за всичко друго, освен за обстановката около него в момента. Имаше чувството, че в него живее друг човек, който иска да се освободи, принуждава го да се съпротивлява, за да запази самоличността си. Напрежението през изминалата година и през целия му живот го разкъсваше. Държеше се упорито, отказваше да се предаде и да се отдаде на лудостта си, и се молеше тъпакът, който пилотираше хеликоптера, да млъкне.

Кериков извърна глава, когато хеликоптерът силно се наклони, и се изненада, като видя, че от устата на пилота тече кръв. Бившият агент на КГБ погледна надолу и забеляза червено петно на ръката си. Не си спомняше да е удрял пилота. Мъжът продължаваше да го гледа стъписано и уплашено и Кериков му се усмихна, а после се обърна да види как е пленникът му.

Мърсър седеше между телохранителя му и Ян Верховен. Ръцете му бяха завързани, устата запушена със сребрист пластир, но излъчваше предизвикателство и изражението в очите му беше неразгадаемо. Мърсър намигна и руснакът беше сигурен, че геологът му се усмихва под лепенката на устата си. Макар и завързан и напълно беззащитен, пленникът му се подиграваше.

Невероятно.

— Ето я — плахо се обади пилотът след няколко минути.

Действителните размери на „Петромакс Прудо Омега“ не можеха да бъдат определени точно в мрака, особено когато петролната платформа не работеше. Шейсетметровият комин беше тъмен и светлините на палубата бяха угасени. Светеха само няколко от осемстотинте илюминатора, които бяха толкова разпръснати, че сякаш се намираха на различни надстройки. Червените сигнални светлини на крановете бяха на разстояние сто и петдесет метра една от друга и се извисяваха на петдесетина метра над хеликоптера. Но дори самите очертания на петролната платформа предизвикваха страхопочитание и уважение.

Приближавайки се към „Омега“, хеликоптерът набра достатъчно височина, за да стигне до едната от двете площадки за приземяване встрани от жилищните помещения. Каютите на екипажа се намираха в надстройка с размерите на градски блок и побираха шестстотин души. Въпреки това постройката беше най-малката от четирите модула в състава на надстройката. Другите модули — обслужващият, производственият и сондиращият, бяха независими един от друг. Бяха добавени, преди петролната платформа да бъде докарана в Аляска, и многократно по-големи. Горните части на „Омега“ блестяха в бяло на сиянието на сигналните светлини на хеликоптера и контрастираха на боядисаната в червено палуба и жълтите подпори на крановете. На площадката за приземяване бе нарисувана емблемата на „Петромакс Ойл“.

Хеликоптерът кацна на стоманената палуба. Двама работници се втурнаха към него и подпряха с блокчета колелата му. Моторът угасна и перките постепенно забавиха въртенето си до отчаяните усилия на изтощен вентилатор на тавана. Кериков слезе пръв, отвори вратата на пътническата кабина, сграбчи Мърсър за раменете и го повлече по ветровитата палуба. Мрачното му настроение бе разведрено от мимолетно въодушевление, което беше не по-малко опасно.

Руснакът доведе пленника си до ръба на площадката за приземяване и без да спира за драматичен ефект, че стои на трийсет метра над леденостудената вода, блъсна Мърсър, който полетя в празното пространство.

Ръцете му бяха завързани и устата запушена, така че Мърсър не можа да извика, когато полетя надолу. Сивите му очи се разшириха от страх и изумление. Секунда по-късно той падна върху предпазната мрежа, опъната само два метра по-надолу от площадката. Мърсър се намираше достатъчно високо над вълните, разбиващи се в подпорите на сондата, за да чуе смеха на Кериков.

— Напълни ли гащите, храбрецо? — весело извика руснакът. — Обзалагам се, че когато хората ми слязат да те извадят от мрежата, ще трябва да си запушат носовете.

Мърсър не се бе изцапал, но за малко да го направи. Той лежеше върху мрежата и се опитваше да си поеме дъх. Сърцето блъскаше лудешки в гръдния му кош. Внезапността на блъскането го бе паникьосала повече от падането. Всичко стана много бързо и неочаквано. Мърсър разбра, че преди края на нощта отново ще полети от площадката, и този път няма да има предпазна мрежа.

И се оказа прав.

Задълженията на началника на екипа от работници на голяма петролна платформа като „Омега“ са предимно бюрократични. Ето защо, каютата му беше просторна и удобна, същински апартамент в луксозен хотел.

Иван Кериков седеше на мек зелен диван с чаша и пура в ръка, когато доведоха Мърсър в помещението. Осветлението беше ярко в сравнение със сумрака в хеликоптера, но очите на Мърсър се приспособиха само за секунда. Верховен не беше там. Лицето на Кериков все още пазеше доволството, че е блъснал Мърсър от платформата.

— Каква ирония. — Руснакът направи знак на пазачите да махнат пластира от устата на Мърсър. — Ако не се беше представил като геолог, щях да те убия на място, без да предположа, че човекът, когото искам най-много на света, е пред мен. Нямаше да изпитам удоволствието да те гледам как умираш бавно, но ти щеше да си спестиш часове, може би дни, на агония. Чувството ти за хумор ще ти струва повече болка, отколкото мислиш, че е възможно.

Мърсър пое дълбоко въздух. Макар че искаше да се срещне с Иван Кериков, той предпочиташе ролите им да са разменени, но нямаше намерение да показва, че сегашните обстоятелства го притесняват.

— Я ми кажи, скалата, изпод която изпълзя, не се ли отмести сама от теб?

— Винаги остроумен, а? Това ли е големият словесен двубой между лошия и добрия герой? Силите на доброто и злото разговарят преди последната схватка?

— Щом така искаш, съгласен съм. Просто печеля време, докато армията пристигне с няколко дузини щурмови хеликоптери и превърне в метални отпадъци петролната платформа.

— Като хеликоптерите, които взривих снощи? Не мисля така. Не и този път. — Кериков отпи от питието си. Лицето и гласът му бяха спокойни. — Не си имал време да организираш контраатака. Нахълтването ти в станцията беше най-доброто, което можеш да измислиш. Имайки предвид славата ти, очаквах повече от теб.

— Имай ми малко доверие. — Мърсър се усмихна престорено скромно. — През последната седмица се измъкнах от два опита за убийство.

— Наети прибързано аматьори, нищо повече. Майка ми би се справила с тях насън.

— Напомни ми да не те псувам на майка — измърмори Мърсър. — ПАПС знаят ли, че петролопроводът ще бъде ремонтиран за няколко месеца?

— Повярвай ми, няма да може. Докато нашите млади еколози мислят, че действията им имат за цел да запушат петролопровода, аз те уверявам, че тръбата ще се взриви на около осемдесет места и ще разлее петстотин хиляди барела петрол. Това са двайсет и един милиона галона непреработен петрол, приблизително два пъти повече от количеството, което „Ексон Валдиз“ разля през 1989 година.

— Замразяването на петрола по линията няма дори да напука тръбата. Стоманеното уплътнение е дебело около сантиметър и няма достатъчно силно вътрешно налягане, за да я пръсне — подчерта Мърсър.

— Имаш право, но щом аз казвам така, ще възникне повече от достатъчно налягане, за да се разлее петролът на няколко километра от петролопровода — мазно се усмихна Кериков.

Изведнъж Мърсър се уплаши за нещо много по-важно от собствения му живот. Нямаше съмнение, че руснакът казва истината. Той бе измислил начин да взриви петролопровода в Аляска. Като човек, работил на някои от най-девствените места на планетата, опитвайки се да намери равновесие между потребностите на човечеството и уязвимостта на природата, Мърсър не искаше да мисли за опустошенията, които би нанесла подобна катастрофа. През щата Аляска щеше да минава черна ивица суров петрол, грозно петно, което може би никога нямаше да бъде изчистено. Колкото и радикални и опасни да бяха ПАПС, Мърсър не можеше да повярва, че биха се съгласили на такъв ужасен акт, за да рекламират каузата си. Това беше все едно палестинска терористична организация да хвърли ядрена бомба в Ерусалим. Организациите като ПАПС искаха да привличат внимание към възгледите си, а не да унищожават онова, което се стремяха да запазят.

Те с готовност биха се съгласили да замразят петрола и да блокират петролопровода за няколко месеца или завинаги, ако смятаха, че е правилно да постъпят така. Това би било голяма победа за каузата им. Но да го взривят? Да разлеят съдържанието му от стотици хиляди барели петрол? Природозащитниците никога не биха се съгласили на подобно нещо.

Мърсър не можеше да си представи, че Аги Джонсън, е участничка в нещо толкова противно, което противоречи на всички закони на природата и човека. Нямаше начин тя да седи със скръстени ръце, докато организацията и съсипва Аляска, и да подвежда Мърсър, че не знае нищо за крайните цели на Кериков. А щом Аги, приятелката на Ян Верховен, не знаеше нищо, тогава и активистите на ПАПС не съзнаваха какво вършат. Мърсър се ядоса — на Кериков и на себе си, че не е предугадил опасността и не е вдигнал тревога, когато бе намерил „Джени IV“.

Руснакът го наблюдаваше, докато душевното състояние на Мърсър се променяше. Кериков умееше да преценява настроенията на хората и да чете мислите им. Това беше дарба, която му бе служила добре по време на кариерата му в Съветския съюз.

— Започваш да проумяваш мащабите на действията ми — подигравателно каза той. — Замисли се върху следното. Разрушаването на петролопровода и унищожаването на ценните екосистеми е само за отвличане на вниманието от истинските ми цели. Това е само единият зъб на трипосочна операция. Ако Русия имаше смелостта да я осъществи, „Ладията на Харон“ щеше да завърши тук, в Аляска, но аз разширих обхвата й, приспособих я към света днес и я направих астрономически доходна. Ще се учудиш, ако разбереш колко много хора искат да видят Съединените щати зависими от вносен петрол. — Кериков се изсмя грубо. — И ще се изумиш, ако научиш, че мнозина от тях са американци.

— „Ладията на Харон“? Така ли се нарича малкото ти приключение?

— Първоначално това беше план по време на студената война да се забави производството на петрол в Америка, докато нашите сили извършат светкавична атака в Западна Европа. Планът предвиждаше едновременно нападение на командоси срещу петролопровода и пристанището за танкери. Авторите му смятаха районът около Валдиз да се превърне в пожар с митични измерения, затова я нарекоха на името на митологичния лодкар Харон, който пристига на брега с ладията си, след като е превел душите на мъртвите през реката Стикс. — Ад.

— Точно така.

— Защо не ми разкажеш за другите фронтове? — небрежно го подкани Мърсър. — Какво ще загубиш?

Веднага щом изрече тези думи, Мърсър разбра, че е направил грешка. Поведението на Кериков се промени. Той изправи рамене, остави пурата си в пепелника и чашата на масата и се обърна към пленника си. На жестокото му лице беше изписано убийствено изражение. Гъстите му вежди бяха свъсени, сякаш да не позволят на очите да изхвърчат от очните орбити.

— Фактът, че те смятам за достоен съперник, не означава, че ще се държа като глупак пред теб. — Гласът на руснака беше смразяващ и сякаш се процеждаше от някакъв бездънен кладенец на омраза. — Алам, ела тук.

Вратата се отвори и в помещението влезе Абу Алам, Бащата на болката. На рамото му бе преметната полуавтоматична пушка „СПАС–12“. Арабинът имаше излъчването на опасен човек и Мърсър веднага усети това.

— Даваш ли ми го? — попита Алам.

— Не. Искам да го затвориш при другия пленник. И не желая да докосваш нито единия от тях. Ще имаш възможност да го направиш по-късно. Довечера имаме много работа.

— Обеща ми и ще си платиш, ако не ми дадеш затворниците.

Мърсър разбра, че извратеният психопат се страхува, че може да му отнемат възможността да убие него и другия пленник. Беше пределно ясно, че задачата ще му достави удоволствие.

Освен това Мърсър долови, че между двамата съществува неприязън. Всеки можеше да види, че арабинът неохотно приема заповеди от Кериков. Мърсър стигна до извода, че Алам работи за друг, който го е изпратил при руснака. Съюзът беше изгоден и за двете страни, нищо повече. Това, разбира се, нямаше значение, като се имаха предвид обстоятелствата, но Мърсър много искаше да разбере кой още участва в заговора.

— Имаме по-важни задачи, отколкото да се тревожим за нашите гости. — Кериков погледна Мърсър. Явно вече не го смяташе за заплаха. Сетне отново се обърна към Абу Алам. — Вземи няколко експлозиви от припасите, които донесох на борда. След като утре приключим, гарантирам ти, че ще можеш да се забавляваш с нашия уважаван геолог, а що се отнася до другия затворник, засега ще трябва да почакаме.

— Време ли е да премахна активистите? — оживено попита Абу Алам.

— Да, започни приготовленията. — Търпението, което проявяваше Кериков към Алам, изчерпваше силите му.

На Мърсър му се стори, че руснакът полага усилия да обуздава желанието на арабина да убива и пристрастеността му да причинява болка и страдания.

— Заведи го долу, вземи експлозивите и отново ела тук. Искам след час да напусна петролната платформа.

Кериков донякъде се държеше снизходително с Абу Алам, но дълбоко в душата си усещаше родството си с младия убиец. Въпреки по-изисканото си лустро и изтънчено държане, Кериков беше извратен като арабина. Това беше все едно да се сравнява безумието на Хитлер с това на главореза му Гьобелс — по-тъмните и по-светлите оттенъци на едно и също зло.

Алам дръпна пленника от стола и го блъсна. Мърсър прецени възможностите за бягство и отхвърли идеята като самоубийствена. Ръцете му бяха завързани, а Алам и двамата му помощници имаха общо седем оръжия. Мърсър знаеше, че би им доставило огромно удоволствие да ги извадят и да го застрелят, затова се остави да го блъскат. Обземаше го чувство за поражение. Бе изпаднал в положение без изход, в капан, откъдето нямаше бягство, загадка без отговор. Но нямаше намерение да остави всичко да свърши дотук. Когато стигна до вратата, Мърсър се обърна и още веднъж погледна Кериков. Руснакът спокойно пиеше питието си, сякаш не му пукаше за нищо.

— Жалко, че преди две седмици компютрите във Валдиз са засекли понижение на температурата на петрола в тръбопровода. Един от твоите пакети с азот е изтекъл, Кериков. Хората от „Алиеска“ вървят след екипа ти от ПАПС и махат пакетите веднага щом активистите ги поставят.

Кериков се обърна рязко и се вторачи изпитателно в лицето му с изражение, граничещо със съжаление. Когато заговори, гласът му беше тъжен, сякаш блъфът на Мърсър беше твърде жалък, за да го удостои с отговор.

— Разбира се, че лъжеш — самодоволно се ухили той. — От един месец контролирам компютрите. Не е имало никаква аномалия, откакто проникнах в тях. Наистина очаквах повече от теб.

„Спипах те“ — помисли Мърсър.

Абу Алам заби дулото на пушката си в гърба му, избута го в коридора и го поведе по палубите на петролната платформа — лабиринт от тесни пространства и работни шахти, чието предназначение беше неразгадаемо за Мърсър.

Вървяха така петнайсетина минути и въпреки доброто си чувство за ориентация, той се изгуби. Знаеше, че се намира навътре в надстройката, но не можеше да определи точно къде. Тъмните спираловидни пътеки се преплитаха и всяко следващо разклонение приличаше на предишното. Ако хранеше надежда да избяга, само нишката от кълбото на Ариадна можеше да го изведе от лабиринта.

Спряха пред двуметровия люк, който по нищо не се отличаваше от двайсетината други, през които бяха минали. Мърсър се обърна, но Абу Алам вече бе отстъпил назад и насочил в него пушката си.

— Отвори — изкрещя арабинът и един от хората му дръпна вратата.

Отвъд имаше малко помещение. Алам бе приготвил оръжието си, сякаш очакваше да види някого в каютата с размерите на телефонна будка. Мърсър осъзна, че гледа кабина на асансьор.

— Влез вътре! — Алам отново го сръга с дулото на пушката си.

Мърсър влезе в тесния асансьор, очаквайки арабинът да не се подчини на заповедта на Кериков и да го застреля в гръб, но това не се случи. Тогава се опита да вразуми Алам.

— Знаеш, че няма да се измъкнеш. Ще те заловят и ще те убият.

— Моля се за смъртта на мъченик в борбата със сатаната — отвърна Абу Алам и двамата му помощници кимнаха.

— Внимавай какво си пожелаваш, защото може да се сбъдне.

Вратата се трясна пред лицето на Мърсър и асансьорът тръгна.

Клетката се плъзгаше в шахта. Стените наоколо се разширяваха и изкривяваха като вътрешността на огромен силоз за зърно. Мърсър прецени, че спускането ще бъде около трийсет метра. Дъното на шахтата представляваше тъмен кръг, не по-голям от капак на канализация на улицата.

Откритото пространство сякаш всмукваше Мърсър. Той не страдаше от световъртеж, но моментът му се струваше неподходящ да предизвиква късмета си, затова се вторачи в срещуположната стена на шахтата. Въздухът беше хладен и влажен. По светлосините стени бяха полепнали капки кондензация, досущ прозрачни, тлъсти пиявици. Мърсър усети, че асансьорът мина под водната линия. Температурата спадна с двайсетина градуса. Той придърпа якето си по-плътно около тялото.

Когато най-после стигна до дъното, Мърсър бе успял да среже пластира на китките си, като го търкаше на решетката, монтирана на пода. Намери контролните уреди, с които можеше да изпрати асансьора обратно нагоре, но те бяха счупени. Бутоните бяха изтръгнати и висяха на няколко почернели жици. Мърсър натисна с всичка сила зеленото копче, сякаш натискът можеше да убеди повредения асансьор да започне да се издига.

Но нищо не се случи. Работеха само бутоните за надолу. Без да чака крайния резултат, той започна да търси друг начин да се измъкне. Кабелът, който спускаше асансьора, беше най-голямата му надежда, и Мърсър се покатери на покрива на кабината, за да го разгледа по-отблизо.

Както предполагаше, фино изплетеният стоманен кабел беше хлъзгав от смазочно масло. Мърсър разбра, че няма да може да се изкачи по него. Но въпреки това трябваше да пробва и точно когато се приготви да се изтегли нагоре, глас от мрака го предупреди.

— Когато опитах това, паднах и едва не си счупих крака.

— Аги? — Той не можа да повярва, че е чул добре, но гласът, който отекна в огромния цилиндър, беше нейният. — Какво правиш тук, по дяволите?

Мърсър огледа оскъдно осветеното пространство в дъното на шахтата. Овалното помещение беше голямо. Половината беше запълнено с машини, които имаха такъв вид, сякаш бях излезли от кошмарите на умопобъркан водопроводчик. Беше невъзможно да се проследи криволичещия път дори на една от стотиците тръби с безброй клапани, измервателни уреди и разклонения. Встрани от преплетената джунгла от стомана имаше нисък тезгях с вратички и почти празна лавица за инструменти. Подът беше дъсчен, но имаше няколко решетки, през които можеше да се стигне до още по-ниските нива.

— Препрочитам „Война и мир“. Какво мислиш, че правя? И аз съм затворник като теб. — Аги излезе от голям метален шкаф и застана под светлината на слабата крушка.

Мърсър скочи на пода, бързо се приближи до нея, взе я в обятията си и впи устни в нейните, като я целуваше трескаво, сякаш нищо друго на света нямаше значение.

След минута тя отстъпи назад задъхана.

— Това пък какво беше?

— Не знам — глуповато се усмихна той. — Но не можеш да отречеш, че беше хубаво.

— Няма да ме чуеш да се оплаквам, но не си избрал много романтично място, за да изразиш чувствата си. — Смарагдовозелените и очи блестяха, макар че беше изтощена от изпитанията, които бе преживяла.

— Добре ли си?

Аги кимна. Мърсър я попита откога е на петролната платформа.

— Отвлякоха ме на паркинга пред хотела ти, след като те напуснах. Нападнаха ме двама мъже. Убиха гост на хотела и после ме откараха с микробус. Упоиха ме и когато дойдох на себе си, бях тук. — Гласът и беше силен и изпълнен с решителност, но тя изглеждаше крехка и беззащитна като дете. В същото време обаче беше толкова женствена, че Мърсър забрави за положението, в което се намираха, и открадна една минута, за да я гледа. Аги се почувства неудобно и нервно прокара пръсти през късата си коса.

— Не ме гледай — каза тя. — Изглеждам ужасно.

— Напротив. Красива си — задъхано каза той, смутен от емоционалната си реакция на нейното присъствие, а после отмести очи от нея и набързо огледа помещението. — Трябва да намерим начин да се измъкнем оттук и да ги спрем. Имаш ли представа какво смятат да правят ПАПС?

— Не знаех, докато не говорих с онова извратено руско копеле. Той ми каза как с помощта на ПАПС ще замрази петрола в тръбопровода.

— Това е само половината истина. Кериков смята да го взриви и да разлее петстотин хиляди варела суров петрол из цяла Аляска.

Аги пребледня, обезпокоена за природата, която обичаше.

— Господи, не. Не може да го направи.

— Опасявам се, че може и ще го стори, освен ако не му попречим. Твоят приятел е замесен в тази история от самото начало.

— Абсурд. — Аги автоматично защити Ян Верховен. — Повярвах на Кериков, когато ми каза, че Ян е помогнал да прикрепят контейнерите с течен азот, но той никога не би позволил петролопроводът да бъде разрушен и съдържанието му да се разлее. Би предпочел да умре.

— Възможно е да не знае за плановете на Кериков — съгласи се Мърсър. — Но това не означава, че не е доброволен съучастник в най-големия саботаж в историята. А сега трябва да проверя как да накарам асансьора да заработи.

— Вече опитах. Захранването към контролните уреди за нагоре е прекъснато и няма как да съединим веригата — авторитетно заяви Аги. — Предполагам, че прекъсвачът в най-горната кутия е изключен.

Мърсър изпита леко мъжко превъзходство, като мислеше, че тя вероятно не разбира от електротехника, и той някак ще съумее да свърже висящите от таблото жици. Аги го наблюдаваше със снизходителна подигравателна усмивка.

— Мислех, че имаш научна степен по науките за опазване на околната среда.

— Магистърска. Баща ми настоя да следвам механоинженерство и електроинженерство.

— Сериозно?

— Всичко беше част от големия му план да ме подготви да поема контрола над „Петромакс Ойл“. Разбира се, той знае, че няма да го направя, но продължава да храни надежди, че ще се откажа от природозащитната дейност.

— Добре. А втората възможност?

— Каква е тя?

— Не знам. По дяволите, нямам представа дори къде се намираме.

Аги възприе ролята на бъбрив екскурзовод.

— Пред вас са контролните уреди на помпата за плаваемостта на третата подпора на „Петромакс Прудо Омега“. Петролната платформа е произведена за „Петромакс Ойл“ от „Сосен Хеви Индъстриз“ в Пусан, Корея, за 1400 милиарда долара. Поръчана е през 1998 година и е завършена осемнайсет месеца по-късно от екип от две хиляди души, които са работили денонощно. „Омега“ има всякакви мерки за сигурност — от акустични детонатори на всичките двайсет кабели до петнайсетте спасителни лодки с места за всички членове на екипажа. Тъй като е направена за работа в полярни условия, „Омега“ е снабдена с устройства за наблюдение на водния поток под повърхността и за предотвратяване на удар от айсберг. На борда има и системи за контролиране на налягането и съотношението между петрола и газовете, за да им се попречи да избият на повърхността. Петролната платформа може да побере шестстотин души, заредена е с двеста и петдесет хиляди галона питейна вода, петстотин хиляди галона дизелово гориво за помпите, сондите и другите машини и в максимален режим може да произведе енергията, необходима на град с размера на Рочестър, Ню Йорк. — Аги се усмихна гордо. — Искаш ли да знаеш нещо друго? Не забравяй, че петролната платформа е на баща ми. Той успя да ме накара да участвам в церемонията по спускането и на вода вместо него през юни, преди да я докарат тук за пробни изпитания и подготовка. Трябваше да пристигна в залива Прудо през пролетта.

Мърсър остана смаян.

— Обичам умниците, особено когато имат право. Щом знаеш толкова много, тогава кажи ми как да се измъкнем оттук.

Изражението и стана сериозно.

— Асансьорът е единственият начин, затова не можем да мръднем, докато Кериков или онзи перверзен арабин не дойдат за нас. Между другото, той беше мъжът, който ме опипваше в бара и когото ти удари. Арабинът беше и единият от двамата, които ме отвлякоха.

— Още една причина да го искам мъртъв. Да огледаме какво има тук и да измислим план.

Двайсет минути по-късно двамата бяха претърсили спомагателната контролна зала и бяха извадили инструменти и други припаси от металните шкафове. Купчината беше малка и повечето неща бяха безполезни — гаечни ключове, отвертки, клещи, четири ролки пластир, четири тръби и скъсан оранжев неопренов костюм. Откриха и голяма синя мушама, и две празни кислородни бутилки, каквито носеха пожарникарите, но нямаше маски и дихателни тръби. Намериха и медицински комплект за първа помощ, един плавник и кутия с разложена храна, забравена от работник по време на построяването на петролната платформа.

— Положението е безнадеждно — отбеляза Аги, изразявайки на глас мислите и на двамата.

Измина една минута. Мърсър погледна купчината и после вдигна очи към горния край на огромния цилиндричен понтон. Все едно гледаше нагоре от дъното на кладенец. Измина още една минута и той най-сетне спря на Аги блесналия си поглед.

— Спомена за контролните уреди на спомагателната помпа. Можеш ли да работиш с тях?

— Да, но какво от това?

— Ще се измъкнем оттук за два часа — загадъчно се усмихна Мърсър.

— Да не си се побъркал?

— Не. Ще видиш.

На борда на „Пертомакс Прудо Омега“

Кериков излезе от банята. Обикновено сивкавата му кожа сега беше розова и блестеше, а космите на гърдите му бяха пригладени. Той уви хавлия на кръста си и се избърса с друга. Беше се избръснал, използвайки рутинния сутрешен тоалет, за да се освежи. Беше три сутринта, а Кериков не беше спал от трийсет часа. Душът бе направил чудеса, както и шотландското уиски, което си наля, преди да влезе в банята.

Тъкмо започна да се облича, когато на вратата на каютата се потропа. Абу Алам влезе, без да бъде поканен, настани се на дивана и се вторачи в голия Кериков със смесица от омраза и сексуален интерес. Арабинът отвращаваше Кериков повече от всеки друг, когото познаваше.

— Той е долу при жената — докладва Алам. — Не разбирам защо просто не убием и двамата.

— Защото не искам да бързам да се справя с Мърсър. Въпросът между нас е личен. А що се отнася до жената, тя е дъщеря на един от партньорите ни и присъствието и тук ще гарантира, че той ще изпълни своята част от сделката. Ако Макс Джонсън реши да ни разобличи, след като разбере за измамата, жената ще бъде твоя, докогато искаш, при условие че изпратим на баща и видеозаписи за времето, което си прекарал с нея. — Кериков си представи как Алам и двамата му помощници изнасилват и се гаврят с младата наследница. — Но ако Джонсън изпълни споразумението ни, тя трябва да бъде освободена незабавно, и ако чуя, че си я докоснал, ще те убия.

Алам го изгледа недоверчиво.

— Никой не може да ме уплаши с празни заплахи. Руснакът не обърна внимание на позьорството му.

— Иди да намериш нашия приятел Верховен и после ще се върнем във Валдиз. При изтеглянето си от помпена станция пет ПАПС ще взривят няколко моста и ще направят непроходим пътя на север. Ще ни останат само няколко часа, преди властите да угасят пожара във Феърбанкс и да освободят хеликоптери, които да разследват какво се е случило в станцията. Колко време ти е необходимо, за да поставиш експлозивите на „Надежда“?

— Напълно разрушен ли го искаш, или само потопен?

— Да няма отломка, по-голяма от пощенска марка — с равен глас отвърна Кериков.

— Може би час-два. Би трябвало да успея да поставя експлозиви на всички резервоари с гориво. Ще използвам детонаторен шнур и ще насоча взрива така, че ударът да разруши и двете страни на корпуса едновременно. — Алам говореше с компетентността, придобита от годините на терористична подготовка и дейност, първо в Алжир, а после по улиците на Ливан и базите в пустинята на Либия, Иран и Ирак.

Кериков видя нервния тик на лицето на арабина. Потрепването беше толкова леко, че ако не гледаше, нямаше да го забележи. Руснакът подозираше, че Алам има заповед да го убие, след като разруши петролопровода в Аляска и режисира потопяването на супертанкера в крайбрежните води на Съединените щати. Руфти се готвеше да го измами.

Кериков предполагаше, че ще стане така още преди да се свърже с Руфти. Арабинът беше отчайващо прозрачен. Наистина ли мислеше, че Кериков не може да се защити от измама?

Господ да ни пази от амбициите на невменяемите.

Мърсър бе изрекъл само няколко думи от плана си за бягство, когато лицето на Аги пламна и се зачерви от гняв.

— Ти си се побъркал. Имаш ли представа какво ще стане? Балансът на тези чудовища трябва да бъде наблюдаван денонощно. Когато зимата дойде и петролната платформа няма да работи, екипажът пак ще остане на борда, за да се грижи ледовете да не повлияят на стабилността й. На платформа с подобни размери покритие от пет сантиметра лед тежи като четиристотин и петдесет тона и може да я преобърне, ако не бъде премахнато. Освен това говориш за нарушаване на баланса. Ако е натоварена догоре, „Омега“ ще се преобърне много преди да стигнем до върха на подпората. Забрави ли за петстотин хилядите галона дизелово гориво, за които споменах? Те ще се превърнат в хлъзгаво покритие на целия залив, ако платформата забие нос във водата.

— Аги, ако ме изслушаш…

Тя го прекъсна, сякаш Мърсър не бе отварял уста.

— Остави грижата за околната среда, но не може да мислиш, че ще оцелеем дълго във водата, дори ако успеем да стигнем догоре. Господи, тук температурата е малко над точката на замръзване. Ще получим хипотермия за двайсет минути и ще умрем пет минути по-късно.

Аги говореше все по-разпалено и макар донякъде да беше права, Мърсър знаеше, че възраженията и са предизвикани от страх, но не можеше да я обвини. Онова, което предлагаше, плашеше и него.

— За Бога, Аги, млъкни за малко и ми позволи да довърша. И двамата знаем, че това е единственият начин. Ако останем тук, ще умрем, затова защо да не се опитаме да избягаме? Мислиш ли, че на някого ще му пука, ако платформата се преобърне и разлее горивото си в залива Кук, след като останалата част от Аляска е покрита с двайсет и пет сантиметра петрол? Ако имаме шанс да се измъкнем оттук, ако не умрем от студ, ако платформата не се преобърне и ако предупредим Анди Линдстрьом в пристанището за танкери, може да спрем целия кошмар, преди да е започнал. Знам как Кериков ще разруши петролопровода, след като ПАПС замразят петрола. За да му попреча, ще ми трябва само едно обаждане от десет секунди по телефон или радиопредавател. Аги се колебаеше. Страхът и постепенно започна да се разсейва, когато проумя по-големия залог. И в двата случая можеше да се простят с живота си, затова не беше ли по-добре да умрат, докато се опитват да избягат? Мърсър видя в очите й, че е съгласна с плана му.

— И все пак мисля, че си луд.

— Ще стане. Имай ми доверие.

— Последния път чух тези думи от четирийсет и девет годишен професор, с когото се съгласих да легна — пошегува се Аги. — Но не стана.

Планът на Мърсър беше породен от отчаяние, но на теория беше невероятно елементарен. Той възнамеряваше да напълни с вода кухата подпора на „Петромакс Омега“. Използвайки ръчния механизъм на контролните уреди на помощната помпа, двамата щяха да пуснат морска вода в цилиндъра с вместимост шейсет хиляди кубични метра. Мърсър и Аги щяха да се понесат на повърхността на издигащата се вода, докато стигнеха до вратите на асансьора на трийсет метра над тях. Както Аги подчерта, най-голямата опасност беше нарушаването на баланса на платформата, когато хиляди тонове баласт изпълнеха едната понтонна подпора, а другите останеха празни. Мърсър само можеше да се надява, че това няма да се случи. А що се отнасяше до другото и опасение, хипотермията, той имаше план да запази и двамата сухи. Мърсър се залови да прави сал, а Аги започна да работи със сложната, объркваща гора от тръби, клапани и контролни уреди на помпата. Помпите бяха общо шест и се намираха на петнайсет метра по-надолу, но контролните им уреди бяха при тях. По искане на Мърсър тя му обясни как действа системата.

— Във всяка подпора има компютър, свързан с оперативния център, затова може да бъде пълнена и изпразвана индивидуално в зависимост от условията. В бурно море платформата може да бъде спусната надолу, докато главната палуба стигне почти до водата, или да бъде издигната на трийсет метра над вълните. Кабелите са постоянно опънати и котвите остават стабилно забити в дъното, каквото и да е положението на платформата. Баща ми изигра важна роля в разработването на системата — с известна гордост отбеляза тя. — Неговите чертежи бяха основата на всичките четирийсет хиляди страници на проекта на „Омега“. Най-слабото място са котвите. Теглото им е двайсет тона и дава на всяка четиристотин тона реактивна сила срещу движението на платформата. Идеални са за почвите около Прудо, но не съм много сигурна дали са подходящи за залива Кук. Това е само временен пристан за „Омега“ и стабилността не е толкова важна, колкото когато сондата работи. Щом платформата започне да се потапя с добавената тежест и кинематичният ъгъл на кабелите на котвите се промени дори само с десет градуса, котвите ще загубят трийсет и пет процента от ефективността си. Ако ги дръпнеш твърде силно, ще се освободят.

Мърсър разбра половината от обясненията и. Нямаше представа какво е кинематичен ъгъл, нито го интересуваше. Единственото му желание беше Аги да говори и да успокои и себе си, и него с гласа си. Тя продължи да разказва за механизмите на помпите. Познанията и бяха енциклопедични, а гласът и отривист, но невероятно съблазнителен.

— Готово — съобщи Аги след половин час. — Махнах предпазителите на регулаторите на водния поток и на измервателните уреди за дълбочината. Помпите ще продължат да работят, каквото и да стане. Системата ще изключи, когато електрическите табла горе направят късо съединение от нахлуващата вода.

— А предупредителните индикатори в командната зала?

— Не мога да направя нищо по този въпрос — призна тя. — Таблото ще светне като коледна елха, когато помпите се включат. Можем само да се надяваме, че на Кериков не са му останали достатъчно хора на борда, които да наблюдават предупредителните индикатори. Но ако ги гледат, планът ти ще приключи с едно натискане на копче горе.

— Тогава дано в момента да е в тоалетната, защото съм готов да го осъществя.

Мърсър бе залепил многобройните разкъсвания и дупки по външната страна на неопреновия костюм, като използва цяла ролка пластир. Сребристите лепенки бяха толкова много, че неопренът заприлича на ризница. Той отдели десетина минути, за да превърже раните си, да спре кръвта и да глътне двете таблетки кодеин, които бе намерил. Хапчетата му бяха необходими, ако искаше да оцелее от предстоящото изпитание.

Салът беше поставен върху няколко кутии за инструменти. Четирите тръби бяха свързани с пластира в ромбовидна форма, а мушамата бе залепена отдолу. Когато Мърсър легнеше с глава в единия ъгъл, ръцете му можеха да хванат другите два, а краката му да висят от долната част. Вдлъбнатината на тялото му върху увисналата мушама щеше да създаде налягането, от който салът се нуждаеше, за да плава на повърхността, и щеше да пази Аги суха. Мърсър облече костюма, в случай че в сала влезе вода. Аги щеше да легне на гърдите му. Ако обаче потънеха, нищо нямаше да ги спаси.

Мърсър бе успял да изстърже няколко шепи грес от кабела на асансьора. Аги го гледаше учудено, докато той мажеше главата си.

— Не се тревожи. Ти си следващата.

— Защо?

— Плувците в Ламанша го правят от години. Гресът не позволява на леденостудената вода да влезе в съприкосновение с кожата ти и така предотвратява загубата на телесна топлина — обясни Мърсър, приближи се до нея, надигна крачола на панталона и и намаза гладката и кожа, като се опитваше да не мисли колко еротичен е допирът.

Сложи машинно масло и на китките, и на врата й. Докато пръстите му масажираха гърлото й, Аги измърка като доволно коте.

— Иска ми се да правехме това на друго място и маслото да миришеше на пасифлора, а не на машини.

Мърсър я целуна по челото и после започна да я облепва с пластир.

— Щом стигнем догоре, ще трябва да слезем от сала и да газим във водата, докато отворим вратата на асансьора. — Подаде и най-голямата отвертка, четирийсет и пет сантиметрово парче от закалена въглеродна стомана и пластмаса, идеален лост за отваряне на люка в горния край на подпората.

Аги трепереше. И не само от студения въздух. След час и двамата можеше да са мъртви. Мърсър бе изпитвал това чувство, но не беше свикнал с него. Аги обаче не бе имала подобни преживявания. Красивото и лице беше бледо, а начупените и устни трепереха. Очите и блестяха и бяха пълни със сълзи.

Тя кимна, а после не устоя, притисна се него, уви ръце около врата му и го целуна. Това можеше да е последната им прегръдка и за миг тя прогони страха, но не беше само сексуалното привличане. Между тях премина електричество, нещо осезаемо, което не можеха и не искаха да отрекат. Ако оцелееха, и двамата изпитваха желание да го изследват.

— Готова ли си?

— Да го направим — отговори Аги.

Мърсър легна на сала и пъхна ръце в примките от пластир, които бе направил. Кутиите за инструменти отдолу щяха да гарантират равномерен приток на вода, за да не се напълни салът.

Аги се приближи до контролните уреди и натисна няколко бутона, включвайки помпите. Звукът на огромните турбини отекна по стоманените стени, когато през всяка помпа започнаха да прииждат по четири хиляди галона вода в минута.

— Шумът ще спре, когато помпите останат под водата — извика Аги, затваряйки херметическите капачки на електронните уреди. — Имаме десет минути, докато водата стигне дотук.

— Заеми позиция — отвърна Мърсър. — Не можем да си позволим да бъдем изненадани.

Тя легна върху него и притисна гръб до гърдите му.

— Не. Обърни се така, че краката ти да са около главата ми, за да разпределим тежестта по-равномерно.

Аги се премести и положението на тялото и предостави на Мърсър гледка към загадъчното място между разтворените и бедра. Той бързо прогони от съзнанието си тези мисли и се съсредоточи върху предстоящата задача.

Чакането им се стори безкрайно. Двамата лежаха неподвижно, без да разговарят. Най-сетне помпите останаха под водата и пронизителният им вой стихна до тихо свистене. Водата се издигаше толкова бързо, че те усещаха въздушното течение, предизвикано от движението й. Минутите се влачеха бавно. Мърсър непрекъснато поглеждаше встрани, очаквайки да я види как нахлува през решетките на пода.

Всяка секунда беше по-мъчителна от предишната. Чакането и страхът ги изнервиха и ги накараха да се местят неспокойно. Мърсър дишаше дълбоко и принуди Аги да се изтегли още по-напред и да заеме по-неудобно положение.

Звукът на прииждащата вода се засилваше. Всеки момент струята щеше да ги издигне нагоре. Мърсър се обърна и погледна вляво и в същия миг водата изригна като гейзер.

— Потегляме! — извика той и салът бе повдигнат от кутиите за инструменти.

Приспособлението се стрелна нагоре като хвърчило, понесено от силен вятър. Водата застрашително се плискаше отстрани и капките се забиваха в лицата им като игли. За няколко секунди около Мърсър се насъбра локва от петнайсетина сантиметра морска вода. Ако нивото се повишеше, Аги щеше да се намокри и да умре, преди да стигнат до върха на понтонната подпора.

Но Мърсър не мислеше за това, защото се тревожеше за една по-непосредствена заплаха. Тежестта на телата им беше почти непоносима. Примките болезнено се впиха в плътта му. Щяха да стигнат до повърхността едва след трийсет минути, а той вече се страхуваше, че няма да издържи и трийсет секунди.

Спираловидно издигащата се струя подмяташе сала и го въртеше около оста му, поради което вътре нахлуваше още ледена вода. Мърсър я усещаше през кръпките на неопреновия костюм. Студът беше смразяващ и скова единия му крак. Ако водата стигнеше до кожата му, знаеше, че няма да издържи повече от пет минути.

— Как си? — успя да попита Мърсър, стиснал зъби от напрежение да остане неподвижен.

— Мисля, че няма да успеем — извика Аги.

— Това са си казали и братята Райт. — Той положи усилия гласът му да прозвучи бодро.

— Първия път не са успели.

— Ние няма да имаме втора възможност.

Още няколко сантиметра, и водата щеше да стигне до Аги, но те не можеха да направят нищо. Мърсър трябваше да се държи здраво за скелето от тръби, за да поддържа стабилността на сала, затова не биваше да мърда, а Аги едва съумяваше да запази равновесие. Първите десет минути бяха абсолютна агония и нямаше отдих, докато продължаваха да се издигат.

Силите започнаха да напускат Мърсър и ръцете му се разтрепериха. Тялото неволно хлътваше все по-надолу в мушамата. Аги беше съвсем близо до водата. Тя забеляза това и извика. Мърсър отново стегна мускули. Стомахът му се сви. Температурата в подпората беше едва плюс пет градуса, а той се обливаше в пот. По лицето му се стичаха солени струйки.

Аги усети, че се напряга до краен предел.

— Мога ли да улесня някак нещата?

След няколко секунди Мърсър събра сили да отговори. Вече изнемогваше, а до върха на шахтата оставаха още осемнайсет метра.

— Подложи се на най-кратката диета в историята.

Нивото на водата започна да се повишава бавно и повърхността стана значително по-спокойна, отколкото в онези първи ужасяващи минути, когато бяха тласнати нагоре. Намиращите се на три метра една от друга спойки между стените отбелязваха разстоянието. Върхът на подпората изглеждаше недосегаем, сянка високо над главите им, мъглява цел, която потъмняваше, когато поредната лампа на овалните стени останеше под водата.

Отначало Мърсър помисли, че болката, която изведнъж почувства в крака, е схващане на мускула. Секунда по-късно обаче осъзна, че неопренът пропуска. Парещата леденостудена вода бе проникнала през някоя дупка, която не бе видял, или по-вероятно пластирът се отлепваше.

Той извика от болка.

— Какво има?

— Дупка в неопрена, водата влиза.

— Лошо ли е положението?

— Не е добро. — Мърсър изохка, когато до кожата му достигна още смразяваща вода. Желанието да протегне ръка и да потърка мястото, за да го затопли, беше толкова силно, че трябваше да затвори очи и да се съсредоточи, за да не изпусне сала. Оставаха им още десет метра.

— Аги, трябва да извиеш гръб и да махнеш тежестта си от мен. Не издържам повече.

Тя заби ботушите си в раменете му и притисна гърди до пищялите му. Той пое въздух, гърбът и стомахът му се отпуснаха за пръв път от двайсет минути. Сега позата на Аги беше болезнена, но тя се държеше, доколкото можеше. Тялото и бе станало мускулесто и силно от годините на фехтовка и гимнастика, но след няколко минути тя отново се отпусна върху Мърсър.

— Съжалявам. Не мога повече.

— Вече съм по-добре — излъга той. — Пък и почти пристигнахме.

Дълбоко под петролната платформа, в тъмните води на залива, петте котви, заровени на шест-седем метра в дъното, започнаха да се измъкват, повличайки останалите петнайсет. За да се държат за дъното, кабелите им трябваше да бъдат постоянно опънати. Аги беше принудена да изключи автоматичната хидравлика на опъване, за да напълни с вода само едната подпора. Кабелите увиснаха отвъд точката на скъсване и един по един се отделиха. Краищата им безшумно паднаха в мрака и остатъците им увиснаха от долната част на петролната платформа като пипала на гигантска медуза.

Другите котви бяха толкова добре поставени, че не се измъкнаха и платформата започна да се накланя назад от силния им натиск. Вместо да се килне към пълната с вода подпора, „Омега“ се завъртя на сто и осемдесет градуса в противоположната посока. Макар че динамиката на котвената система се измерваше в хиляди тонове, платформата загуби баланса си и всеки галон вода, който преминаваше през помпите и влизаше в подпората, променяше положението й.

Движещата се с двайсет възела приливна струя беше единственото, което държеше изправена платформата, тъй като упражняваше достатъчно силен натиск, за да поддържа стабилността й. Но деликатното равновесие между силата и противодействието, тежестта, плаваемостта и движението щеше да бъде нарушено, докато помпите продължаваха да пълнят понтоните на „Омега“.

— Само още около метър — изумено съобщи Аги.

— На какво разстояние сме от отвора на шахтата? — мрачно попита Мърсър. Близостта до целта нямаше да премахне болката и вцепеняването на крака му.

— Излизаме точно под него. Краката ти са само на няколко сантиметра от кабела.

— Щом се приближим до вратата, ще трябва да забиеш отвертката между нея и касата. Там би трябвало да има механично устройство, което да я отваря, в случай че автоматичната система не работи и някой е затворен в кабината.

— Като във филмите?

— Точно така.

Аги се опита да протегне ръка, репетирайки движението, с което щеше да разбие вратата, но веднага щом помръдна, изпищя и се отпусна на гърдите на Мърсър.

Тя бе докоснала водата в мушамата и започна да се мята, да разкъсва материята и да разрушава сала. Мърсър пусна примките и падна във водата заедно с Аги. Неопреновият костюм го задържа на повърхността. Той сграбчи Аги, която размахваше ръце, притисна я до себе си и се опита да я успокои, преди да се е удавила от паника.

— Боже мой, как боли. Господи, не мога… — Устните и бяха посинели. — Мърсър, моля те. Господи, ще умра.

— Аги! Аги! — извика той, погледна я в очите и видя, че страхът я е завладял. Мърсър се уплаши, че тя е изпаднала в шок, без да забелязва, че се е намокрил. Трябваше незабавно да се измъкнат от водата.

В същия миг двайсеттонните котви се изтръгнаха от морското дъно сред облаци тиня, отвориха огромни дупки в пясъка и освободиха общата си антигравитационна сила от хиляди тонове. Вече никой не можеше да спре „Омега“, която започна да се накланя. В единия ъгъл на платформата имаше твърде голяма тежест и без котвите другите три подпори щяха да я преобърнат за няколко минути. От единайсетте котви, които все още се държаха за дъното, трябваше да изскочат само още три и след това „Омега“ щеше да рухне и да изчезне под вълните.

Последиците в третата подпора настъпиха мигновено. Аги и Мърсър точно се бореха под вратата на кабината, когато платформата се наклони и нахлуващата вода ги вкара в преддверието на асансьора. Неопреновият костюм ги прикова към тавана, а налягането на водата ги направи безпомощни.

Ледената вода се плискаше в слепоочията на Мърсър. Пронизващото пулсиране предизвика чувство за гадене. Не беше в състояние да мисли за нищо. Болката замъгляваше съзнанието му. Силите му бяха изчерпани. Беше се провалил. Двамата щяха да умрат.

Движението на Аги беше толкова леко, че той почти не го усети. Тя разтвори пръстите му и сложи нещо на дланта му. Мърсър не искаше да отваря очи заради солената вода, но въпреки това погледна и видя, че докато се е мятала, страхувайки се от смъртта, Аги е успяла да задържи отвертката и е имала присъствието на духа да я сложи в ръката му.

Мърсър замахна към вратата, но не улучи спойката. Ъгълът на атаката му обаче вклини плоския и връх в процепа. След миг намери отварящия механизъм. Мърсър дръпна дръжката и вратата се отвори, блъсната от тонове вода.

Аги и Мърсър бързо се вмъкнаха през тесния отвор и се понесоха по коридора, тласкани от мощната струя, като заобикаляха ъглите, докато накрая се блъснаха в един завой. Потопът около тях намаля.

Двамата трепереха и повръщаха, докато всичко ги заболя. Трябваше да спрат, да се съвземат и да съблекат мокрите си дрехи, но нямаше време. „Петромакс Омега“ се клатеше, сякаш плаваше в силна буря. Останалите кабели бяха опънати отвъд границата на максималната си издръжливост, но учудващо се държаха. Напрежението върху тях обаче се увеличаваше. Горната част на платформата се наклони с петнайсет градуса.

— Трябва да тръгваме — промълви Мърсър с тракащи зъби. — Можеш ли да вървиш?

Аги не отговори. Беше загубила съзнание.

Мърсър съблече мокрото яке, пуловера, тениската и джинсите й, спечелвайки няколко минути, преди Аги да умре от премръзване. Хвърли поглед в коридора, затвори очи за миг и се замисли за идването си на петролната платформа под охраната на Абу Алам. Мърсър прогони от съзнанието си от всичко — болката, студа и предстоящото потапяне на „Омега“ — и си припомни пътя, по който бяха минали.

В гръцката митология, след като побеждава Минотавъра, Тезей използва нишка от кълбо, която да го изведе от лабиринта. Мърсър разполагаше само със замъглената си памет. Носейки на ръце Аги, той затича по празните коридори, като инстинктивно взимаше правилните решения и безпогрешно завиваше по разклонения, стълби и входове. Ако беше спрял да помисли, мигновено щеше да се обърка. Коридорите в долната част на платформата не се различаваха един от друг. Нямаше ориентири, които да му напомнят за верния маршрут, но Мърсър бягаше, изминавайки разстоянието до жилищните помещения за половината време, за което Алам го бе завел в подпората. Еднаквите стени се смениха с ламперия от имитация на дърво и тънък килим, когато Мърсър нахлу през отворен люк и влезе в помещенията на екипажа.

Платформата вече се бе наклонила най-малко с двайсет градуса. Той хукна по широкия коридор. Аги се бе отпуснала в ръцете му. Мърсър не смееше да спре, за да премери пулса й. Наоколо звъняха аларми и трескаво проблясваха червени светлини. На фона на шума компютърен глас съобщаваше на персонала незабавно да напусне петролната платформа.

Мърсър отвори с ритник вратата на външния люк и се изви, за да мине така, та да не удари главата на Аги в металната рамка. Стълбите бяха толкова стръмни, че изглеждаха почти отвесни. Заизкачва се предпазливо, като внимаваше да не загуби равновесие. Все едно се катереше по скала. С всяка изминала минута „Омега“ се накланяше под още по-остър ъгъл. Мърсър продължи нагоре, стигна до главната палуба и се втурна навън в дъждовната нощ.

Когато сензорите усетиха, че петролната платформа се накланя, компютърът включи аварийните светлини и палубата се обля в розов блясък. Сигналната кула и крановете бяха осветени в гръб като паметници. Мърсър присви очи, докато търсеше някоя от жълтите спасителни лодки, които бе забелязал, когато го докараха с хеликоптера.

Навън наклонът на огромната платформа беше много по-осезаем. Мърсър мислеше, че имат няколко минути, но сега разбра, че „Петромакс Омега“ ще се ще обърне и ще потъне след секунди. Можеше само да се надява, че Кериков и Алам са под палубата и не могат да се измъкнат, макар да знаеше, че вероятно са излетели, защото не видя хеликоптера, който ги бе докарал.

Скочи на ръба на издигащата се платформа и се подхлъзна. Алармите бяха влудяващи с настойчивостта си. Мърсър се блъсна в перилата, но успя да предпази Аги от удара. Рамото му се озова на няколко сантиметра от острото като бръснач витло на спасителната лодка. Корпусът на спасителната капсула представляваше съвършен цилиндър, за да и даде стабилност в бурно море.

Мърсър не умееше да борави със сложните котвени кранове, които спускаха лодката във водата, и само можеше да се моли на Бога механизмът да се задейства отвътре. Той освободи ръцете си, за да отвори люка, когато изведнъж спасителната лодка се повдигна, стрелна се към водата и се изгуби от погледа му.

Някои от хората на Кериков сигурно бяха в нея и я бяха използвали да избягат.

Мърсър бе загубил ценно време. Следващата лодка беше на шест метра от него. Пое отново Аги и хукна към нея, блъскайки се в перилата, но ако не се подпираше на тях, нямаше да може да се държи на краката си. На половината разстояние втората спасителна лодка също се повдигна и бързо изчезна.

— Мамка му!

Мърсър затича с всички сили, като се подхлъзваше на всяка крачка, рискувайки да падне в бездната, и едва си поемаше въздух. Силна болка пронизваше десния му крак всеки път, когато стъпеше на него. Подмина следващите две спасителни лодки в опасен пресметнат риск и съсредоточи вниманието си върху последната от тази страна на жилищния отсек.

Стигна до нея и без да губи време да оставя Аги на палубата, я преметна на рамо и дръпна дръжката на люка, който веднага се отвори. Осветлението се включи автоматично и парното заработи. Той сложи Аги на пейката до стената. До люка имаше малко контролно табло с два бутона. Мърсър натисна копчето, на което пишеше „Спускане“.

Стори му се, че измина цяла вечност, но всъщност всичко стана за по-малко от десет секунди. Хидравличните бутала повдигнаха лодката от палубата, но платформата се бе наклонила под твърде остър ъгъл. Дъното на лодката увисна на перилата. Крановете започнаха да размотават кабелите за спускане. Капсулата се поколеба за миг и после се насочи обратно към палубата. Мърсър и Аги щяха да останат на борда на потъващата „Омега“. Той усети какво става, хвърли се към отсрещната страна на лодката и с тежестта си я наклони в противоположната посока.

Капсулата се плъзна над парапета, спусна се пет-шест метра, разтресе се, когато се освободи от кабелите, и после изведнъж падна във водите на залива Кук. Инерцията и тежестта я потопиха за миг под повърхността, но сетне бързо изскочи отгоре. Мърсър лежеше зашеметен на пода. Аги беше върху него, сложила глава на гърдите му, сякаш спеше. Налагаше се да стане, да откачи лодката от кабелите и да включи мотора, за да се отдалечат от обречената петролна платформа, но не можеше да помръдне. Искаше да остане там, където си беше, да държи в обятията си Аги, докато болката премине.

Последните котви най-после поддадоха и „Петромакс Омега“ се заклати силно. Кулите на крановете и сигналният мостик рухнаха и се сгромолясаха във водата само на двайсетина метра от спасителната лодка. Съоръженията на производствения отсек се сринаха в дълго свлачище, последвани от безброй контейнери с химични препарати.

Платформата се залюля и започна да се разпада. Жилищният модул се откъсна и цялата трийсет хиляди тонна структура се изсипа в морето в катастрофична експлозия от вода и отломки, която изхвърли спасителната лодка на Мърсър и Аги до края на спускателния кабел. Но те все още бяха прикрепени към бързо потъващия отсек. Горните палуби се наклониха към водата, втората подпора се издигна, а после се откъсна и се сгромоляса отделно от платформата.

От пробитите резервоари потече дизелово гориво, което стигна до един от множеството бушуващи пожари, и се запали с буйни пламъци. Черният пушек се издигна високо в небето. От „Омега“ се откъснаха още парчета. Платформата потъваше бавно и се съпротивляваше, сякаш беше живо същество, което съзнава, че се дави. Под обхванатите в огън води се разнесе експлозия.

Мърсър лежеше неподвижно и се грееше на топлината на парното. Дишането му се бе нормализирало. Знаеше, че трябва да направи нещо, но не си спомняше какво. Все пак стана и отиде на кърмата, където бяха контролните уреди и моторът. Тъкмо включваше двигателя, когато си спомни, че не е откачил спасителната лодка от жилищния отсек.

Там, където „Омега“ временно бе хвърлила котва, заливът Кук беше дълбок осемдесет метра, а кабелите, които я свързваха с лодката, бяха само четиридесет и пет. Мърсър хукна към командния пулт на крана и протегна ръка. В същия миг модулът потъна. Кабелите се опънаха и дръпнаха малката лодка към тъмното дъно.

Мърсър и Аги бяха запратени към тавана на капсулата, която се преобърна и потъна под водата. Макар че беше херметически затворен, корпусът от фибростъкло не бе направен да оцелява на продължителен престой във водата. След секунди спойките между обшивката и корпуса, започнаха да се скърцат и около един от болтовете проникна вода.

Мърсър успя да се добере обратно до контролните уреди и натисна втория от двата бутона. Пружинените скоби на кабелите се отвориха. Освободена от стремително потъващия жилищен отсек, спасителната лодка се стрелна нагоре към повърхността на залива, заобиколена от фонтани от мехурчета, изскочи над водата и бързо се стабилизира. Мърсър използва остатъка от енергията си, съблече неопреновия костюм и мокрите си дрехи и се сви под одеялата, които извади от шкафчето.

— Успяхме, скъпа — прошепна той на Аги и в просъница си спомни, че бягството от петролната платформа е само половината победа. Същинската битка предстоеше.

Обединени Арабски Емирства

Телевизионният образ беше зърнест и сигналът прекъсваше на всеки няколко секунди заради атмосферни смущения, докато се отразяваше към земята от комуникационния сателит. Жената на екрана стоеше пред внушителната фасада на терминал четири на летище „Хийтроу“. На красивото и лице бяха изписани съчувствие и нетърпение. Като професионален репортер от мястото на събитието, тя живееше за такива произшествия. На вратите зад нея се бяха струпали работници от спасителните екипи в тежки защитни облекла, полицаи в униформи и служители в костюми на специалните служби. Инцидентът, който ги бе събрал, бе станал от другата страна на сградата, на пистата, където самолет чакаше разрешение за излитане от екипите за откриване на бомби. Звукът на извънредния репортаж на Би Би Си беше много по-ясен от кадрите, които проблясваха в самолета на Хасан бен Руфти. Оставаха само петнайсет минути до приземяването му в Дубай, най-близкото международно летище до емирство Ажман.

Руфти седеше в главната кабина. Туловището му преливаше от облегалките за ръце на луксозната седалка. Пръстите и устните му бяха мазни от разтопеното масло, капещо от омарите, които ядеше. Току-що бе изсмукал бледорозовото месо от щипките им, когато показаха репортажа, прекъсвайки финансовите новини, които гледаше. Кърпата за хранене на гърдите му беше с размерите на покривка за маса и изцапана в жълто от маслото като памперс, напоен с урина.

Макар че Руфти не прекъсна следобедната си закуска, свинските му очички светнаха.

— Аз съм Микаела Купър и предавам на живо от „Хийтроу“, където терористичната заплаха се разрасна до ужасяващ мащаб. Преди двайсет минути, докато летището беше в тревога след бомбената експлозия в главната зала, до боинг 767 на „Бритиш Еъруейз“ бе докарана цистерна, очевидно от атентатори самоубийци. Непотвърдени източници съобщиха, че самолетът се е взривил от сблъсъка с камиона. Казаха ми, че телата на истинските членове на екипа на цистерната са намерени в един хангар малко преди експлозията. Гърлата им били прерязани, но отново повтарям, че информацията не е потвърдена. — Тя погледна записките в ръката си и лъскавите и руси коси паднаха на раменете й. Когато журналистката вдигна глава, косите и останаха провесени над издутите и силиконови гърди. — Самолетът е трябвало да замине за Рияд, Саудитска Арабия, преди няколко часа, но е бил задържан от терористичната заплаха, отправена от групировка, наречена „Обединен Кюрдистан“. Същите терористи поеха отговорността и за атаката пред Британския музей вчера.

— В края на краищата маймуните са успели — измърмори Руфти, докато гледаше репортажа, а от устата му с формата на черен дроб падаха парченца омар.

Взривяването на гранатата в залата на международния терминал на „Хийтроу“ и обаждането до кабинета на управителя на летището бяха спечелили достатъчно време на кюрдите самоубийци да организират атака срещу самолета, в който беше Халид Худари. Докато се готвеше да се върне в ОАЕ и да се срещне с принца, Руфти бързо бе успял да състави план, който бе осъществен блестящо, без да може да бъде свързан с него. Лично той се бе обадил в „Хийтроу“ и пилотът го бе уверил, че комуникационните средства на борда на „Хокър“ не позволяват сигналът да бъде проследен.

Руфти бе похарчил милиони долари да завербува, обучи и въоръжи кюрдските националисти за атаката срещу Худари пред Британския музей. Операцията беше планирана до най-дребния детайл, така че нищо не би трябвало да се обърка. Но, разбира се, не всичко мина по плана. Руфти трябваше да импровизира, за да елиминира най-големия си враг. Без предварителен замисъл и разполагайки със съвсем малко време, кюрдите бяха съумели след взривяването на гранатата на Тарик да проникнат на територията на „Хийтроу“, да сломят съпротивата на работниците на компанията за снабдяване с гориво и да блъснат цистерната им в боинга.

— Невероятно — възкликна той и бавно поклати глава.

Атаката пред музея беше изключително лесна, но нападението на летището, където охраната вече беше в повишена готовност, беше най-трудната операция, която можеха да извършат терористи. За Руфти беше загадка защо кюрдите се бяха провалили първия път.

— Определено невероятно.

Камерата показа летището в общ план. Обективът се фокусира върху хаоса на пистите. След експлозията властите бяха евакуирали самолетите, които стояха самотни и безлюдни на асфалта. От изходите им бяха спуснати жълти надуваеми пързалки. Пътниците бяха закарани с автобуси в товарен склад. Пред затворените врати бяха спрели три бойни разузнавателни превозни средства „Фокс“. Трийсетмилиметровите им оръдия бяха насочени и готови за стрелба. Останките от боинг 767 на „Бритиш Еъруейз“ представляваха димяща купчина върху асфалта, овъглена руина, погребална клада на сто шейсет и петте пътници и екипажа. Камерата се премести и показа пожарните коли, които изливаха бяла пяна върху изкривените отломки. Пожарникарите в сребристи защитни облекла се приближаваха колкото е възможно по-близо до горящия самолет.

Микаела Купър продължи репортажа си с тъжен тон, но Руфти вече не слушаше. Халид Худари беше в боинга и беше мъртъв. Руфти бе изпълнил своята част от сделката с иранците и иракчаните. Сега Кериков трябваше да взриви петролопровода в Аляска и да потопи танкера в западното крайбрежие на Америка и за няколко дни картата на Близкия изток щеше отново да бъде преначертана. Саудитското управляващо семейство щеше да бъде мъртво, огромната територия на страната щеше да бъде поделена между Иран и Ирак, Кувейт щеше да бъде погълнат от северната си съседка, а Хасан бен Руфти щеше да бъде новият абсолютен владетел на Емирствата.

Зави му се свят от радост. Бе изтръгнал изумителна победа от челюстите на поражението, доказвайки се пред партньорите си. Споразумението му с министрите на Иран и Ирак, чиито преговори бяха протакали няколко месеца, бе сключено само преди няколко дни в Лондон и изискваше от него и Кериков да изпълнят задълженията си. Руфти можеше да се отпусне и спокойно да чака Кериков да осъществи операцията си. След това обединените армии на най-войнствено настроените държави в Близкия изток щяха да нахлуят от юг, а Съединените щати и Европа щяха да седят безпомощни, докато им отнемат безценния петрол.

Руфти трябваше да признае, че Кериков е гений, за да измисли подобна дръзка операция, но после си спомни, че „Ладията на Харон“ някога е била съветски план, и заслугата всъщност трябва да се припише на параноята по времето на студената война. Руфти бе включил и други държави в преврата. Кериков се интересуваше единствено от съсипването на производството на петрол в Съединените щати, за да увеличи зависимостта им от страните от Персийския залив, затова Руфти финансира част от плана, но съзря в него възможност да направи много повече. Докато американците изпитваха недостиг на петрол, моментът беше подходящ най-после да отърве мюсюлманския свят от влиянието на Запада, да изгони Съединените щати от Арабия и да нападне Израел. Да възкреси велика Арабската империя, която бе управлявана решително преди столетия.

— Министър Руфти. — Гласът на пилота го изтръгна от мечтите. — Пригответе се за приземяване.

Руфти погледна часовника на стената на кабината. Още няколко часа и всичко щеше да свърши.

Заливът Кук, Аляска

Докато хеликоптерът отнасяше Мърсър към „Петромакс Омега“, морето му се бе сторило спокойно и гладко. Само леко вълнение отбелязваше движението на прилива. Но в малката спасителна лодка, повлечена от движещото се със скорост двайсет възела течение, повърхността на залива приличаше на стръмно наклонена плоскост, която ожесточено се надигаше и спускаше. Над нея като лавини се извисяваха планини от вода, които подмятаха нагоре и надолу лодката. Гъста бяла пяна обливаше стъклата. Малката спасителна капсула представляваше самотна яркожълта точка в черното море.

Мърсър се събуди от звука на повръщане и когато се разсъни, осъзна, че източникът е той. Горчивата течност изгаряше устата и гърлото му и се събираше под брадичката, докато лежеше на клатушкащия се под. Задушната гореща кабина миришеше като дъното на клетка на животни в зоологическа градина.

— Господи — изстена той. — Не стига, че ме боли, ами и се излагам.

Бе страдал от морска болест само веднъж през живота си и бе забравил колко неприятно е усещането. В стомаха му сякаш имаше кълбо гърчещи се змии, които се опитваха да избягат. Съзнаваше, че е безполезно да се съпротивлява, и продължи да повръща. След като се пречисти, Мърсър се почувства по-добре, но знаеше, че скоро ще започне да му се повдига отново.

Погледна Аги, която лежеше свита на кълбо до него на кърмата на лодката. Мърсър докосна кожата и и въздъхна облекчено. Тя беше топла и цветът и се бе възвърнал. Стисна пръстите и и Аги измънка нещо в съня си. Не беше загубила чувствителността си, затова нямаше опасност да е премръзнала. Бе заспала дълбоко от изтощение, а не бе изпаднала в кома, както той се опасяваше.

Мърсър се вторачи в нея. Аги беше забележителна жена. Ако не беше тя, и двамата щяха да са мъртви. Храднокръвието и на петролната платформа, умението и да борави с уредите на помпите и способността и да действа под напрежение ги бяха спасили. Много хора бяха спасявали живота му, но нито веднъж жена, към която чувстваше… Той сподави емоциите. Не можеше да си ги позволи в момента, затова се залови с по-важни задачи, като първо уви спътницата си в още одеяла.

Моторът тихо бръмчеше. Показанията на уредите бяха нормални. Компасът сочеше, че се движат на север, към сушата. Мърсър намали тягата. Спасителната лодка реагира мигновено и започна да посреща вълните по-агресивно. Аварийната капсула имаше автопилот и той го включи. Според часовника му плаваха от петдесет минути. Това означаваше, че им остават само няколко часа, докато се свържат с Анди Линдстрьом в „Алиеска“ и попречат на Кериков да взриви петролопровода. Макар че в южната част на полуостров Кенай имаше повече градове, Мърсър реши да се отправи към континенталната територия. Ландфол беше значително по-близо и той се надяваше да намери предавател или телефон в някое от множеството риболовни селища край залива.

Мърсър разгледа шкафчетата и претърси запасите, за да види дали може да използва нещо. Намери няколко таблетки „Триптон“ в медицинския комплект. Хапчетата бяха против морска болест и бяха по-ефикасни преди проявата на симптомите, но Мърсър реши, че няма да навреди, ако глътне няколко, стига стомахът му да ги задържеше. Откри и няколко вълнени анцуга и бързо нахлузи единия, а после облече и спящата Аги. Зад медицинския комплект, пъхнато между две фенерчета, беше вероятно най-голямото му откритие — неразпечатана бутилка бърбън. Въпреки че не познаваше марката, той благодари на Бога за алкохола и отпи голяма глътка. Течността опари вътрешностите му като разтопена стомана.

Мърсър очакваше, че отново ще му прилошее, и остана приятно изненадан, когато стомахът му се успокои от алкохола. Сети се за количеството бърбън, което Хари Уайт поглъщаше всеки ден, и осъзна, че приятелят му може би има право.

След това избърса водата и повърнатото от пода с едно одеяло и после отново се приближи до Аги, като прокара пръсти по гладкото и лице. „Господи, колко е красива.“ За пореден път го завладяха чувства, с които не можеше да се справи, но побърза да ги прогони и да се съсредоточи върху реалността на положението им, вместо да фантазира за евентуалното им бъдеще заедно.

Мърсър седна пред контролните уреди, увеличи тягата и включи автоматичния предавател, излъчващ повтарящ се сигнал за бедствие на честота 121,5 мегахерца. Замисли се дали да не използва радиопредавателя, за да се обади за помощ, но знаеше, че към сушата плават най-малко още две спасителни лодки, спуснати от „Омега“. Последното, което искаше, беше враговете да разберат, че двамата с Аги са оцелели при потъването на платформата. Засега бяха сами и напълно изолирани от външния свят.

През следващите два часа Мърсър се бореше с морето и с болестта. Двигателят „Сааб“ работеше безупречно. Аги продължаваше да спи. Беше изтощена толкова много, че дори силното клатене на лодката не можа да я събуди. Мърсър обаче не извади такъв късмет. Колкото по-дълго пътуваха, толкова по-зле реагираше стомахът му. Той отвори външния люк, за да влезе чист въздух в задушната кабина, но след известно се наложи отново да го затвори, защото през отвора влизаше твърде много вода.

Единственото, което го поддържаше и придаваше смисъл на изпълненото с трудности преживяване, беше надеждата, че ще спре Иван Кериков. Без този мотив Мърсър отдавна би се отказал. Но когато стомахът му се сви конвулсивно за двайсети път и немощното му тяло се обля в пот, той разбра, че ще издържи на всичко, за да попречи на руснака.

Зората се появи бавно, посребрявайки небето в онази неясна перлена светлина, която загатва за настъпването на новия ден. През оплисканите от вълните стъкла северният бряг на залива представляваше сиво-зелена ивица, врязана между тъмните води и небето. На хоризонта се виждаха вълнообразни, обрасли с борове планини. Скалисти хълмове и безименни потоци си проправяха път към брега на залива Кук. Мястото беше негостоприемно и обитавано само от най-силните и издръжливи видове.

Морето се успокои. Вълните укротиха бесния си танц и леко поклащаха лодката, без да я застрашават. Мърсър най-после отвори люка. Мъгливият въздух охлади кожата му и проясни лепнещите му, зачервени очи. Отчаяно се нуждаеше от сън. Гърбът и раменете му се бяха схванали.

Той насочи лодката успоредно на брега, но се молеше да намери убежище, преди да стигнат до далечния град. Не виждаше другите спасителни лодки от „Омега“, но не преставаше внимателно да наблюдава морето. Попаднеха ли на някоя от тях, двамата с Аги щяха отново да бъдат заловени или по-вероятно убити.

Вляво имаше скалист бряг, а по-нагоре висока гора. След двайсетина минути Мърсър започна да мисли, че е направил сериозна грешка. Може би трябваше да отидат на юг, към рибарските селища на полуостров Кенай. Ценното време, което бе спечелил, отправяйки се на север, бързо намаляваше, докато търсеше рибарска хижа. Брегът се вдлъбна в широк залив. Водите на река се изливаха във водопад над скалите, преди да се влеят в океана.

На брега на реката имаше дървена хижа с каменен комин, издигащ се от едната страна като парапет, и ниска веранда. На Мърсър тя се стори най-привлекателната постройка, която бе виждал.

Той насочи лодката към брега и когато се приближи до хижата, видя нещо, от което сърцето му радостно подскочи. Зад ниските смърчове бе завързан червен хидроплан.

Ако в хижата нямаше радиопредавател, то в хидроплана със сигурност имаше.

Мърсър спря до брега на петдесетина метра на юг по реката и угаси мотора. Краката му трепереха, сякаш все още плаваше по водата, и той изчака, докато се успокоят.

Когато скочи от лодката, ботушите му затънаха в камъните. Утринният въздух беше хладен и ухаеше на борове и на мъглата, която се стелеше над върхарите на дърветата. За миг завидя на собственика на хижата, че живее на такова усамотено и красиво място.

Надникна през мръсните прозорци на хижата и видя, че вътре няма никого. Мебелите бяха покрити с прах и от снимките в рамки на полицата над камината висяха паяжини. Обстановката беше примитивна. В кухнята имаше малка мивка, захранвана с желязна помпа, и лагерен котлон. Мърсър очакваше, че и комуникациите ще са първобитни. Най-голямата му надежда беше хидропланът.

Старият „Чесна“ беше в безупречно състояние, наскоро боядисан и чист. Мърсър предположи, че едномоторният хидроплан служи за развлечение, а собственикът на хижата използва по-нов самолет или моторна яхта, за да стигне дотам от Анкъридж. Не можеше да повярва, че някой би оставил такъв самолет без охрана през зимата, но не беше в положение да оспорва действията на другите хора.

Надникна в пилотската кабина, за да провери дали има радиопредавател, седна и набързо огледа уредите веднъж, а после още един път, по-внимателно. Мястото, където трябваше да бъде предавателят, беше празно. На таблото нямаше уреди за комуникации.

Мърсър отчаяно удари с юмрук по контролното кормило. Не можеха да мръднат оттам, докато спасителите, търсейки оцелели от „Омега“, не стигнеха до хижата. Това можеше да стане след няколко дни, много след като Кериков и съюзниците му от ПАПС взривят петролопровода в Аляска. Мърсър много пъти се бе возил на малки самолети на път за далечни мини и съсредоточено бе наблюдавал пилотите, но не бе взимал уроци по летене. Все се заричаше да го направи, но не му оставаше време. Сега се прокле, че е отлагал толкова дълго.

Контролните уреди пред него му бяха познати и нямаше да е трудно да ги включи, но не беше сигурен как да накара самолета да излети. Накрая реши, че е изтърпял твърде много, за да се откаже. Щом не бе загинал по време на бягството от петролната платформа, тогава нямаше да умре и ако издигнеше хидроплана, прелетеше стотина километра и после го приземеше. И веднага щом осъзна, че е готов да го направи, стомахът му се сви от страх и парализиращото пронизване едва не го принуди да се откаже от решението си.

Той се съсредоточи, разчитайки на фотографската си памет да повтори точно движенията, които бе наблюдавал толкова много пъти. Срещу вятъра, пълна тяга, дърпаш кормилния лост и излиташ. Лесно. А приземяването? Пилотите го правеха с лекота — намаляваха скоростта, спускаха се надолу и в следващия миг се озоваваха на земята.

Мърсър стоеше пред таблото като ученик в първия си ден на шофьорски курс. Всичко му беше познато и в същото време бе объркващо сложно и страшно. Господи.

В този миг му хрумна нещо друго и се усмихна. Не беше нужно да лети. Можеше да използва хидроплана като лодка да ги пренесе по вълните, вместо да ги издигне в небето. Виж, с това можеше да се справи.

Радостта му обаче се изпари, когато чу бръмченето на дизелов мотор далеч в залива. Трудно беше да прецени разстоянието заради мъглата, издигаща се от водата, но плавателният съд, изглежда, се бе отправил към брега. Надяваше се да остави Аги пред камината в хижата, преди да тръгне на самоубийствената си мисия, но това вече не беше възможно. Звукът на двигателя можеше само да означава, че хората на Кериков, които бяха избягали от „Омега“, се приближаваха.

— Полет 666 на „Мърсър Еъруейз“ за Ада вика пътниците — пошегува се той, изскочи от пилотската кабина и хукна към спасителната лодка, където беше Аги.

Тя все още спеше. Мърсър я взе на ръце заедно с одеялата. Докато излизаше от лодката, нещо привлече вниманието му и той го грабна.

— Безплатно обслужване, напитки и всичко останало — измърмори, стисна здраво бутилката бърбън и затича обратно към хидроплана „Чесна“.

Отнесе Аги в товарното отделение, завърза я с предпазния колан, сряза с нож въжетата, с които бе завързан хидроплана, и скочи в пилотската кабина. Звукът на другия мотор се чуваше много по-близо, но мъглата скриваше лодката.

Мърсър превъртя ключа на стартера, но двигателят не реагира.

— Хайде, скъпи, не постъпвай така с мен.

Опита втори път и отново не можа да запали, но после си спомни, че трябва да натисне бутона „Главно захранване“, и опита още веднъж. Двигателят се задави един-два пъти и сетне забръмча силно.

— Добре — каза Мърсър, погледна измервателните уреди и бързо реши кои са важните.

— Температура на горивото? На кого му пука? Налягане в карбуратора? На кого му пука? Индикатор за скоростта на вятъра. Твърде слаба. — Той подаде тяга и изтръпна, когато единият цилиндър се задави, но после заработи равномерно.

След миг хидропланът се отправи към залива, бързо набирайки скорост. Двата понтона издълбаха дълбоки бразди във водата. Мърсър се увери, че моторът работи с пълни обороти и експериментира с гумените педали. Хидропланът реагира на командите му и леко зави. Мърсър се опита да прецени къде за последен път бе чул спасителната лодка, за да я заобиколи, защото не виждаше нищо в мъглата.

Почувства се малко по-уверен и леко увеличи скоростта. Хидропланът сякаш олекна в ръцете му и тръгна по-бързо. Мърсър погледна индикатора и се стресна, като видя, че се движат със седемдесет възела. Пореха повърхността като стрели и „Чесна“ сякаш искаше да излети. Самолетът беше стабилен, но Мърсър усети, че няма да може да се справи с високата скорост, и протегна ръка да намали тягата.

Внезапно от мъглата се появи една от спасителните лодки на „Петромакс Омега“. Мърсър имаше само секунда да реагира и без да мисли, дръпна назад контролния лост. Хидропланът се откъсна от водата и излетя само на трийсетина сантиметра от заобления връх на аварийната капсула. Първата му мисъл беше отново да спусне самолета във водата, но „Чесна“ продължи да се издига. Обзе го паника и ръцете му натежаха като олово. „По дяволите.“

Борейки с нарастващия си страх, Мърсър се опита да си спомни колко широк е заливът Кук и колко високи са планините на отсрещната страна. Но когато хидропланът се издигна на деветстотин метра височина и се гмурна в слънчевата светлина над мъглата, той видя, че планините на Националния резерват Кенай са далеч и не представляват заплаха за самолета. Мърсър пое дълбоко въздух няколко пъти, за да се успокои, и избърса потта от челото си, но сърцето му продължи да блъска лудо в гърдите. Беше забъркал себе си и Аги в тази каша и нямаше представа как ще се измъкне. Мърсър обаче не се предаде на паниката и започна да експериментира със самолета. Ако искаше да се приземи, трябваше да се научи да го управлява, преди горивото да свърши. За щастие нямаше въздушни течения и само за няколко минути той свикна с реакциите на „Чесна“. След десетина минути Мърсър установи курс към Валдиз, като управляваше самолета, поддържаше го в равновесно положение и използваше седемдесет процента от тягата, сякаш беше пилотирал през целия си живот.

В напразен опит да отвлече вниманието си от моментните си тревоги той се замисли за Кериков и как точно руснакът ще разруши петролопровода. Както Анди Линдстрьом бе казал, замразяването на петрола нямаше да е достатъчно, защото тръбата е дебела. Но ако Кериков бе завзел контрола върху компютрите, които управляваха помпите, а Мърсър подозираше, че това е станало чрез Тед Моси, руснакът трябваше само да изчака, докато по-голямата част от линията се втвърди, и после да засили мощността на турбините на помпите до максимум. Течащият по незамръзналите участъци петрол щеше да създаде огромно напрежение, когато стигнеше до замръзналите части. Линията нямаше да издържи на комбинираната мощ на десетте работещи помпени станции и щеше да се разцепи на стотици места там, където бяха поставени пакетите със замразения азот.

Мърсър погледна часовника си. Ако не стигнеше до Валдиз и не предупредеше Анди Линдстрьом за Тед Моси, Кериков щеше да успее. Без да обръща внимание на клонящата към нула стрелка на горивото и почти червените линии на индикаторите за двигателя, той подаде още тяга, увеличавайки скоростта с няколко километра в час. Изминаха още двайсет мъчителни минути, докато хидропланът прелетя над източното крайбрежие на полуостров Кенай и стигна до водите на пролива Принц Уилям.

Мърсър зави леко на север. Град Суърд беше само на четири минути южно от тях, но в съсредоточеността си Мърсър бе пропуснал да забележи, че населеното място е сгушено между планините. Можеше да се приземи там и да си спести предстоящото изпитание.

Изследователският кораб „Надежда“ на Планетарния активен природозащитен съюз имаше карнавалния вид на развлекателен кораб, пристигнал в тропически рай. Младите идеалисти вдигаха наздравици за успеха си с бутилки евтино шампанско. Оставаха само час-два до приключването на най-голямата атака срещу индустриалните замърсители на околната среда в историята на природозащитното движение. Всичките им предишни действия — палежите на бензиностанции, митингите, сбиванията, скандиранията и писането на лозунги по стените — бяха довели до този момент. Бяха осъществили всичко толкова лесно, та мнозина от тях решиха, че големите актове на екотероризъм са много по-елементарни от протестите, в които бяха участвали. Неколцина вече говореха за следващия им удар срещу света на индустрията.

Ян Верховен стоеше заобиколен от последователите си в каюткомпанията на „Надежда“. В ръката си държеше чаша шампанско и на красивото му лице сияеше усмивка. Той се наслаждаваше на настроението около него и черпеше сили от възхищението на привържениците си. Сините му очи бяха помрачени единствено от факта, че Аги не е там, за да сподели радостта му. Той бе разбрал защо му е върнала пръстена. Аги означаваше много за него, но веселото празненство му помогна да преодолее чувството на загуба. Няколко свободни жени го гледаха с неприкрито обожание, защото слухът за заминаването на Аги се бе разпространил бързо.

Една от тях, девойка на деветнайсет години, привлече вниманието му и когато и се усмихна, тя отвърна на повторния му поглед с недвусмислено изражение на сексуално желание. „Вероятно още тази нощ ще имам нова любовница“ — помисли Верховен, докато слагаха поредната чаша с шампанско в ръката му.

— Колко остава още, Ян? — извика някой от дъното на препълненото помещение.

— Съвсем малко — ухили се Верховен. Детонаторът беше в джоба на ризата му. Тънкият мобилен телефон бе притиснат до гърдите му.

На долната палуба под каюткомпанията, където шумната веселба продължаваше, Абу Алам докладваше на Кериков. Той бе прекарал последните три часа в машинното отделение на „Надежда“ и бе поставил пластични експлозиви на тръбите за горивото, резервоарите и други стратегически места.

Дрехите му бяха мръсни, смуглата му кожа изцапана с машинно масло, а ръцете му бяха толкова черни, че сякаш беше с ръкавици. Двамата бяха сами в просторната каюта на Ян Верховен. Дебелият килим беше осеян с отпечатъци от стъпките на Алам.

Той разказваше безчувствено къде е поставил взривовете и как се е наложило да убие тримата инженери, които са се приближили до него. Очите му бяха безизразни и неумолими. Арабинът полагаше усилия да сдържи вълнението си и се опитваше да остане невъзмутим под критичния поглед на Кериков.

„Дали се досеща?“ — запита се Алам.

За Кериков беше естествено да заподозре предателство от страна на арабина, защото целият им свят се градеше на измама, но Алам не можеше да прецени дали руснакът знае, че покушението ще бъде извършено толкова скоро. Не след дни, а след часове.

Алам все още не бе избрал момента, защото сложните пресмятания не бяха по силите му. Той беше войник, а не офицер, и със сигурност не стратег. Хасан Руфти бе дал ясно да се разбере, че петролопроводът трябва да бъде разрушен и не трябва да има абсолютно никаква връзка между взрива и него и Кериков. Руфти и Кериков желаеха елиминирането на членовете на ПАПС. Никой от тях не искаше след това група млади идеалисти да се хвалят какво са направили. Убийството на руснака обаче щеше да бъде много по-трудно. Алам трябваше да се увери, че Кериков ще детонира пакетите с азот и ще активира скритата компютърна програма, която да включи помпените станции, и после да го убие, като го наръга светкавично с нож или го разкъса на парчета с ловната си пушка „СПАС — 12“. А най-добре би било, ако Кериков умре, когато Алам задействаше експлозивите, скрити на кораба, но арабинът не знаеше как да нагласи времето за двата удара.

„Вярвай в Аллах — напомни си той — и неговият Пророк ще те напътства.“

— Добре — каза Кериков, прекъсвайки прозрачните му мисли, защото двуличието на арабина беше очевидно. — Време е. Членовете на екипажа би трябвало вече да са пияни и след като детонираме пакетите с азот, няма да забележат, когато напуснем кораба. Това ще ни даде време да взривим „Надежда“. Доведи Верховен на мостика. Искам да видя лицето му, когато осъзнае какво е причинил на безценната си околна среда.

„Чесна“ беше ярко петно високо над сивите води на пролива Принц Уилям. Хидропланът летеше толкова високо, че бръмченето на мотора му не можеше да бъде чуто от ферибота, движещ се на изток от Суърд към Валдиз. Мърсър се надяваше, че плавателният съд се е отправил натам, докато го използваше за ориентир, за да стигне до Валдиз.

Засега всичко вървеше идеално. Чувстваше се почти удобно на пилотското място. Ръцете и краката му уверено управляваха контролните уреди. До ужасяващата перспектива на приземяването оставаха няколко минути. Най-много го безпокоеше безмилостното движение на голямата стрелка на часовника му. Не можеше да направи нищо, за да я спре или поне да я забави. Самолетът летеше с максимална скорост. Вероятността да стигне до „Надежда“ беше толкова малка, че практически не съществуваше.

Отпред се простираше необятната дива пустош на Аляска. Ранната утринна светлина даваше смътна представа за красотата на щата, високите планини, ледените потоци и огромните гори. Ако Мърсър не успееше, Аляска щеше да се превърне в ад на невъобразима разруха. Той познаваше издръжливостта на природата и какво може да направи силата й, за да изчисти белезите, оставени от човешкото присъствие, и макар че процесът беше бавен, природата винаги се възстановяваше. Но замърсяване като замисленото от Кериков щеше да бъде заличено едва след няколко поколения. Аляска щеше да бъде съсипана за цяло хилядолетие.

Мърсър погледна към товарното отделение, за да види дали Аги все още спи.

Само да беше сигурен, че са се отправили в правилната посока. В самолета имаше карти, но Мърсър не познаваше добре района, нито навигационните методи, за да ги използва.

— Господ ми е помощник-пилот, а надеждата — навигатор — със стиснати зъби прошепна той.

Забеляза дълъг, тесен остров на няколко километра от северния бряг на пролива. Вторачи се в него за миг и сетне протегна ръка към картите. Може би в края на краищата щеше да ги използва. Островът беше симетричен и разпознаването му на картата би трябвало да е относително лесно. Видя дълга диря от бяла пяна и осъзна, че това е супертанкер, отправил се на юг от Валдиз. Дори от хиляда метра височина размерите на плавателния съд бяха поразителни.

Докато се възхищаваше на кораба, Мърсър също така осъзна, че танкерът го е спасил от фатална грешка. Хидропланът летеше бързо и щеше да подмине Валдиз. Мърсър промени курса, така че да следва дирята на огромния танкер, и отново погледна часовника си. Нямаше достатъчно време, но трябваше да опита.

Едно от първите неща, на които инструкторът учи начинаещия пилот, е, че използването на хоризонталните стабилизатори трябва да съответства на тягата, за да се избегне загубване на скоростта. Обикновено след словесния урок инструкторът демонстрира това основно правило и уплашва до смърт със стремглаво спускане надолу ученика, който често изхвърля обяда си.

Мърсър не беше взимал уроци по летене и тягата беше силна, когато натисна лоста. Хидропланът реагира като кон, освободен от юздите, и започна да се спуска неконтролируемо. Проливът Принц Уилям изпълни гледката през предното стъкло, като се увеличаваше с всяка изминала секунда. Моторът изсвири пронизително и „Чесна“ се разтресе, когато крилете достигнаха и после преминаха точката на издръжливостта си. Самолетът се носеше надолу с двеста и петдесет километра в час.

Стомахът на Мърсър се сви. В гърлото му се надигнаха киселини, които го задавиха с противния си вкус. Той разбра, че е направил съдбоносна грешка и дръпна към себе си лоста, но натискът на вятъра беше твърде силен. Усилията му завършиха с опъване на кабелите между лоста и хоризонталните стабилизатори. Хидропланът се спускаше и колкото и да се мъчеше, той не можеше да го спре. Стрелката на висотомера се завъртя назад. Височината бързо намаляваше. Мърсър се сети за тягата едва когато една изящна ръка се протегна и леко натисна лоста. Двигателят мигновено се успокои. Без да пророни дума, Аги Джонсън седна на мястото на помощник-пилота и добави усилията си към тези на Мърсър. Двамата успяха да изправят носа на самолета. Корпусът престана да вибрира и хидропланът полетя само на трийсетина метра над развълнуваните води.

— Последното, което си спомням, е, че щяхме да се удавим, а сега сме на път да се разбием — каза тя толкова спокойно, че Мърсър се изуми. — Какво ти е? Не можеш да решиш как да умреш?

— Разбира се, че мога. — Той се опита да говори безразлично като нея, успокоен от уменията и да управлява самолет. — Виждам се убит от рикошет на камък в бъбреците. А ти?

— Аз пък не искам да бъда убита от поредната ти идиотска идея. Ясно е, че не знаеш да пилотираш, затова би ли ми казал какво стана?

— Избягахме от „Петромакс Омега“ десет секунди преди да потъне. Знам какво си мислиш. Горивото, което се разля, изгоря в огън, какъвто би вдъхновил Данте. Няколко часа по-късно успяхме да стигнем до брега, където намерих този самолет, и реших, че да го открадна, е много по-добра възможност, отколкото главорезите на Кериков отново да ни заловят. Не смятах да излитам, но знаеш как стават тези неща. Докато аз измислих началото на бягството ни, нямам нищо против, че ти се намесваш, за да го завършиш. Знаеш как да приземиш това чудо, нали?

— Имам двеста петдесет и седем летателни часа в дневника си. Къде е най-близката писта?

Мърсър се усмихна чаровно, за да прикрие безпокойството си.

— Това е хидроплан и се намираме само на около седем километра от „Надежда“. Но ти можеш да го приземиш, нали?

— По дяволите. — Лицето и отново пребледня. Пръстите и се вкопчиха в лоста на непознатата „Чесна“. — Не съм била в хидроплан.

— Разбира се, че си била — пошегува се той. — От известно време сме във въздуха. — Мърсър не обърна внимание на намръщеното и изражение и добави. — Освен това нямаме време да обсъждаме разликата между хидроплана и обикновения самолет, защото „Надежда“ е наблизо.

Жълтият кораб беше закотвен в средата на залива на Валдиз, на еднакво разстояние от града и пристанище „Алиеска“, на фона на тъмните заснежени планини. Валдиз представляваше неясно петно вляво, уплетен в паяжина от докове и вълноломи, пълни с риболовни кораби и развлекателни яхти.

— Аги, трябва да приземиш самолета. Кериков е на „Надежда“ и ти и аз сме единствените хора, които могат да го спрат — сериозно каза Мърсър. — Никога през живота си не съм се предавал и знам, че и ти не си го правила. Ако наистина те е грижа за околната среда, приземи самолета.

Той смяташе да кацнат на вълнолома на „Алиеска“, но реши, че нямат време. Щяха да им трябват няколко минути да прекосят пролива и още време, с което не разполагаха, за да стигнат до Анди Линдстрьом в оперативния център. И дори тогава нямаше гаранция, че ще съумеят да попречат на Кериков да включи помпите и да разруши петролопровода. Единственият им шанс беше преди всичко да не му позволят да детонира азота.

Аги не каза нищо, нито загуби време да го погледне. Макар че пилотираше непознат самолет, при това от мястото на помощник-пилота, тя действаше бързо и уверено с контролните уреди. Намали още тягата и издигна още носа. Хидропланът послушно изпълняваше заповедите й, сякаш знаеше, че предишният пилот е некомпетентен и сега се радваше на грижите на професионалист.

Аги спусна самолета над водата и се подготви за приземяване, без да знае какви са атмосферните условия, налягането, посоката на вятъра и другата информация, необходима на пилотите да извършат успешно кацане. Разчиташе на опита си. Висотомерът показваше, че все още са на дванайсет метра над морето, но тя знаеше, че не са повече от шест. Разбра, че Мърсър не е настроил висотомера, когато е излетял. Хидропланът беше много по-голям от самолета, който бе карала, и двата понтона под корпуса го теглеха надолу. Ръцете и краката и танцуваха по контролните уреди като на пианист, изнасящ самостоятелен концерт.

Аги издигна носа още по-високо, когато осъзна, че се намират твърде близо до „Надежда“. Корабът беше на стотина метра, а „Чесна“ летеше на три метра над пролива. Налагаше се да издигне самолета и отново да подходи за кацане, но не го стори. Гневът и към Ян я правеше безразсъдна.

Хидропланът се спусна само на метър и половина над водата и понтоните се блъснаха във вълните. „Чесна“ едва не се преобърна. Витлото беше в опасна близост до водата. Самолетът преодоля следващата вълна и намали скоростта си. Предното стъкло се посипа с капки. Аги бе успяла. Тя въздъхна облекчено, докато хидропланът леко се поклащаше по вълните.

— Професионалистите да вървят по дяволите. Аз съм пилот — задъхано каза Аги.

Мърсър предположи, че този нелогичен извод е някакъв ритуал.

— Да, така е — съгласи се той. Беше на ръба на свръхдоза адреналин.

Мърсър подаде тяга и моторът забръмча с пълна мощ. Хидропланът препусна по водата. „Надежда“ беше на двайсет метра от тях и блестеше на светлината на зората.

— Приближи се към кърмата, ако можеш — заповяда той. — Хрумна ми идея.

Аги все още не беше преодоляла шока от бягството им от „Омега“, самоубийственото спускане на Мърсър и рискованото приземяване. Беше твърде уморена, за да спори с него, и нямаше сили да възрази, затова му се подчини и насочи хидроплана към „Надежда“.

Жълтият корпус на кораба се извиси над тях, преди Аги да осъзнае, че са толкова близо. Тя отчаяно се опитваше да избегне сблъсъка, но тежка вълна тласна самолета в „Надежда“. Тънката алуминиева обшивка се огъна от подсилената стомана на плавателния съд.

— По дяволите — изруга Аги.

Мърсър отвори вратата на товарното отделение, за да може леденостуденият въздух да прогони мириса на страх от хидроплана. Главната палуба на „Надежда“ беше на четири метра над главата му, но той не видя стълба. Скочи на понтона и се протегна, за да се хване за ръба на крилото на кърмата. Понтонът беше хлътнал във водата и го принуди да се бори с ръце и рамене, за да се качи, отново изпитвайки болка.

Мърсър пъшкаше и напрягаше сили, в резултат успя да се изтегли на крилото, но нахлуващият прилив и вълните блъскаха „Чесна“ в „Надежда“ и не можеше да скочи и да стигне до перилата на кораба, защото разстоянието беше голямо.

Промъкна се до далечния край на понтона, докато тежестта му потопи във водата тази страна на хидроплана, и после хукна към другата страна. Сетне го направи отново, разклащайки самолета. В мига, когато реши, че „Чесна“ не може да се издигне повече, той се засили и скочи. Увисна в празното пространство и се замоли Кериков да не е поставил пазачи на борда. Приближаването и сблъсъкът на хидроплана сигурно го бяха накарали да изпрати някого да провери какво става. Ако забележеха Мърсър, щяха да го застрелят.

Той се издърпа нагоре, помагайки си с крака. Грапавата стомана охлузи ръцете и дланите му и израни пръстите. Без да обръща внимание на кръвта, Мърсър се изтегли на безлюдната палуба и кръстоса крака под перилата в последно отчаяно усилие.

— Аги — извика той.

Шумът на мотора и все още въртящото се витло почти заглушиха гласа му.

Секунда по-късно витлото потрепери и спря, и моторът утихна. Единственият звук беше плискането на вълните в корпуса на кораба. После Мърсър чу смях, разнасящ се от надстройката.

— Аги — отново извика той и бледото и лице се появи на отворената врата на товарното отделение на хидроплана. Изумруденозелените и очи блестяха на утринната светлина. — Трябваш ми тук, инак няма да успеем.

Първоначално искаше да я изпрати на брега да предупреди Линдстрьом, но сега му беше необходима на кораба. Смяташе да поведе бреговата охрана в атака срещу „Надежда“ и беше сигурен, че екипажът ще се опита да го спре. Но ако Аги беше до него, Мърсър се надяваше, че присъствието и ще предизвика по-малко подозрение, и ще може да открие Кериков.

— Не мога да скоча там горе. — Аги застана на понтона на хидроплана.

— Чакай.

Мърсър се скри от погледа и и се втурна към кърмата на кораба, където за дебело найлоново въже с дължина шейсет метра беше завързана светлоотразяваща оранжева спасителна лодка. Тичаше, като се оглеждаше, радостен, че никой не е видял хидроплана.

— Хвани се. Ще те издърпам. — Мърсър хвърли пояса, който падна във водата между кораба и самолета, а въжето увисна пред лицето на Аги.

Без да задава въпроси, тя уви няколко пъти въжето около юмруците си. Мърсър започна да я издърпва и накрая се наведе, хвана я през кръста и я прехвърли на борда. Аги падна в краката му и го наруга, защото бе ожулил гърдите и на перилата.

— Добре. А сега какво? — задъхано попита тя и го погледна критично.

— Ще намерим Кериков и ще го убием — заяви Мърсър. В очите му блестеше смъртоносен пламък. — След като членовете на екипажа видят, че сме заедно, искам да отидеш в каютата с радиопредавателя, да се свържеш с пристанището за танкери и да кажеш на управителя Андри Линдстрьом да спре техния компютърен специалист, млад човек на име Тед Моси. Той е блокирал компютрите и е инсталирал нова оперативна система, свързана с детонаторите на азота.

От изуменото и лице видя, че Аги няма представа за какво и говори. Нямаше време да и обяснява, затова промени плана.

— По дяволите. Върви с мен и се погрижи никой от приятелите ти да не разбере, че аз съм врагът.

Двамата затичаха към надстройката, отвориха една от тежките врати и хукнаха по безлюден коридор. Повечето каюти, покрай които минаха, бяха отворени и празни. Звуците от празненството се засилиха, докато се приближаваха към източника.

— Дано това да не означава, че сме закъснели — измърмори Мърсър и сви юмруци.

Те влязоха в главната трапезария и спряха, като видяха въодушевената тълпа. Купонът беше в разгара си. Природозащитниците забелязаха Аги и се разнесоха викове — някои радостни, други изненадани.

Не обърнаха голямо внимание на Мърсър. Очевидно не го познаха като човека, който бе арестувал неколцина от другарите им по време на акцията на ФБР. Присъстващите ги заобиколиха и им предложиха чаши с шампанско. Мърсър се почувства толкова не на място, сякаш бе дошъл на собственото си погребение.

— Още ли не е станало? — изкрещя той, за да надвика шума, а отнякъде един глас отговори, че остават още няколко минути.

Членовете на ПАПС бяха готови за финалното броене.

Аги погледна уплашено Мърсър. Очите и бяха огромни. Очевидно никой не знаеше какви ще бъдат последиците от онова, което щеше да се случи.

— Къде е Ян? — обърна се тя към активиста, който бе застанал до нея сред групата пияни гуляйджии.

— Мисля, че е на мостика.

Мърсър си проправи път през тълпата, като блъскаше онези, които се изпречваха пред него, и се хвърли към вратата.

Иван Кериков стоеше пред прозорците, когато Ян Верховен го намери. Ръцете му бяха скръстени зад гърба, широките му гърди бяха издути, а брадичката вдигната предизвикателно към дивата пустош отвъд дебелото бронирано стъкло. Зората посребряваше гъстата му коса, досущ козината на полярна лисица. Разликата във възрастта им беше петнайсетина години, но Ян се чувстваше като неопитен младок в присъствието на руснака. Той стоя мълчаливо няколко секунди, страхувайки се да прекъсне мислите на Кериков.

— Дойде моментът да заемеш мястото си като искрата, запалила третата велика революция в новата история. — Кериков се обърна и вторачи хипнотизиращите си очи във Верховен.

Ян си помисли, че такива трябва да са били очите на Распутин, не по цвят, а по сила.

— Третата?

— Да. Руската революция през 1917 година, фашистката революция на Хитлер и Мусолини, и сега Зелената революция — отвърна Кериков, давайки отговор, който щеше да успокои развълнувания природозащитник, като премълча, че третата революция всъщност ще бъде обединението на Близкия изток под контрола на Ирак и Иран. — У теб ли е детонаторът?

— Ето го. — Ян извади мобилния телефон от джоба на ризата си и го отвори. Всичко наоколо му се струваше нереално. Изведнъж почувства, че е въвлечен в нещо, в което вече не иска да участва. Но въпреки това не можеше да спре. Кериков му направи знак и Верховен започна да набира номера, сякаш руснакът контролираше пръстите му.

Мърсър чу само, че детонаторът е у Верховен, докато бе приклекнал на входа на мостика. От мястото си не виждаше Кериков и нямаше време да определи позицията му, но Ян стоеше точно пред него, близо до централното контролно табло. Мърсър изскочи от скривалището си и с всичка сила блъсна холандеца.

Двамата паднаха върху таблото. Телефонът изхвърча от ръката на Верховен и ребрата му изпукаха, когато Мърсър се стовари с цялата си тежест върху гърдите му. Той го удари два пъти и природозащитникът загуби съзнание. Забавянето обаче даде на Кериков достатъчно време да извади пистолета си. Мърсър се изправи, обърна се и видя насоченото към главата си оръжие.

В същия миг над залива Валдиз се разнесоха сирени — натрапчив вой, който се появи твърде късно, за да предотврати неизбежното.

В пристанище „Алиеска“ се беше случило нещо.

Двамата мъже погледнаха през стъклото, сякаш можеха да видят доказателство за разрушаването на дългия хиляда и двеста километра петролопровод. Мърсър се обърна към Кериков. Сивите му очи потъмняха от безразсъдна омраза.

— Късно е, доктор Мърсър — усмихна се руснакът, разкривайки жълтите си зъби. — Последния път ме изпревари с няколко часа, но сега аз те изпреварих само с броени секунди.

— Ще те убия, проклето извратено копеле. — Мърсър отмести поглед вдясно от Кериков.

— Боя се, че няма да го направиш. — Кериков се обърна, за да проследи погледа му, и в същия миг Аги Джонсън влезе от вратата вляво. Кериков така и не видя пожарогасителя, който тя използва като полицейска палка. Той падна и от голямата рана в черепа му бликна кръв.

— Радвам се, че дойде да подкрепиш заплахата ми — каза Мърсър, взе пистолета на Кериков и го насочи към руснака. Знаеше, че този човек все още е опасен, дори както лежеше, стенейки, на пода. Атаката на Аги не беше достатъчно силна, за да го накара да загуби съзнание, и той вече се опитваше да проясни мислите си.

— Какъв е този звук? — попита Аги, надвиквайки пронизителното свирене на клаксоните в пристанището.

— Закъсняхме. Верховен детонира пакетите с азот.

Аги се разкрещя като луда и хукна към бившия си любовник, прострян на пода. Започна да го рита, да вика името му и да ругае. Лицето и се зачерви и очите и се насълзиха. Никой не можеше да и причини повече болка от онова, което Верховен бе сторил на Аляска. Аги изпита мъка по природата, сякаш собственото и тяло бе покрито с отрова.

— Престани, Аги! — извика Мърсър и я хвана за раменете. — Трябва да се свържа с пристанището. Сигурно има начин да се намалят пораженията. Аги! Чуй ме!

Тя най-после спря и го погледна учудващо спокойно.

— Къде са предавателите? — продължи да крещи Мърсър. Нервите му бяха опънати до скъсване. Мобилният телефон на Верховен беше в краката му, повреден безвъзвратно.

— Разбити са. Видях, че арабинът ги строши, докато идвах насам. Той открадна спасителна лодка и избяга от кораба. Реших, че е по-важно да дойда на мостика, отколкото да се опитвам да го спра.

Неочаквано Кериков скочи от пода, където го бяха забравили. Мърсър съзря движението с периферното си зрение и му извика да не мърда, но руснакът побягна към вратата. Мърсър изстреля един куршум, който улучи Кериков в лявото рамо, накара да го залитне и го забави, но не спря устрема му към свободата. Той стигна до крилото на мостика, като притискаше с ръка раната си.

Мърсър нямаше време за втори изстрел. Кериков скочи от десет метра в леденостудената вода. Мърсър хукна след него, за да го застреля, но внезапно спря, обърна се и хвана Аги за ръката.

— Не говори. Бягай.

Двамата затичаха към вътрешността на кораба. Мърсър беше уплашен както никога дотогава. Щом Кериков бе избягал, рискувайки да бъде застрелян в гръб и скачайки в смразяващата вода, това очевидно беше по-безопасно, отколкото да остане на борда на „Надежда“. Руснакът бе хукнал веднага щом чу Аги да казва, че Абу Алам е напуснал кораба. Мърсър осъзна, че двамата са поставили експлозиви на борда, и предположи, че арабинът психопат трябва да има друг детонатор.

Аги и Мърсър нахлуха в трапезарията. Купонът се вихреше още по-буйно отпреди. От тонколоните се разнасяше рокендрол и повечето хора танцуваха в захлас. Мърсър се прицели през тълпата и стреля два пъти.

Музиката спря изведнъж, когато високоговорителите се разпръснаха на парчета в дъжд от черна пластмаса и жици.

— Слизайте от кораба, защото ще експлодира.

След като ги предупреди, макар да мислеше, че не го заслужават, Мърсър отново хвана Аги и се втурна към задната палуба, където беше хидропланът.

Той скочи на самолета, обърна се и погледна Аги, която стоеше до перилата.

— Скачай!

Мърсър очакваше да се поколебае, но тя не го направи, и се хвърли, преди да се е подготвил. Падна в ръцете му с такава сила, че едва не събори и двамата във водата.

После влезе в кабината и включи мотора. Очите и бяха широко отворени от страх. Натисна лоста напред и хидропланът се отдалечи от обречения кораб. Мърсър седна до нея на мястото на помощник-пилота.

— Онези хора… — поде Аги, имайки предвид членовете на ПАПС, които все още бяха на борда на „Надежда“.

— Подписаха смъртната си присъда, когато се съюзиха с Кериков — довърши изречението Мърсър. — Дадохме им шанс, какъвто никога нямаше да имат.

— Къде отиваме? — Аги възвърна спокойствието си и това изуми Мърсър.

— На пристанището. Знам ли, вероятно все още можем да направим нещо. — Знаеше, че е късно и злото е сторено. Оставаше само да помогне да бъде разчистено. Мърсър чуваше воя на сирените въпреки вибрациите на самолета и бръмченето на двигателя.

Пристанището на Валдиз

Абу Алам си бе оставил съвсем малко време, след като постави експлозивите, за да разбие радиопредавателя на „Надежда“, и хукна по палубата. Едва успя да избяга. Намираше се на километър и половина от скалистия бряг в началото на залива на Валдиз, когато чу алармите от пристанището. Кериков беше задействал пакетите с азота. Алам беше твърде уязвим във водното пространство, за да детонира експлозивите на борда на „Надежда“. Взривяването щеше да привлече внимание, а той се нуждаеше от време, за да открадне превозно средство, с което да отиде до летището в Анкъридж.

Всяка изминала секунда увеличаваше шанса на Кериков да избяга от обречения кораб, а една от изричните заповеди на Руфти беше руснакът да загине. Алам съчета предпазливостта с желанието си да убие Кериков. Знаеше, че трябва да внимава, докато стигне до сушата. Хрумна му да отиде във Валдиз, но беше много вероятно някой там да го познае като похитителя на Аги Джонсън. По-умно беше да се отправи към „Алиеска“, където можеше да спре гумената лодка на малко разстояние от пристанището и да открадне превозно средство по време на суматохата, създадена от детонацията на течния азот.

Алам погледна през рамо и видя, че палубите на „Надежда“ са тихи. Младите хора очевидно все още се забавляваха. Арабинът не обичаше да използва експлозиви. Предпочиташе да гледа как жертвите му умират и да усеща страха им, докато животът им изтича през прерязано гърло или дупка от куршум в гърдите. Беше използвал и бомби, но се чувстваше някак излъган, сякаш експлозивите бяха извършили убийствата, а не той.

Голяма вълна повдигна гумената лодка и го принуди да се съсредоточи върху курса. До доковете за товарене на танкери течеше поток, който се вливаше в залива. От двете му страни растяха гъсти гори. Там беше идеалното място да слезе на брега. Макар и от разстояние, Алам видя нисък мост над пролома до водата. Пътят за „Алиеска“ минаваше само на двайсет метра оттам.

Абу насочи вниманието си към гумената „Зодиак“ и се обърна отново едва когато носът и пореше водата срещу течението на потока и моторът разпръскваше кафява тиня от дъното. Тогава най-после се извърна и мигновено протегна ръка към детонатора в джоба на якето си. От жълтата страна на „Надежда“ скачаха дребни фигури. От разстояние те приличаха на пословичните плъхове, които напускат потъващия кораб. Членовете на ПАПС бягаха. Кериков вероятно беше сред тях. Алам не загуби време да разсъждава по въпроса и не забеляза червения самолет, който бързо се отдалечаваше от кораба. Той мислеше само за килограмите умело скрити експлозиви на борда на „Надежда“ и за хората, които щяха да бъдат убити. Арабинът извади детонатора от джоба си, набра кода за активиране, видя, че индикаторът светна в зелено, и натисна ENTER.

Досущ сакато малко птиче, което не знае, че не може да лети, аеродинамичният „Чесна“ продължаваше да се опитва да издигне Мърсър и Аги Джонсън към небето, докато се носеше по повърхността на залива на Валдиз. Аги се мъчеше да уравновеси хидроплана, използвайки почти цялата си тежест върху десния педал, за да компенсира счупеното ляво крило. Самолетът обаче пълзеше на една страна и носът му сочеше на трийсет градуса встрани от целта на пътуването им.

Мърсър знаеше, че не може да и помогне, затова не докосваше контролните уреди. Той се съсредоточи върху малкото огледало, монтирано високо на таблото, и се загледа в потъващия зад тях „Надежда“. Колкото и бързо да се движеха, те сякаш пак оставаха близо до кораба. Ако беше зареден с толкова много експлозиви, че да уплашат Кериков и да го принудят да предприеме самоубийствен скок, на Мърсър и Аги им предстоеше трудно пътуване. Тъй като нямаше какво друго да прави, извади бутилката бърбън и се подкрепи с малко течен кураж.

Плавателният съд изчезна в експлозия от червено, жълто и черно. От корпуса се откъснаха огромни парчета, които се извисиха във въздуха заедно с късове метал, дърво и човешка плът. Разрухата беше пълна. Преди ударната вълна да блъсне хидроплана, главната част на кораба потъна в развълнуваните води на залива. Единственото доказателство за съществуването му остана мазният огън, бушуващ на повърхността, и нещастието на хората, които потъваха към водния си гроб.

Вълната от свръхмощно налягане строши всички прозорци във Валдиз, уби четирима души и преобърна по-малките лодки в пристанището, погубвайки още осем души. Ако експлозията беше закъсняла с няколко минути, жертвите сред цивилното население щяха да бъдат много повече, защото на брега бяха започнали да се събират хора, за да видят какво е предизвикало тревогата на пристанището за танкери, където мнозина от тях си изкарваха прехраната. Предупреждението на Мърсър спаси почти всички природозащитници от ПАПС, само дванайсет загинаха.

Две от потенциални жертви, които се спасиха от експлозията, бяха Аги Джонсън и Филип Мърсър, макар че се разминаха на косъм.

— Приготви се — извика Мърсър веднага щом осъзна какво е станало, изпускайки бърбъна на пода.

Ударната вълна от експлозията блъсна хидроплана. Витлото се вряза във водата и я разпръсна в дъга, която закри гледката. Аги мигновено дръпна лоста и пусна кормилото. Самолетът се опита да се издигне и за миг се уравновеси. Силата на крилете му и ударната вълна го задържаха в отвесно положение.

И после концентричните кръгове, разпространяващи се от мястото на експлозията, подхванаха хидроплана, повдигнаха го още по-високо и го понесоха още по-бързо по водите на залива към Валдиз. Вълната от епицентъра на взрива се движеше с двеста и трийсет километра в час. Гребенът и се извисяваше на десет метра. Аги запази контрола върху „Чесна“, без да е сигурна дали управлението и има резултат или самолетът е оставен на капризите на бушуващата вода.

Когато ушите и престанаха да кънтят, чу, че Мърсър се смее.

— Какво толкова смешно има, по дяволите? — изкрещя, за да надвика тътена на приливната вълна.

— Преди половин час се оплакваше от моето пилотиране, но не виждам ти да се справяш по-добре.

Преди Аги да успее да го наругае, вълната се блъсна във вълнолома, предпазващ пристанище „Алиеска“. Горната и част разруши дигата, изградена специално за подобни цунами, макар че проектантите бяха очаквали вълни, предизвикани от земни трусове, а не от катастрофични експлозии. Бетонната стена откъсна понтоните на „Чесна“. Силата на огромната вълна беше победена от масивната структура. Самолетът заора в скалистата земя. Скоростта рязко намаля и перките на витлото увиснаха и се увиха около мотора като пипала на морско същество.

Заплахата от пожар беше реална, затова Аги и Мърсър скочиха от местата си, когато хидропланът най-после спря.

— Не забравяй, че този полет се брои двойно за летателните ти часове. Благодарим ви, че летяхте с „Мърсър Еърлайнз“. Приятен ден. — Той излезе през вратата на товарното отделение. Аги го последва.

Спринтът към сградата на оперативния център продължи сякаш цяла вечност. Забавяха ги нараняванията им и безбройните превозни средства, които трябваше да заобикалят, докато техниците и служителите бързаха да овладеят положението. Мърсър нахлу през вратата и удари в гърдите безобидна служителка, която отхвръкна три метра назад. Без да спира устрема си, хукна към командната зала, напълно забравил за зашеметената жена. Помещението беше пълно с хора. На фона на многобройните аларми се разнасяха разгневени гласове. Обикновено спокойните професионалисти бяха доведени до паника от мащабите на катастрофата. Анди Линдстрьом стоеше в средата. Лицето му беше зачервено, а гласът му бе пресипнал от викане. Очите му се стрелкаха по множеството контролни табла и видеоекрани и пресмятаха пораженията, нанесени на петролопровода. Около него се бяха събрали двайсетина инженери. Стаята без прозорци беше изпълнена с цигарен дим и миризмата на пот и страх.

— Анди! — извика Мърсър, но шумът заглуши гласа му. За да привлече внимание, той извади пистолета на Кериков и стреля в пода. След изстрела настъпи мълчание.

— Анди, какво е положението? — отекна гласът му в тишината.

— Господи, Мърсър, какви ги вършиш? — Линдстрьом се стъписа, като го видя жив и с пистолет в ръката. — Радвам се, че те виждам отново, но нямам време за приказки… Приятелят ти руснакът разруши моя петролопровод.

— Знам. — Мърсър не можеше да си позволи забавяне, предизвикано от емоционални отговори. — Искам да знам дали помпите работят.

— Не — обади се инженерът, седнал пред таблото, преди Анди да успее да отговори. — Компютърът показва, че са спрели минута преди взривяването на пакетите с азот. По всяка вероятност няма и да заработят. Предварителните доклади показват най-малко четирийсет места, където потокът от петрол е спрял напълно, и още няколко с минимален поток. Има най-малко два пробива. Единият е в средата на висящия мост над река Танана.

— Срутил ли се е мостът? — уплашено попита Мърсър.

— Да. Петролът тече към него.

— Къде е компютърният специалист Моси?

— Допреди минута беше в компютърната зала — отговори техникът до Мърсър.

Мърсър се обърна толкова рязко, че се блъсна в Аги, за която бе забравил. Тя беше ужасена от факта, че петролопроводът е прерязан от замразяване с азот, и изпитваше вина, защото беше член на ПАПС.

— Всичко още не е свършило — каза Мърсър и хукна по коридора.

За разлика от оперативния център компютърната зала беше чиста и безлюдна. Вътре имаше само един човек, който трескаво тъпчеше листове и компютърни дискове в мека кожена чанта. Мърсър не даде на Тед Моси възможност дори да се обърне. Удари главата му в бюрото с лявата си ръка, а с дясната опря автоматичния пистолет в лицето му толкова силно, че зъбите на Моси се впиха в нежната кожа на вътрешната страна на бузите му. Гласът на Мърсър беше гневен, а очите му блестяха от омраза.

— Спри проклетата програма! Веднага!

— Не мога — заеквайки, отвърна Моси. От устата му капеше слюнка и кръв. — Изключиха ме веднага щом Кериков взриви азота.

Мърсър освободи предпазителя на пистолета. Тихото изщракване прозвуча зловещо в затвореното пространство.

— Жалко. Програмата е била в теб от няколко месеца. Човек би помислил, че си проникнал в нея и си създал и задна врата. Това е последната грешка, която ще направиш през живота си.

Смяташе да продължи да блъфира и после да удари Моси по главата, така че да изгуби съзнание, но не се стигна дотам. Тед се пречупи веднага.

— Чакай. Моля те, не ме убивай. Има задна врата. Поставих я веднага щом Кериков ме нае да инсталирам отново старата му програма.

— Използвай я и спри помпите да не се включат, или Господ да ми е на помощ, но ще натисна спусъка и ще ти пръсна черепа.

Младият мъж веднага започна да работи с компютъра. Пръстите му се движеха бързо по клавиатурата.

Аги стоеше, обзета от страхопочитание към абсолютния контрол, който Мърсър бе установил върху положението. Не пистолетът му даваше сила, а самата му личност. Увереността и непоколебимата му вяра в себе си я възхитиха. Колкото и непредсказуеми и хаотични да и се струваха действията му, щом решението стана очевидно, тя разбра, че това е бил единственият логичен ход. Мърсър беше най-привлекателният мъж, когото Аги някога бе срещала. Той вълнуваше и възхищаваше.

— Влязох — съобщи Моси. — Само още една минута.

— След трийсет секунди ще ти пръсна черепа. — Дори самият Мърсър вече не знаеше дали блъфира или не.

Анди Линдстрьом също бе влязъл в компютърната зала, бе застанал до Моси и се бе вторачил в екрана, който показваше състоянието на помпите и на петролопровода. Макар че беше инсталирана от „къртица“ в разгара на студената война, програмата бе активирана едва сега. Всичките десет помпи работеха с пълна мощност и създаваха огромно налягане върху подсилените пломби. Мърсър бе закъснял да предотврати това, но тръбата все още беше цяла и непокътната. Ако успееха да изключат навреме помпите, целият петролопровод нямаше да се взриви, както бе планирал Кериков.

— Вътрешно налягане? — без да откъсва очи от Моси, попита Мърсър.

— Четиристотин килограма на квадратен сантиметър — извика Линдстрьом. — Това е над максималната стойност. Всяка секунда всичко ще поддаде. Помпите продължават да работят. Няма да стане.

— Някой вече ми каза това днес — рече Мърсър и погледна крадешком Аги, която му се усмихна.

Тед Моси стана.

— Не мога да направя нищо повече.

— Какво е положението? — извика Мърсър.

— Четиристотин и двайсет килограма на квадратен сантиметър. Проклетото нещо ще се пръсне. Мамка му! — изкрещя Линдстрьом. — Огромен спад на налягането. Помпите все още… Чакай. Помпите спряха. — Гласът му постепенно заглъхна. Той уплашено наблюдаваше какво става и най-сетне заговори развълнувано. — Налягането намалява равномерно. Бебчето ми издържа. Благодаря ти, Господи. И на вас, заварчици, че сте го направили много по-як, отколкото мислехме.

Мърсър изпита неимоверно облекчение. Беше изтощен от преживяното от изминалата нощ.

Линдстрьом се засмя. Чувствата му търсеха отдушник. Макар че катастрофата все още не се беше разминала, защото от три огромни дупки извираха хиляди барели петрол, щетите бяха намалени до контролируемо ниво. Тед Моси беше свидетел и от „Алиеска“ щеше да бъде снета отговорността за произшествието.

— Човешка грешка — каза Мърсър, сякаш прочете мислите на Анди. — Не от небрежност, а такава, каквато хората правят от болни амбиции.

— Знаеше ли за Тед Моси?

— Утре ще ти разкажа всичко. В момента се нуждая от питие, горещ душ и легло — може и в друга последователност.

— Първо пийни нещо — ухили се Анди. — Имам алкохол в кабинета си. Но каквото и да си направил днес, няма да спя в едно легло с теб.

Мърсър погледна Аги и се усмихна на свенливото и изражение. Линдстрьом проследи погледа му и принуди Мърсър да ги запознае.

— Анди Линдстрьом, това е Аги Джонсън, дъщерята на Макс Джонсън.

— Познавам баща ви — каза Линдстрьом, след като се ръкува с нея и ги поведе към кабинета си. — Виж какво, Мърсър, нямам време за питие. Трябва да изпратя екипи до разрушените части на петролопровода, за да започнат ремонта. От сензорите мога да определя къде ПАПС са поставили азота. Има километри открити секции, затова ще изгубим адски много петрол. От моста на река Танана изтичат около пет хиляди галона на час. Всяка минута забавяне предизвиква още по-голям хаос. — Анди замълча и сетне попита. — Можеш ли да останеш тук известно време, Мърсър? Искам подробности за случилото се в помпена станция пет. Все още не сме успели да изпратим екип там. Пожарът в депото във Феърбанкс продължава да бушува неконтролируемо и мнозина от хората ми са заети с потушаването му.

— Еди не е успял? — изненада се Мърсър. Той мислеше, че спасителните екипи са намерили безстрашния пилот, преди нараняванията да са станали причина за смъртта му.

— Еди е добре. В болница е, но откакто е пристигнал, е упоен. Снощи го е взел военен хеликоптер, но не се е върнал в помпената станция. Все още пренася ранени от Феърбанкс.

Еди Райс беше жив и това означаваше повече за Мърсър от факта, че е попречил на Кериков да разруши петролопровода. Човешкият живот беше по-важен от другите грижи. При спасителни операции в мините Мърсър харчеше милиони, за да спаси живота на един-единствен работник, и за него това беше победа. И независимо дали рискуваше пари или съдбата на природата в цял регион, решението му винаги беше едно и също. Животът беше на първо място.

— Не мога да ти кажа нищо за помпената станция, Анди. Приближих се на стотина метра от нея, когато ме заловиха. — Мърсър заспиваше прав. — Утре ще ти разкажа всичко, което знам, но в момента не ставам за нищо.

Линдстрьом не го слушаше. Той вече разговаряше с един от инженерите. Двамата спореха за материалите за ремонта. Мърсър се обърна и поведе Аги към кабинета му. Те влязоха и затвориха вратата. Тихото изщракване прозвуча като точка на преживяното, край на случилото се и начало на връзката им. И двамата го почувстваха и се вгледаха един в друг с копнеж и трепет, сякаш приключенията им бяха ги бяха отклонили от онова, което им предстоеше.

— Питие? — Мърсър отмести поглед от очите и и бръкна в чекмеджето на бюрото.

— Да — отговори Аги, примирявайки се с желанието му да не разкрива чувствата си.

Той наля шотландско уиски в две картонени чаши. От всички сутрешни питиета, които бе изпил през живота си, смяташе, че тези двете са най-заслужените. Мърсър изпи алкохола на един дъх и си сипа още. Аги предпазливо отпи от чашата си. Тя намери пакет цигари върху бюрото на Анди Линдстрьом и бързо изпуши една.

— Свърши ли всичко? — попита Аги.

— Мисля, че да.

Стояха близо един до друг. Главата и почти докосваше рамото му. Тя повдигна лице към него. Устните и бяха сочни и съблазнителни. Изумруденозелените и очи блестяха с непогрешима светлина.

Мърсър се наведе да я целуне, но в същия миг вратата на кабинета се отвори и вътре нахлу секретарката. Тя отвори уста да каже нещо, но когато видя, че Линдстрьом не е там, лицето и помръкна. Мърсър разбра, че жената е разтревожена много повече от останалите, които се бореха с критичното положение.

Попита я какво има и тя заговори бързо, почти без да спира между отделните думи.

— На главната порта е станала престрелка. Ралф, симпатичният по-възрастен пазач, е мъртъв. Друг човек, когото не познавам, лежи на улицата, облян в кръв. Нападнал ги е някакъв мъж, прострелял ги е с автомат и е откраднал един от пикапите на компанията. Господи, горкият Ралф. Беше толкова добър човек.

Секретарката се отпусна на стола, завладяна от случилото се. Пълното и тяло се разля около дървения стол, а по закръгленото и лице започнаха да се стичат сълзи. Мърсър погледна Аги, която веднага се досети, че я моли да се погрижи за жената, и после хукна навън и изскочи от сградата.

Въздухът му се стори студен, докато тичаше към взетия под наем джип „Шевролет“, който все още стоеше на паркинга пред оперативния център. Въпреки преживяното през изминалия следобед, той бе успял да запази ключовете. Двигателят запали веднага щом превъртя ключа на стартера, и секунда по-късно джипът премина през портите на пристанището, маневрирайки между хората, събрали се около простреляните си колеги. Мърсър се надяваше, че някой от тях е проявил разум и се е обадил на властите във Валдиз.

Пистолетът, който бе взел от Кериков, бе затъкнат в колана на гърба му. Извади го и го сложи на пластмасовата поставка между предните седалки. Мърсър караше ядосано и гумите свиреха, докато взимаше завоите с по-висока скорост, отколкото бе разрешено. Той изчисли, че от атаката са изминали десет минути, като включи разстоянието между главния вход и оперативния център и времето, за което свидетелите бяха съобщили новината.

Ако беше с ягуара си, Мърсър щеше без усилия да навакса това време, но шевролетът бе направен за неравни терени, а не за преследване с високи скорости.

Той не се пита дълго кого гони. След като Кериков бе загинал на пристанището, оставаше само Абу Алам. Логично беше арабинът да е поставил експлозивите на борда на „Надежда“ и после да е напуснал пролива Принц Уилям, колкото е възможно по-бързо. Движението около града беше натоварено с пожарни коли и линейки, отправили се към пристанището, затова нямаше начин Алам да стигне до летището. Единствената му друга възможност за избор беше магистралата „Ричардсън“ и Анкъридж, който се намираше на триста километра на север. Ако арабинът се добереше до града, Мърсър нямаше да може да го открие.

Докато шофираше, той прогони изтощението, съзнавайки, че не може да напряга сили безкрайно, защото тялото му ще престане да реагира. Всичко бе започнало в Аляска с експериментирането на „миникъртицата“ на Хауард Смол, и Мърсър щеше да се погрижи историята да свърши отново там, вероятно на не повече от няколко километра от тунела, прокаран от изобретението на професора.

Мислите му се върнаха няколко седмици назад. Спомни си, че отбивката за полигона е след още няколко завоя. Осъзна, че се е разсеял едва когато взе един остър завой и видя преобърнат туристически автобус, около който като шепи диаманти блещукаха строшени стъкла. На местопроизшествието стояха зашеметени хора, мнозина изцапани със собствената си кръв. Други все още се опитваха да се измъкнат от катастрофиралия автобус.

Мърсър удари спирачки. Гумите заораха в мазните черни петна и купето се изпълни с парлива миризма. Възрастна жена с широко отворени очи стоеше стъписана, докато джипът се носеше към нея. Мърсър завъртя волана и мина само на няколко крачки от жената.

Шевролетът стигна до черен път, който се отклоняваше от магистралата „Ричардсън“, изкачваше се надясно и се отправяше към мястото, където петролопроводът пресичаше прохода Томпсън. Мърсър познаваше пътя добре, защото там двамата с Хауард бяха извършили експериментите с „миникъртицата“.

Джипът излезе от асфалта и заподскача по калния път. Мърсър предположи какво се бе случило преди няколко минути. Алам сигурно не бе успял да вземе завоя, беше се насочил срещу идващия насреща автобус, а после бе завъртял волана надясно, за да се върне на лентата, и тогава бе забелязал пътя, водещ нагоре към планината. Арабинът бързо бе избягал към мястото на експериментите, а шофьорът на автобуса бе изгубил контрол върху управлението.

Мърсър не можеше да си позволи да мисли, че Алам е успял да мине покрай автобуса и да продължи към Анкъридж.

Пътят лъкатушеше ту наляво, ту надясно и той веднага забеляза пресни следи от гуми във втвърдилата се кал. Хауард беше мъртъв и обектът беше затворен, докато хората от Калифорнийския университет в Лос Анджелис дойдеха да вземат „миникъртицата“ и другите съоръжения, затова нямаше причина някой да бъде там. Алам беше отпред и пътят беше задънен. Мърсър грабна автоматичния пистолет и го сложи в скута си.

Пътят беше тесен. От двете страни растяха дървета и зелени храсти. Джипът най-после стигна до полигона и гъстата гора отстъпи пред огромно поле в подножието на скала, издигаща се на шейсет метра над най-високите дървета. Мястото беше опасано със стоманена ограда. Портата беше разбита и висеше на едната си панта.

Обстановката изглеждаше същата, както Мърсър и Хауард я бяха оставили, преди да потеглят на празничния риболов. Двата заключени фургона стояха един до друг. Под металните им подпори бяха сложени бетонни блокчета, за да бъдат в равновесно положение. Малко по-нататък беше паркиран камион с плоска платформа с осемнайсет колела. „Миникъртицата“ беше в основата на скалата, покрита с мушама и свързана с тежки кабели с големи преносими генератори. Машината все още беше обърната към пробния тунел, който бе пробила в планината, съвършено кръгъл отвор, толкова черен, че сякаш поглъщаше светлината. До единия от фургоните, които Хауард и екипът му използваха за кабинети, бе спрял червен пикап от „Алиеска“. Мърсър пъхна в джоба си ключовете на шевролета, хукна към огромния камион, скри се под ремаркето, насочи пистолета към полигона и набързо обмисли възможностите за избор на Алам. Арабинът не бе имал време да разбие ключалката на някой от фургоните и да се скрие вътре, нито се бе спотаил зад камиона, защото можеше лесно да застреля Мърсър, докато бягаше натам. Полето наоколо беше тревисто и не предлагаше защита, затова Алам не би тръгнал натам, нито пък се катереше по скалата — трудна задача дори за опитен алпинист. Оставаха генераторите или двете купчини със съоръжения до входа на тунела. Четирите други дупки наблизо бяха дълбоки не повече от половин метър и Мърсър ясно виждаше, че Алам не се крие в тях.

Инстинктивно разбра, че арабинът се опитва да избяга през планината по широкия метър и двайсет тунел. Но за всеки случай, Мърсър изпълзя петдесетте метра до генераторите. Тялото му беше напрегнато в очакване на изстрел.

Той включи контролните уреди с едната си ръка, докато с другата държеше на прицел входа на тунела. Захранваните с осемцилиндрови дизелови двигатели генератори заработиха само след секунда. Мърсър махна мушамата от „миникъртицата“.

Малката пробивна машина функционираше почти като по-големите си братовчеди, но беше максимално усъвършенствана. Режещият диск с диаметър метър и двайсет беше направен от въглероден фиброполимер и късчета диамант и можеше да превърне за миг и най-твърдата скала в микроскопичен прах. Корпусът на „Мини“ беше цилиндричен и бе пълен със сложни помпи и клапани за хидравликата и глобална позиционираща система от трето поколение, по-точна от тази на американските военноморски атомни подводници. От двете и страни имаше два хидравлични крака за привеждане в движение, които бяха изключително мощни, така че режещото острие пробиваше гранита с нечуваната скорост от шейсет сантиметра в минута. Огромният вентилатор в задната част на машината издухваше прахоляка и отломките от работата на диска в тунела.

— Алам, знам, че ме чуваш — извика Мърсър. Гласът му прогърмя в шахтата. — Звукът е от пробивната машина, която е прокопала дупката, по която бягаш.

Абу Алам бягаше приведен в тъмния тунел, но спря веднага щом чу гласа. Беше му познат. Това беше мъжът, когото Кериков бе заловил по време на атаката срещу помпената станция. Алам не изпитваше желание да се върне и да го убие. Филип Мърсър не беше негов враг, а на Кериков. Единственото, което имаше значение за него, беше да се измъкне от дупката и да избяга. Отворът на шахтата зад арабина се бе смалил, а отпред имаше само непрогледен мрак.

— Направи я човекът, когото ти уби в Калифорния — продължи Мърсър, докато подготвяше „Мини“ и режещият диск се завъртя свободно около оста си. — Той я изпробваше тук, преди да отнемеш живота му. За твое съжаление не довършихме шахтата, защото решихме, че експериментът е успешен. Тунелът свършва на около метър и половина от другата страна на скалата.

Алам пребледня.

Мърсър включи хидравличните крака и се дръпна встрани. „Миникъртицата“ потегли напред. Режещото колело се въртеше с хиляда и петстотин оборота в минута. Когато не се налагаше да пробива скали, „Мини“ можеше да се движи с четири метра в минута с причудливата си клатушкаща се походка. След час щеше да стигне до Алам. Мърсър не можеше да си позволи да чака до края, затова програмира машината автоматично да се изключи, след като пробие петдесетте сантиметра до дъното на шахтата. След това се обърна и тръгна към джипа.

— Умри трудно, копеле.

Абу Алам, Бащата на болката, щеше да трепери от страх до последната възможна секунда в края на тунела, свит на кълбо до грапавия камък, преди „миникъртицата“ да стигне до него. Тялото му беше стрито на прах от режещия диск. Няколко дни по-късно, когато „Мини“ бе извадена от дупката, най-голямото парче, което намериха от тялото, можеше да се изцеди през тубичка за паста за зъби.

На връщане Мърсър качи трима от най-сериозно пострадалите пътници от катастрофиралия автобус. За живота им нямаше реална опасност. Закара ги в болницата във Валдиз, но тръгна, преди някой да го забави с други въпроси освен къде е станал инцидентът. Едва когато джипът влезе в пристанището за танкери, той си спомни какво бе казал Кериков на „Петромакс Омега“.

„Разрушаването на петролопровода е само единият зъб на трипосочна операция.“ Мърсър скоро щеше да разбере, че вторият зъб на плана на бившия агент на КГБ е по-остър и смъртоносен от първия.

Пристанище за танкери „Алиеска“

Мърсър се върна в сградата на оперативния център. Анди Линдстрьом беше в кабинета си и говореше по телефона. Пред бюрото му стояха двама работници. Тежките им работни облекла бяха изцапани с петрол. Анди видя, че Мърсър стои на прага, и му направи знак да влезе. Той изкрещя някаква заповед по телефона, прекъсна връзката, грабна другата слушалка и отново започна да издава заповеди. Веднага щом я остави на вилката, и двата телефона пак зазвъняха.

— Господи, това е пълно безумие — оплака се Линдстрьом и извика в слушалката: — Чакай малко.

Без да чака отговор, той затвори и запали цигара. Пепелникът беше пълен с изпушени до половината фасове. Другият телефон продължи да звъни. Анди посочи с горящия край на цигарата към двамата работници.

— Проверете помпена станция десет. Искам да знам какво е състоянието на петролопровода между нас и река Танана. Хората на обекта твърдят, че няма външни повреди, нито следи, че е пипан, но искам да бъда сигурен. Ако попаднете на замръзнала секция, незабавно изключете помпата и ми се обадете. Ще се опитам да изпрося още един реактивен нагревател от военновъздушните сили.

Двамата кимнаха и бързо излязоха.

— Мърсър, имам още по-голям проблем от тази бъркотия. Иди в залата за комуникации. Там ще ти кажат за какво става дума.

— Лягам си, Анди — равнодушно каза Мърсър.

— Нуждая се от теб. Без Майк Колинс нямам шеф на охраната. Чух, че някой е бил застрелян на главната порта преди един-два часа, местната полиция вдига шум за кораба на ПАПС, който е експлодирал в пристанището, а петролните компании вече настояват за преразглеждане на графика за доставките. Управителният съвет на „Алиеска“ настоява да ремонтирам петролопровода за три седмици, а аз още не знам какви точно са пораженията. По дяволите, от сутринта цената на суровия петрол се е повишила с три долара и по всичко личи, че скоро няма да спадне. Ще ми помогнеш, нали?

— Добре — примирено отвърна Мърсър и излезе от кабинета, като мислеше, че новият проблем на Анди Линдстрьом трябва да е друг от фронтовете на Кериков.

Комуникационният център беше малко помещение с вграден плот за няколко телефона с много линии, факс и телетипни машини, и два мощни предавателя. Пред тях седяха трима души, а четвърти говореше по телефона. Аги Джонсън стоеше до бюрото и пушеше. Тя изтича към Мърсър, когато го видя да влиза, и се притисна до него.

— Какво се случи? — попита Аги.

— Абу Алам е мъртъв. Не ти трябва да знаеш подробностите. Какво става тук?

— Танкер е бил превзет от терористи, но капитанът е избягал. В момента е на телефона. Смята, че корабът ще бъде потопен близо до Сиатъл.

— Друга операция на ПАПС?

— Мърсър, почти всички активисти на ПАПС бяха на борда, когато „Надежда“ експлодира — тъжно каза тя. — От организацията останаха само чиновниците и редовите членове, които ни използваха, за да станат известни.

— Съжалявам. Имаш право — засрамено отговори Мърсър. Довчера Аги бе вярвала в тях и в каузата им, а сутринта бе загубила много приятели и бившия си любовник. При дадените обстоятелства реакцията и беше много по-мека, отколкото можеше да се очаква. — Кериков трябва да е планирал инцидента с танкера с друга групировка. Как се казва капитанът? — обърна се той към жената на телефона.

— Лайл Хаузър.

— Потвърдена ли е самоличността му? Може да е някой откачен.

— Той използва протокола за автентичност. Хаузър е капитанът на супертанкера. — Тя не възрази, когато Мърсър взе телефона от ръката й.

— Капитан Хаузър, казвам се Филип Мърсър и в момента оглавявам охраната в „Алиеска“. Съжалявам, но трябва отново да разкажете какво се случи.

— Нямаме време за това — извика Лайл. — Онези психопати ще потопят кораба и разливът на петрол ще бъде колкото Голямото езеро.

— Къде се намирате?

— На остров Виктория, Британска Колумбия, в градче на име Порт Алис. Тук ме докара търговският риболовен траулер, който ме спаси.

— За Сиатъл ли пътуваше вашият танкер?

— Не, за Бога. Колко пъти трябва да повтарям? Бяхме се отправили към Лонг Бийч, когато първият ми помощник и група терористи, маскирани като работници, превзеха кораба. Успях да повредя моторите и може би да забавя похитителите с два дни. Това ги принуди да променят плановете си, затова вместо да потопят „Арктика“ в пристанището на Сан Франциско, те избраха Сиатъл.

— „Арктика“? Това не е ли плавателният съд на „Петромакс“? — попита Мърсър и Аги го погледна изпитателно, когато чу името на компанията на баща си.

— Да. Не. Беше. Корабът беше наскоро продаден, но в момента това не е важно — настоя Хаузър. — Трябва да ги спрем.

— Точно така, капитане. — Парчетата от мозайката започваха да се подреждат и да довеждат Мърсър до страшни изводи, за които не искаше да се замисля. — Трябва да се обадя на някои хора и после отново ще се свържа с вас. Но ви искам в Сиатъл, колкото е възможно по-скоро. Наемете самолет. Кажете ми номера на телефона си и изчакайте малко. Ще ви се обадя след десетина минути. — Мърсър се приготви да затвори, когато си спомни нещо важно. — Капитане, името на компанията, която е купила танкера ви, „Южно крайбрежно корабоплаване“ ли е?

— Да.

— Ей сега ще ви се обадя. — Мърсър прекъсна връзката и набра номера на мобилния телефон на Дик Хена.

Аги се приближи до него. На лицето и бе изписано безпокойство.

— Защо спомена „Петромакс“?

— Отвлечен е един от танкерите на баща ти.

— Но той ги продаде.

— Може би — каза Мърсър и се обърна, тъй като чу гласа на директора на ФБР. — Дик, обажда се Мърсър. Нямаме време за празни приказки. Вземи писалка и пиши. Искам да знам дали компания на име „Южно крайбрежно корабоплаване“ е подала план за полет с някой от служебните си самолети или от летището на Ванкувър, или от Британска Колумбия с дестинация някъде в Луизиана. В протока Пюджит има танкер, превзет от хора на Кериков, които ще искат бързо да се измъкнат оттам, след като го потопят. Освен това искам да уредиш войници от специалните части, за предпочитане „тюлени“, да бъдат в готовност в Сиатъл. Разполагаме само с няколко часа.

Хена се опита да го прекъсне, но Мърсър не му позволи.

— Не задавай въпроси, Дик. Просто го направи. Сигурно си чул какво се случи тук. Кериков ме предупреди, че акцията срещу петролопровода е само за отвличане на вниманието. Сиатъл ще се превърне в токсично сметище, ако не пристъпим към действие. Обади ми се с информацията за самолета. — Мърсър му каза номера, който бе залепен на телефона, и затвори.

— Какво става, Мърсър? — попита Аги и седна на стола до него.

Той забеляза, че се е изкъпала и е облякла широк джинсов гащеризон, закопчан на китките и глезените и и стегнат с тесен колан на тънката и талия.

— Кериков е мъртъв, но планът му все още е в действие. Каза ми, че разрушаването на петролопровода е само за заблуда. Имам чувството, че потапянето на танкера е поредното отклоняване на вниманието в погрешна посока, за да прикрие нещо още по-лошо.

— Какво? И какво общо има това с баща ми?

— Не знам каква е истинската цел на Кериков, нито какво е участието на баща ти, но се подготви, защото съм убеден, че е замесен.

— Но как е възможно? Той е в петролния бизнес. Разрушаването на петролопровода или потапянето на танкер е последното, което би искал, особено ако е негов.

— Може и да не повярваш, но танкерът, превзет от терористите, е същият, който е пренасял течния азот, използван за замразяването на петролопровода в Аляска. Подозирам, че баща ти се е забъркал още повече. Не забравяй, че ни държаха в плен на неговата петролна платформа, а не видях доказателства Кериков да я е превзел със сила.

Аги млъкна и се вглъби в себе си. Изглеждаше уязвима и крехка като порцелан.

Мърсър отмести поглед, давайки и възможност да размисли и да повярва в истината, и се обади в кантората на Дейвид Соулман в Маями, откъдето му казаха, че адвокатът си е отишъл вкъщи. Тъкмо се приготви да набере домашния номер на Соулман, когато телефонът пронизително иззвъня.

— Да, Дик, какво откри?

— „Южно крайбрежно корабоплаване“ имат договор за самолет под наем, „Гълфстрийм IV“. Вчера са подали план за полет от Ванкувър до Батън Руж. Самолетът вече е там. Снощи е пристигнал от…

— Сан Франциско — довърши изречението му Мърсър.

— Откъде знаеш, по дяволите?

— Там Кериков е възнамерявал да потопи танкера, но капитанът, който е успял да избяга, е повредил кораба. Действията му са принудили похитителите да променят плановете си и да вземат на прицел протока Пюджит вместо залива на Сан Франциско. Самолетът е чакал в Калифорния и после е бил преместен на север, към Ванкувър, когато танкерът не е могъл да стигне толкова далеч на юг.

— Какво знаеш за танкера?

— Не много. Ще трябва да попиташ бреговата охрана за подробностите, но с него е бил пренесен течният азот, който открих на „Джени IV“. Според един мой приятел танкерът е бил част от флотата на Макс Джонсън, но наскоро е бил продаден на малка компания на име „Южно крайбрежно корабоплаване“. Пълен е догоре със суров петрол и ако го взривят в протока Пюджит, случилото се в Аляска ще е петно мляко. Какво става с „тюлените“?

— Още не съм започнал да уреждам този въпрос. Не мога да ги поръчам като омлет в ресторант, за Бога.

— Не се дръж като бюрократ. Свържи се с адмирал Морисън и му кажи, че ти трябват. Обърни се към президента, ако се наложи. Той ти дължи достатъчно много услуги.

— Ще направя каквото мога — обеща Хена, изведнъж осъзнавайки неотложността на положението.

— Вероятно ще трябва да предприемем атаката срещу танкера от Виктория. Налага се да искаш разрешение от канадското правителство. Знам, че са ни съседи и така нататък, но стават много докачливи по въпроси за суверинитета като този.

— Вече помислих за това. Трябва да поддържаме връзка. Ти си най-близо до мястото на събитията. Ще останеш ли на телефона до края?

— Не. Отивам в протока Пюджит. Полетът дотам е около пет часа, но ако ще координирам нещата, трябва да бъда на мястото. Ще ти се обадя веднага, щом имам връзка.

— Добре — съгласи се Хена. — Това ли ще е последният удар на Кериков?

— Иска ми се да кажа да, но се съмнявам. — Мърсър затвори и после се свърза с Хаузър. — Капитане, обажда се Филип Мърсър. Уредихте ли си транспорт до Сиатъл?

— Да, наех хидроплан. Пилотът каза, че ще ме закара дотам за около два часа.

— Хубаво. Но трябва да отидете в град Виктория. Там ще чака лодка, която ще вземе терористите от танкера.

— Сигурен ли сте?

— „Южно крайбрежно корабоплаване“ имат самолет във Ванкувър, който ще върне хората им в Луизиана. След като потопят танкера, те ще искат да се изтеглят от района колкото е възможно по-бързо. Гледам картата на стената срещу мен и най-бързият начин е с лодка от „Арктика“ до Виктория, а после с хеликоптер до Ванкувър и оттам вече ще бъдат свободни.

Хаузър не намери грешка в логиката му.

— Добре, а след това?

— След минута ще тръгна от Валдиз, но вие ще пристигнете във Виктория около три часа преди мен. Чакайте на главния терминал на летището. Ще ви позвъня на пейджъра, когато имам новини за вас. — Докато говореше с Хаузър, Мърсър прошепна на един от служителите да доведе Анди Линдстрьом. — Разказах на директора на ФБР какво се е случило. Нещата са задействани, капитане. Не се тревожете, те няма да сторят нищо лошо на кораба ви, ако успея да им попреча.

— Не се безпокоя за кораба, а за протока Пюджит. Мърсър се приготви да набере друг номер, но Аги го сграбчи за китката.

— Какво правиш? Не можеш да отидеш във Ванкувър.

— Трябва да отида — настоя той. Знаеше, че тя няма да го разбере.

— Капнал си от умора. Вече направи достатъчно. Нека някой друг да свърши това.

— Мислиш ли, че не го искам? Но аз съм такъв и винаги постъпвам така. Когато хората казват: „Нека някой друг да го направи“, усещам, че аз съм този друг, Аги.

— Не носиш отговорност за света.

— Имаш право, но поне мога да сторя нещо малко. — Повече от всичко друго Мърсър искаше да се измъкне от тази бъркотия, да замине някъде далеч заедно с Аги и да забрави всичко. За миг изпита желание да бъде един от онези, които сляпо вярват, че други могат да оправят нещата в света. Мърсър заговори уморено и примирено. — Трябва да се погрижа за тази история и да видя края й, Аги.

Тя го обичаше заради всеотдайността му, но осъзна, че колкото и да бъде споделена любовта и един ден, Мърсър няма да бъде с нея. В живота му винаги щеше да има нещо друго, някакво предизвикателство или криза, която щеше да го съблазни като чужда жена. Макар че не желаеше да притежава мъжа на мечтите си, Аги разбра, че иска повече, отколкото той може да и даде. А ако Мърсър се превърнеше в онова, което тя искаше, промяната щеше да означава, че той вече не е човекът, в когото се е влюбила. Дилемата и беше „параграф 22“, чието единствено решение беше да сложи край веднага, преди да бъде наранена повече от сега. Мисълта да прекрати връзката им, преди още да е започнала, създаде болезнена празнота в душата й, която имаше чувството, че никога няма да се запълни.

— Разбирам — излъга тя.

— Когато всичко свърши, искам да… Искам да кажа, че ако ти и аз… Мисля, че разбираш какво имам предвид. Ще поддържаме връзка.

— Разбира се. — Чувствата и бяха толкова объркани, че не можеше да го погледне в очите. Аги обаче се овладя, но когато се обърна, за да му каже, че повече не иска да го вижда, той бе изчезнал.

Мърсър и Анди Линдстрьом се срещнаха пред кабинета на директора на оперативния център.

— Трябва ми самолет, за да ме закара до Виктория, Британска Колумбия, колкото е възможно по-бързо — без предисловия заяви Мърсър.

— Какво се случи?

— Доколкото разбирам, Кериков е планирал да разруши петролопровода, а после хората му да потопят супертанкер в крайбрежните води на Сан Франциско. Капитанът на танкера го е повредил, така че плавателният съд няма да стигне толкова далеч на юг. В момента терористите са готови да го потопят в протока Пюджит. Това е вторият фронт на Кериков. От самото начало намеренията му са били да спре потока на петрол от залива Прудо и после да направи невъзможно транспортирането му покрай Западното крайбрежие. След инцидента с „Ексон Валдиз“ потъването на танкер в протока Пюджит завинаги ще сложи край на движението на суров петрол към Калифорния. Агенцията за опазване на околната среда и природозащитните организации няма да го позволят. Дори да успееш да ремонтираш петролопровода, петролът няма да има къде да отиде. Разрушаването на линията и потапянето на танкера вървят ръка за ръка, за да блокират най-новия и потенциално най-големия вътрешен източник на петрол на Америка. Анди Линдстрьом кимна.

— Но какъв е резултатът? Каква е крайната целта на Кериков?

— Той е мъртъв и нямаме представа какво е искал да направи — призна Мърсър. Можем само да отбием тактическите му атаки и да се надяваме, че окончателната стратегия ще се изясни, когато успеем. Имаш ли самолет?

— Да, разбира се. И имаш късмет, защото е тук, във Валдиз. Обикновено го държат в Анкъридж.

— Обади се на летището и им кажи да го подготвят за полет до международното летище във Ванкувър. Да ми вземат и храна. Не помня откога не съм ял. — Мърсър се обърна и тръгна към вратата.

— Какво мислиш да правиш?

Мърсър спря на прага и погледна Линдстрьом.

— Щом измисля план, ти ще си първият, на когото ще го кажа.

Трийсет минути по-късно един от служебните самолети на „Алиеска“, наскоро купен „Ситейшън“, излетя от пистата и зави на юг, към Сиатъл и Ванкувър. Мърсър бе успял да си вземе дрехи от хотела и някои други неща, включително пистолета на Иван Кериков. Не знаеше колко време ще отсъства и каза на камериерката да запази останалия му багаж и да освободи стаята му. Някой в „Алиеска“ щеше да се погрижи за взетия под наем джип.

Облегна се на меката кожена седалка на самолета и се замисли за въпроса, който му бе дал задал Анди Линдстрьом. За окончателната цел на Иван Кериков. Какво можеше да бъде толкова голямо, че руснакът да реши да разруши петролопровода в Аляска и да потопи танкер само за да отклони вниманието от същинските си намерения? Кериков искаше нещо друго, очевидно свързано с петрола, което да наложи на Съединените щати да спрат използването на собствените си ресурси.

Отговорът беше толкова очевиден, та Мърсър се прокле, че не го е прозрял по-рано. Той приписа пропуска си на умората и протегна ръка към телефона. В Аляска беше единайсет сутринта, а във Вашингтон — шестнайсет. Мърсър рискува, набра домашния си номер и след три позвънявания се приготви да се откаже.

— Ало. — Гласът на Хари Уайт прозвуча така, сякаш гласните му струни бяха посипани с шкурка.

— Какво правиш в дома ми, по дяволите? Пиеш моя алкохол, след като наскоро открадна няколко кашона от хотел „Уилард“?

— Дребосъка ми взима четири долара за чаша безалкохолно. Освен това твоите бисквити са по-пресни.

— Надявам се, че имаш огромна застраховка „Живот“ и аз съм облагодетелстваното лице, стар негоднико.

— Странно, и аз си мисля същото за теб.

— По безжичния телефон ли говориш?

— Да. Защо?

— Слез в кабинета ми. Искам да направиш нещо за мен.

Дейвид Соулман бе казал, че „Петромакс“ са продали други два танкера на „Южно крайбрежно корабоплаване“ и единият е близо до Япония, а другият в крайбрежните води на Обединените арабски емирства.

— В кабинета ти съм — най-после съобщи Хари, след като слезе по скърцащите стълби от домашния бар на Мърсър.

— Добре. Включи компютъра и прегледай менюто, докато стигнеш до електронния бележник.

Мърсър изчака няколко минути, като слушаше как Хари ругае, докато се суети с мощния компютър.

— Мамка му. Как да го направя? — възмутено попита Хари.

— Използвай мишката.

— Не това. Как да включа компютъра?

— Добре, Хари, днес е първият ти урок по модерни технологии. Отзад, вдясно от кабелите, има малък бутон. Намери ли го? Хайде, Хари — подкани го Мърсър, докато разсъждаваше „Петрол.“ Петромакс „Близкият изток.“

— По дяволите. Ще извадя старата пишеща машина, която държиш в килера. Умея да работя с нея.

— Не е същото, Хари. Трябва ми компютърът. — На връщане от мястото на експеримента с „миникъртицата“ Мърсър бе чул по радиото, че в Лондон е бил нападнат дипломат от ОАЕ. Имаше ли връзка това с плановете на Кериков? Вероятно.

— Добре, добре. Готово, включих го. Телевизорът на квадратната кутия светна като неонова реклама на бар със стриптийз.

— Браво. Виждаш ли сивия пакет цигари на бюрото? Нарича се мишка. Помръднеш ли я, ще раздвижи малката стрелка на екрана на телевизора.

— Да ме вземат дяволите, наистина. — Хари беше доволен от постижението си. — Хей, какъв хубав щрих.

— Кое? — уплашено попита Мърсър.

— Автоматичният поднос за питиета, който излиза под телевизора. Високите ти чаши се вместват идеално.

След секунда Мърсър се досети какво има предвид Хари.

— Не, това е подносът за компактдискове, а не за питиета. Обединените арабски емирства. Малцина американци бяха чували за тази държава. Биха ли забелязали, ако там неочаквано бъдеше извършен преврат? Стига цената на петрола да останеше стабилна, Мърсър знаеше, че отговорът е не. След още пет минути инструкции Мърсър насочи Хари Уайт към електронния бележник. Старецът се радваше като дете всеки път, когато компютърът изпълнеше командите му.

— Това чудо е страхотно. Трябва да си купя компютър — повтаряше той.

— А сега ми трябват справки от географската директория. Щракни два пъти върху малката карта на света и когато картата се уголеми, отново щракни два пъти на Близкия изток.

— Готово. Божичко, вече съм хакер.

— Ще станеш, когато престанеш да кашляш сутрин, докато шейсетте години пушене излизат през белите ти дробове.

— Страхотно е да се разговаря с теб, Мърсър. А сега, трябва да тръгвам. Дребосъка е отворил.

— Много смешно. Там има име, което не си спомням, но човекът е геолог по петрола и работи в Обединените арабски емирства. Прегледай списъка и ми прочети всяко име, след което е написано ОАЕ.

Хари прочете имената. Мърсър не познаваше много от тях, а за други знаеше, че вече не работят в Персийския залив. Не беше допълвал електронния си бележник от две години и този пропуск му загуби ценно време.

— Чакай. Я повтори последното име.

— Джим Гибсън.

— Това е той — победоносно заяви Мърсър, като си спомни едрия червендалест мъж от Тексас и месинговия телескоп, който навсякъде носеше със себе си, където и да отидеше. Бяха се запознали в Нигерия преди години, когато работеха за увеличаването на износа на природните ресурси на държавата в Западна Африка. Гибсън беше специалист по петрола, а Мърсър проучваше перспективно диамантено поле в централната част на страната. Тогава бяха двама от неколцината американци в Нигерия и изпиваха по няколко питиета, когато бяха в Лагос. Гибсън използваше телескопа си, за да шпионира девойките в селото, докато се къпеха в потока близо до мястото, където заедно с Мърсър пробиваха дупки. Той се хвалеше, че може да забележи красиво момиче дори на луната. — Кажи ми номера и много ти благодаря. Длъжник съм ти.

— Няма за какво. И без това те излъгах. Имам „Джак Даниълс“ вкъщи, но пия твоя „Джим Бийм“.

— Ти си истински приятел, Хари — иронично отбеляза Мърсър.

В Обединените арабски емирства беше полунощ, затова Мърсър остави съобщение на телефонния секретар на Гибсън в министерството на петрола и каза номера на полета, с който пътуваше, в случай че Джим отиде на работа рано. Накрая добави, че сутринта ще му се обади отново.

Полетът продължи пет часа. Мърсър си позволи да поспи само три и използва останалото време да организира контраудар срещу „Южен кръст“. Дрямката го освежи малко, но не достатъчно, за да работи с пълните си възможности. Преди да се приземят, Мърсър се обади във Вашингтон, във Виктория, Британска Колумбия, където капитан Хаузър чакаше, и на Анди Линдстрьом във Валдиз, който мъдро бе прехвърлил отговорността по оценяването на щетите, нанесени на петролопровода, на един от подчинените си. Разговорът с Дейвид Соулман продължи близо половин час, но си заслужаваше всяка минута. Проучването на адвоката хвърли сянка върху плана на Мърсър, но той нямаше друг избор и не можеше да се откаже.

Всичко беше уредено, когато самолетът кацна във Виктория. Капитан Хаузър бе взел кола под наем, за да отидат с Мърсър на пристанището, където екип на „тюлените“ от военноморската база в Бремертън, Вашингтон, чакаше в готовност. Директорът на ФБР бе казал, че ще се възползва от всяка дължима му услуга, за да убеди президента да даде разрешение за използването на екипа.

— Уведомени ли са канадските власти? — Мърсър все още говореше по телефона, докато самолетът се движеше към главния авиационен хангар.

— Радвай се, че успях да уведомя нашите власти. Политиците помнят като петгодишни деца и могат да се съсредоточат за не повече от петнайсет минути. Ще отнеме повече време, докато се уточним с канадците. Те се придържат към принципите, но искат да изпратят на мястото техните специални сили. Съгласиха се „тюлените“ да извършат атаката, но техните хора трябва да бъдат там като подкрепления.

— Дик, капитан Хаузър подозира, че терористите чакат прилива и после ще излеят петрола в пролива Хуан де Фука.

Според един човек, с когото Хаузър е разговарял тук, във Виктория, приливът започва след трийсет минути. Трябва да отидем на брега, независимо дали канадците ще дойдат. Това е една от ситуациите, в които искаш прошка, а не позволение.

— Не мога да ти разреша да направиш това, Мърсър. Има международни съображения.

— Не разбираш. Не искам благословията ти, а само ти казвам, че отивам — заяви Мърсър и затвори.

Пилотът изключи двигателите и един от наземните работници отвори външния люк. До него стоеше митничар.

— Добре дошли в Канада. Имате ли нещо за деклариране?

— Да, един спешен случай — отговори Мърсър, слизайки от самолета.

Лайл Хаузър чакаше до форда на паркинга пред главната авиационна сграда. Беше в рибарски работни дрехи и гумени ботуши. Взетите назаем дрехи бяха чисти, но лицето му беше небръснато и изнурено.

— Ако можех да се видя в огледалото, обзалагам се, че изглеждам зле като теб.

— Толкова ли зле изглеждам? — отвърна Мърсър и мигновено спечели сърцето на капитана. — Готови ли сме?

— Чаках само теб. Обадиха ми се от военноморските сили. Те са на пристанището с щурмова лодка.

— Разказа ли им за хората, които превзеха кораба ти? Колко са? Какви оръжия имат? Такива неща?

— Описах ги, доколкото можах. Знам, че главният инженер ми помогна да избягам — отговори Лайл Хаузър, седна зад волана на форда и включи двигателя. — Командирът на „тюлените“ ми каза, че са обучени за подобни атаки и имали боен план.

— Ще видим — съгласи се Мърсър с невъодушевената му преценка.

Разстоянието от летището до пристанището на Виктория по Бланшард Стрийт беше само петнайсет километра. Мърсър и Хаузър мълчаха през цялото пътуване. Не изпитваха желание да обсъждат последиците, ако не успееха.

Небето беше синьо. Мяркаха се само няколко рехави облачета. Въздухът беше резлив, но слънцето затопляше всичко и есенният ден приличаше на пролетен. Ако суровият петрол се разлееше, въздухът щеше да се превърне в отрова, въглеводородите щяха да загреят атмосферата толкова много, че дори краткотрайно облъчване би означавало обгорени бели дробове и реална заплаха от рак.

Петимата „тюлени“ бяха незабележими като бутилка уиски на събиране на „Анонимни алкохолици“, докато седяха в щурмовата лодка. Бяха си сложили бронирани жилетки. Черните им дрехи се сливаха с лодката, но изглеждаха нелепо на фона на облечената в пъстроцветни ризи и якета тълпа, която ги зяпаше така, сякаш бяха животни в зоологическа градина. Зловещата на вид лодка, опасана с гумени пояси и задвижвана с два външни мотора, приличаше на грозно пате в сравнение с красивите яхти около нея.

— Господи — възкликна Мърсър. — Проклетият цирк е дошъл в града.

Двамата с Хаузър бързо закрачиха по доковете, като се молеха да стигнат до лодката, преди началникът на пристанището да я забележи и да реши да разбере какво става.

— Не мога да повярвам, че местната жандармерия не ги е разкарала.

— Лейтенант Кръчфийлд? — извика Лайл. — Аз съм капитан Хаузър, а това е доктор Мърсър.

Двамата побързаха да скочат в лодката. Мърсър се ръкува с младия лейтенант и му заповяда да тръгват.

Лицето на Кръчфийлд беше гладко като на бебе. Очите му бяха сини, а носът толкова чип, че ноздрите приличаха на дула на двуцевка. Той нямаше суровия вид на командосите от екипа си и изглеждаше нетърпелив.

— Доктор Мърсър — изкрещя Кръчфийлд, за да надвика бръмченето на двигателите. Лодката вече се носеше по вълните с осемдесет километра в час. — Чух какво сте направили миналата година в Хавай с друг от нашите екипи, и трябва да кажа, че за мен е удоволствие да се запозная с вас.

Мърсър не реагира на комплимента и лейтенантът продължи:

— Извадихме късмет, че бяхме във Вашингтон, когато ни се обадиха.

— Само един от „тюлените“ оцеля в Хавай, лейтенант. На ваше място бих сдържал въодушевлението си, докато всичко свърши — мрачно каза Мърсър. — На какво разстояние е „Южен кръст“?

— Според информацията от сателита корабът се намира на около шейсет километра по-нататък в пролива. Ще бъдем там за петдесет минути.

— Не, няма да се приближаваме до онзи смъртоносен капан. Ще ни взривят веднага щом ни забележат. Имате ли цивилни дрехи, някаква маскировка?

— Не. Казаха ни, че това ще бъде пряка атака и не се нуждаем от такива неща. — На Кръчфийлд не му хареса, че поставят под съмнение тактиката му.

— И това ми било дискретност — отбеляза Хаузър, Планът на Мърсър беше да превземат плавателния съд, който трябваше да вземе Джоана Ригс и терористите, и с него да се приближат до танкера. Но пресрещането, без да бъдат забелязани, щеше да бъде трудно, като се имаше предвид очебийността на щурмовата лодка на „тюлените“ и фактът, че все още не знаеха кой от стотиците плавателни съдове в пролива е изпратен да вземе похитителите. Без тази важна информация Мърсър и останалите можеше да се приберат вкъщи и да гледат по телевизията най-страшната катастрофа в околната среда в историята на Америка.

— Какви средства за комуникации има на борда?

— Само това. — Младият командос показа малък портативен радиопредавател с къса антена.

— Какво е това, по дяволите?

— Дяволска риба, тук е Кален капитан. Отговори. Край. — Кръчфийлд подаде предавателя на Мърсър. — Сега сте във връзка с щурмовата подводница „Талахаси“, която е на дванайсет метра под нас и ще ни придружи до танкера. Няма да намерите по-добър комуникационен център от техния, докторе. Атомната подводница е същински ловец… След като преди няколко часа бяха вдигнати под тревога, те подслушват морските канали в района, вкарват информацията от всички разговори в компютъра си и изготвят карта на маршрута на всеки кораб в протока Пюджит. Командирът ми каза, че адмирал Морисън от Главното командване смята, че ще оцените помощта. Изглежда е ваш почитател.

— Дяволска риба слуша — чу се глас от радиопредавателя в ръката на Мърсър.

Мърсър беше изумен от присъствието на подводницата и от доверието в него от страна на председателя на съвета на началник-щабовете, но не го показа с нищо. Беше изцяло съсредоточен върху предстоящата мисия.

— Дяволска риба, търсим плавателен съд, който е напуснал Виктория преди час и се движи към „Южен кръст“. Би трябвало поне веднъж да се е свързал с танкера и да сте засекли кратко съобщение. Ключовата дума, която ми трябва, е „Арктика“. Имате ли нещо с подобно описание?

— Изчакай, Кален капитан — каза подводничарят и след минута се обади отново. — Потвърждаваме. Лодка с две витла, движеща се със скорост двайсет възела, е напуснала Виктория преди четирийсет и седем минути. Засечено е едно съобщение до танкера. Гласи следното: „Арктика, тук е Спасител. На път сме. Разчетено време за пристигане 14,20 часа. Потвърдете.“ Танкерът е отговорил: „Прието.“ Това е всичко. Сонарът показва, че мишената е дълга единайсет метра и широка три и половина. Предполагаме, че е рибарска лодка или моторница. Край.

— Прието, Дяволска риба. Край. — Мърсър върна предавателя на Кръчфийлд. — Ще бъде напечено. Трябва да превземем лодката, преди да я видят от танкера. Инак нямаме шанс.

— Как разбра, че отново са го прекръстили на „Арктика“? — попита Хаузър. — Името му беше „Южен кръст“, когато го напуснах.

— Имам добър адвокат — без да обяснява, отговори Мърсър и после се обърна към лейтенанта: — Това ли е максималната ви скорост?

— Не, по дяволите — ухили се Кръчфийлд и кормчията подаде пълна тяга на моторите. Вятърът свистеше край тях, докато се движеха със скорост сто километра в час.

Мърсър разказа на Хаузър какво се е случило с петролопровода в Аляска и за Иван Кериков.

— Втората част на плана му е да потопи танкер в американски води и да замърси крайбрежието на разстояние стотици километри. Макс Джонсън е бил замесен от самото начало и е използвал един от танкерите си, за да пренася течния азот. Знаел е, че танкерът ще бъде потопен, и за да не плати няколко милиарда долара за почистването, тихомълком е продал флотилията си, включително „Арктика“, като се е погрижил ключовите фигури като онази Джоана Ригс, за която ти ми разказа, да останат на борда.

— Точно така. „Петромакс Пасифика“ е трябвало да бъде преименуван на „Южно гостоприемство“, а новото име на „Арабия“ е „Южен акцент“ — заяви Хаузър.

— Ти си бил избран, тъй като бившият капитан, друг конспиратор, убеден съм, е бил ранен и се е наложило да бъде заменен. Не се обиждай, но те са искали капитан на пенсионна възраст, който от няколко години не е плавал в морето. Така е щяло да бъде по-лесно да ти припишат „нещастния случай“, след като те убият.

— Нещо не се връзва. Щом Макс Джонсън е продал танкерите си, защо корабът пак се нарича „Петромакс Арктика“, а не „Южен кръст“?

— Защото според Дейвид Соулман, моят приятел адвокат, рано тази сутрин продажбата на корабите на „Петромакс“ на „Южно крайбрежно корабоплаване“ е била анулирана. Танкерите отново са собственост на Джонсън. И отговорността за разлива на двеста хиляди тона петрол ще бъде негова.

— Не разбирам. — Хаузър гледаше недоумяващо Мърсър.

— Кериков е осигурил парите за „Южно крайбрежно корабоплаване“ и от самото начало е възнамерявал да измами Макс Джонсън. Нужни са му били танкерът и петролната платформа на Макс, но не го е искал за партньор. Има и още нещо, в което Кериков не е искал Макс да участва. Отвлякъл е дъщеря му, за да бъде сигурен, че Джонсън няма да разкрие тази част на заговора. Макс ще бъде обвинен за замърсяването на водите и няма да пророни дума за съучастничеството си — отговори Мърсър и после млъкна.

Беше му необходимо време, за да се подготви за атаката. Ако всичко вървеше по плана, командосите лесно щяха да превземат лодката за бягство и след това да я използват за прикритие, за да се качат на танкера. Хаузър бе казал, че терористите са малцина, а „тюлените“ бяха най-добрите войници от специалните части в света. Както предполагаше името им, те се чувстваха удобно и на сушата, и във водата. Според Кръчфийлд превземането на кораби беше техният занаят.

От друга страна, Мърсър не беше в състояние да участва в операцията. Той бе преживял много и силите му бяха на изчерпване. Цялото тяло го болеше и му се виеше свят. Не хранеше илюзии, че ще оцелее в евентуална престрелка. Реакциите му бяха забавени, рефлексите — притъпени от изтощение. Едва след няколко секунди Мърсър усети, че Кръчфийлд го тупа по рамото.

— Съобщение от Дяволска риба — извика лейтенантът в ухото му. — Сонарът им показва, че сме на осем километра зад мишената и на около дванайсет от танкера. Както ти каза, ще бъде напечено.

— Какъв е планът ти?

— Ще се приближим до тях и ще открием огън. В същото време двама от моите хора ще скочат в лодката им.

— Ами, ако не улучите никого с първата канонада и те успеят да предупредят „Арктика“ по предавателя?

Кръчфийлд се ухили. Задачата наистина му харесваше.

— По моя команда „Талахаси“ ще заглуши всички радиопредавания в радиус от осемдесет километра. В продължение на няколко минути ще има доста разгневени диско джокери.

Проливът Хуан де Фука беше широк и приличаше на езеро. От двете му страни имаше гори и високи скали. В друго време и при други обстоятелства Мърсър би изпитал удоволствие от пътуването. Той мрачно стисна зъби и се вторачи във водите пред тях, надявайки се да забележи издайническата диря на лодката на терористите. Мърсър бе взел деветмилиметрови патрони от единия командос и зареди пистолета на Кериков.

— Там! — извика Хаузър. Обучените му очи откриха лодката в далечината по-бързо от тези на по-младите мъже. Той имаше много по-голям интерес да спаси „Петромакс Арктика“ или „Южен кръст“. За командосите това беше поредната напечена мисия, но за него — личен въпрос. Лайл Хаузър беше капитанът на танкера.

От разстояние лодката беше само белезникава точка върху сивата вода, а дирята зад нея — призрачна. Танкерът все още не се виждаше. Хората на плавателния съд за бягство не можеха да ги забележат. Черният корпус на лодката на „тюлените“ се губеше между вълните. Необикновените и очертания я правеха незабележима на повече от петстотин метра, но Кръчфийлд не искаше да рискува. Той доближи предавателя до устата си.

— Дяволска риба, тук е Кален капитан. Време е за затъмнение. Повтарям, време е за затъмнение. Дайте ни седем минути, подслушвайте, и ако няма контакт, заглушавайте отново, докато чуете как проклетият танкер експлодира. На този етап преминете на състояние „Браво“.

— Какво е състояние „Браво“? — попита Мърсър.

— „Талахаси“ излиза на повърхността, изстрелва към танкера торпедо и разбира дали онези тъпаци са готови да умрат за каузата си.

Мърсър нямаше желание да изтъква, че торпилирането на танкера ще свърши работата на терористите, но не можа да се сдържи.

— Не ми казвай, ако имате състояние „Чарли“. Не искам да знам.

— Лейтенант, хрумна ми идея — каза Хаузър точно преди да ги забележат от лодката за бягство. Той я обясни само за минута и всички се съгласиха.

Те се приближиха до порещата вълните моторница с потъмнял от годините в Северния ледовит океан корпус. Горните и части бяха очукани от прословутите летни дъждове в региона. Лодката изглеждаше амортизирана и не беше учудващо, че двайсетте възела, с които се движеше, бяха максималната скорост, която можеше да набере. Терористите нямаха достатъчно време за подготовка, докато пътуваха от Сан Франциско, и бяха натъпкали набързо в шкафа за провизии собственика на плавателния съд. Съдържанието на черепа му бе изпръскало стените от фибростъкло. Похитителите на моторницата, екипът, долетял от Ванкувър със служебния самолет на „Южно крайбрежно корабоплаване“, за да помогне на Джоана Ригс, не искаха да поемат риска да ги свържат с потопяването на супертанкера.

Лодката на „тюлените“ измина разстоянието до моторницата толкова бързо, че командосите трябваше да се разтичат, за да заемат позиции. Те приклекнаха зад планшира. Това не им осигуряваше прикритие, ако отвърнеха на огъня им, но бяха невидими, докато лодката им се врязваше в дирята след моторницата. Двата плавателни съда скоро се изравниха. Капитан Лайл Хаузър стоеше на щурвала заедно с Мърсър. Двамата изглеждаха спокойни в цивилните си дрехи. Хаузър бавно намали тягата и лодките заплаваха с една и съща скорост. Деляха ги само няколко метра.

Тримата мъже на крилото на мостика се стреснаха, когато видяха черната лодка до тях. За да разсеят опасенията им, Мърсър и Хаузър започнаха да махат въодушевено и се усмихнаха, сякаш бяха излезли в морето да се разходят за удоволствие.

— Какво е положението? — попита Кръчфийлд, който бе клекнал зад Мърсър и държеше картечен пистолет.

— Виждам трима мъже на мостика — отговори Мърсър с крайчеца на устата, без да престава да се усмихва. — Мисля, че са араби. Не забелязвам оръжия, но всички са в дълги шлифери, под които може да крият всичко. Изглежда, има най-малко още един в кабината долу. Съзирам движение в едно от прозорчетата. Не мога да разбера дали човекът има оръжие.

— Качваме се след трийсет секунди — каза Кръчфийлд на екипа си. — Капитан Хаузър, дайте напред още пет-шест метра и когато извикам, доближете ни до тях.

Лайл подаде тяга и лодката на „тюлените“ изпревари моторницата. Мърсър махна отново, но не получи отговор.

Командосите подбраха с невероятна точност подходящия момент. Кръчфийлд все още не бе извикал, когато кормчията избута Хаузър от мостика и угаси моторите. Лодката отново се изравни със старата моторница. Тримата араби на палубата се обърнаха едновременно, когато започнаха да изпреварват странната лодка. Но когато се усъмниха, че нещо не е наред, над планшира се появиха трима командоси и откриха огън, а Кръчфийлд и друг морски пехотинец прескочиха малкото пространство между двата плавателни съда.

Картечните пистолети „Хеклер и Кох“ на „тюлените“ виеха като циркуляри, изстреляха в моторницата стотина куршума само за няколко секунди разпръснаха парчета фибростъкло и дърво и Надупчиха тримата мъже пред контролните уреди. От каютата отвърна отличителното тракане на автомат „АК — 47“. Произведеното в Русия оръжие улучи партньора на Кръчфийлд, докато скачаше на моторницата. Куршумите не пробиха кевларената му жилетка, но хидростатичният шок го подхвърли в празното пространство между двата плавателни съда и тялото му изчезна в облаците от кордит, които изпълниха въздуха. Той падна във водата, но никой не чу вика му, докато престрелката продължаваше.

Следващата канонада на командосите проби назъбена дупка в корпуса около страничния отвор, откъдето бяха дошли изстрелите. Звуците на стрелбата с автоматично оръжие бяха пронизани от кратък вик и изведнъж всичко свърши. Кръчфийлд бе застанал гордо до контролното табло, нагазил до глезените в кръв и разкъсани трупове. Той изключи двигателите в същия миг, когато кормчията от екипа му намали скоростта на щурмовата лодка. Двата плавателни съда започнаха да се движат бавно. Ехото на сражението заглъхна.

Мърсър скочи на моторницата, чието име беше „Щастлив час“. Последваха го Хаузър и другите двама командоси. Очите им блестяха от бойна страст, а дулата на оръжията им още бяха горещи. Кормчията отдалечи щурмовата лодка от „Щастлив час“ и описа малка дъга в пролива, за да вземе падналия им другар. Докато Кръчфийлд преместваше труповете на единия борд на пленената моторница, двамата му колеги слязоха по тясната стълба в каютата долу. Когато лейтенантът приключи, те отново се върнаха на мостика. Единият командос, нисък и набит латиноамериканец с избит зъб, бършеше ножа си с кърпа за хранене, която бе взел от камбуза.

— Бяха двама, шефе — небрежно съобщи той и пъхна ножа в калъфа на бойния си колан.

— По дяволите — възкликна Кръчфийлд и се обърна.

На моторницата имаше петима терористи. Единият „тюлен“ беше във водата, друг бе отишъл да го вземе и на „Щастлив час“ бяха останали само трима.

Мърсър прочете мислите му и заговори, преди лейтенантът да направи нещо прибързано.

— Нямаме време да ги чакаме. Джоана Ригс очаква моторницата след няколко минути. Не трябва да предизвикваме подозренията й, като закъснеем. Изпратили са петима мъже да я вземат. И ние сме петима, заедно с Хаузър и мен.

— Доктор Мърсър, ние сме обучени за подобен вид нахлуване. Затова ни плащат. Разбирам защо вие и капитан Хаузър сте тук, но не мога да ви разреша да се качите на борда на „Арктика“, докато не го обезопасим.

— Нямаме време да спорим, лейтенант. Да тръгваме. Ще обсъдим въпроса по пътя, но каквото и да стане, не можем да чакаме твоите хора. — Мърсър знаеше, че Кръчфийлд няма друг избор, освен да му позволи да отиде с него. Щеше да му трябва още огнева мощ.

— Мърсър, Джоана Ригс ще ме познае веднага — изтъкна Лайл. — Ще бъда по-скоро в тежест, отколкото в помощ.

— Знам. Помислих за това. Ти ще се качиш на борда пет минути след нас. Дотогава ние ще сме обезопасили зоната около стълбата за борда. Повярвай, ще имаме нужда от теб, ако Ригс вече е започнала да потапя кораба. Аз не разбирам от танкери.

— Но нали каза, че работиш за „Алиеска“?

— Не. Просто направих услуга на Анди Линдстрьом, шефа на оперативния център, и заместих шефа на охраната.

— По дяволите. Загазихме — прошепна Хаузър.

— И още как. — Мърсър се вторачи в намиращия се на по-малко от километър пред тях „Петромакс Арктика“, спрял край северния бряг на широкия петнайсет километра пролив Хуан де Фука.

Невероятните му размери предизвикаха страхопочитание, но Мърсър не можа да се отърси от мисълта, че танкерът прилича на обречен кораб.

На борда на „Петромакс Арктика“, пролив Хуан де Фука, Британска Колумбия

С разрастването на градовете Сиатъл и Ванкувър през осемдесетте и деветдесетте години на XX век, дължащо се на притока на имигранти от Азия и на компаниите за различни технологии, които изникваха във всеки гараж и мазе, бяха положени много усилия девственият Северозападен Тих океан да остане колкото е възможно по-чист. За разлика от мегаполиса, простиращ се от Бостън до Вашингтон, който безвъзвратно бе замърсен от строителството в продължение на двеста години, в околностите на протока Пюджит все още имаше красиви гори, планини и бистри, студени потоци, където рибарите си изкарваха прехраната, а спортистите тренираха. Дивата природа процъфтяваше, особено в самия проток, който бе обитаван от всякакви животински видове — от величествени китове до игриви видри. Сиатъл се славеше с гнездата си от раци, а в горите живееха сърни, бобри и десетки други животни. За всички, освен за най-яростните природозащитници, районът беше образец за продуктивната хармония между екологията и индустрията. „Петромакс Арктика“ се намираше там, където морето минаваше между остров Виктория и континента. Трюмовете му бяха натежали от двеста хиляди тона петрол и перилата сякаш бяха само на няколко метра от вълните. Танкерите не бяха необичайна гледка в пролива, макар „Арктика“ да поразяваше с размерите си. Но по-обезпокоителна от присъствието му беше тънката струйка пушек, която се виеше от правоъгълния му комин. Двигателите му работеха на ниски обороти, колкото да се съпротивляват на прилива.

Изминалият четвърт век изобилства с разкази за инциденти със супертанкери — „Ексон Валдиз“, „Амако Кадиз“ и най-известният „Тори Каньон“. Множество гигантски плавателни съдове са изчезнали по време на буря или са се разбили в катастрофа, или поради механична повреда. Само за един месец през 1969 година са изчезнали или сериозно са пострадали три танкера с тегло над двеста хиляди тона и за тези инциденти знаят малцина извън петролната индустрия. Причините за катастрофите са различни. Рядко една-единствена повреда може да потопи тези огромни чудовища. За потъването на супертанкерите са необходими много фактори — от климатичните условия до елементарна човешка грешка. Никоя от мерките за сигурност обаче не можеше да предотврати катастрофата, която скоро щеше да се случи във водите на протока Пюджит.

Според плана на Иван Кериков танкерът трябваше да бъде потопен скоро след анулирането на продажбата му на „Южно крайбрежно корабоплаване“. Тъй като повреденият кораб не можеше да стигне чак до Сан Франциско, сделката беше отменена преди няколко дни — дребен детайл, който съвсем леко промени планирания резултат на операцията. Храбростта на капитан Хаузър само премести мишената край Сиатъл. Макар и не толкова уязвима като в Сан Франциско, екосистемата там също беше крехка и щеше да пострада не по-малко сериозно, когато суровият петрол стигнеше до бреговете.

Сега задачата на Джоана Ригс беше да се погрижи в морето да изтече колкото е възможно повече петрол, като инцидентът изглежда случаен, а не умишлен. Членовете на екипажа скоро щяха да бъдат убити, а моторницата за евакуация пристигаше, затова нямаше да има свидетели, нито материални доказателства, че най-големият разлив на петрол в историята е саботаж. В най-лошия случай петролът щеше да се разлее от Белингам до Еверет, а в най-добрия петното щеше да покрие двеста шейсет и четири километра от крайбрежието от Ванкувър до Такома, площ, която обхващаше хиляди километри назъбени брегове и многобройни протоци, острови и заливи.

Заповедта за убийството на останалите членове на екипажа беше решение, което накара Джоана Ригс да се замисли. Трябваше да я издаде капитан Олбрехт, но сега беше нейна отговорност. Макар че делът и от един милион долара за операцията щеше да успокои чувството и за вина, тя изпитваше нежелание да кимне на Волф да го направи.

Той усети нервността й, докато стояха на левия борд, и разбра, че ще трябва да ги убие, без да получи пряка заповед. В миналото му имаше толкова много убийства, че още няколко не предизвикваха в него излишно безпокойство. Волф обаче загуби част от уважението, което изпитваше към жената, превзела танкера така, сякаш бе родена за терорист. Щеше да приеме мълчанието и за негласно одобрение. Той щеше да извърши убийствата, но отговорността беше нейна. Джоана Ригс събра сили, за да довърши онова, за което и бяха платили.

Когато строяха „Петромакс Арктика“, Макс Джонсън се бе погрижил танкерът да има всички автоматични и системни предпазни средства, които да не му позволят да разлее нито капка от товара си. Ето защо умишленото потапяне на кораба и изливането на петрола изискваха задружните усилия на всички похитители с изключение на Волф и на още един човек, неговия помощник. Всеки имаше определена задача и времето им беше разчетено.

Огромният корпус на „Арктика“ беше разделен на осемнайсет отсека с резервоари не само за да не се позволи на целия товар да изтече, ако някъде бъде пробита дупка, но и за да се направи плавателният съд по-стабилен в бурни води. Резервоарите бяха свързани със сложна система от клапани, използвана предимно да поддържа равновесието, когато част от товара се изпомпваше от танкера. Компютърът контролираше нивото на петрола в резервоарите и автоматично компенсираше според условията на кораба и в морето.

Ригс и екипът и трябваше да изключат компютъра и да работят ръчно с помпите и клапаните, които контролираха движението на петрола. Компютърът не можеше да създаде условията, необходими за изхвърлянето на товара, защото в системата му бяха програмирани спирачки. Мотивирани от алчност или безумие, човешките ръце трябваше да работят с уредите и да отворят резервоарите широко, макар че компютърът настояваше да бъдат затворени. Бинарният морал на машината посрами морала на човешките същества.

Първата част на плана за изхвърлянето на петрола от „Арктика“ беше всмукателният отвор за морска вода, който се намираше на кърмата. Тръбата с диаметър седемдесет и пет сантиметра се използваше за вкарване на морска вода в резервоарите по време на операции по почистване и изхвърляне на баласт. За да изтече петролът през този отвор, трябваше да бъдат отворени осем клапана и след това гравитацията щеше да изтласка двестата хиляди тона петрол в морето. Танкерът щеше да се издигне във водата, след като се освободеше от товара, а налягането през отвора щеше да се увеличи и струята петрол да стане по-силна. Ако по-късно някой водолаз не огледаше командната зала на потопения танкер и не провереше всички клапани, за саботажа нямаше да има доказателства.

Втората част на плана включваше временно отваряне на капаците на някои резервоари на палубата и използването на колекторната система, за да се напълни палубата с петрол. Когато Ригс бъдеше готова да отвори всмукателния отвор за морска вода, капаците отново щяха да бъдат спуснати, за да не останат следи от саботаж. Докато петролът изтичаше, този на палубата щеше да бъде запален. Екипите за бързо реагиране щяха да загубят ценно време, докато се борят с пламъците, без да съзнават, че в помещенията с помпите са нанесени много по-големи поражения. Трето, в тясното пространство между двойния корпус на танкера щяха да бъдат детонирани насочени експлозиви, съобразени по време така, че голяма част от петрола да потече към брега, когато бъде взривено дъното на кораба. Ако всичко вървеше по плана, причините за потъването на „Петромакс Арктика“ щяха да останат загадка.

Ригс чакаше в помещението с контролните уреди на помпите. Част от хората и се намираха в плетеницата от тесни пространства между двата корпуса и поставяха експлозиви, а други махаха капаците на шест от резервоарите. Мониторите на компютрите показваха, че системата работи нормално. Резервоарите бяха пълни и съотношението на газовете в инертната смес, което не позволяваше на петрола да се възпламени, беше в необходимите граници.

Ригс бе предвидила да координират усилията си по преносими радиопредаватели, но неочаквано всички изключиха едновременно. Не се чуваше дори слаб шепот. Джоана реши, че батериите са дефектни. Не и мина през ума, че сигналите може да са заглушавани. Разчитайки на набързо набелязания график, тя изчака определения момент да изключи компютъра и да задейства огромните помпи, контролиращи потока на петрола в танкера.

Веднага щом беше махнат капакът на един от пълните догоре резервоари, в командната зала прозвуча аларма, която извести, че съотношението между газовете се е променило и става взривоопасно. Ригс натисна няколко бутона и лоста, контролиращи потока на петрола, и го насочи към отворения резервоар на палубата. Черната течност бликна през отворите на гъсти като катран струи и започна да се излива в постоянно уголемяващи се локви. Работейки със скорост петнайсет хиляди тона в час, само за няколко секунди помпите напълниха главната палуба с десетина сантиметра дълбока тиня, и петролът потече по всмукателния отвор за морска вода, за да излезе в пролива. Алармата на радара, измерващ височината между върха на товара и тавана на резервоарите, виеше още по-пронизително от останалите сензори. Ригс не и обърна внимание и се погрижи цялата палуба да бъде залята с петрол. Въздухът се изпълни с отровни изпарения. Доволна, Джоана изключи помпата и зачака терористите да затворят люковете.

Тя бе източила петрола само от шест от осемнайсетте резервоара по зигзагообразна схема и танкерът жаловито стенеше от неравномерното разпределение на товара. Когато бъдеха детонирани експлозивите в трюмовете, допълнителното налягане върху кила щеше да ускори разрушаването на кораба. Около тъмния корпус на „Арктика“ се бе образувала блестяща локва, искряща във всички цветове на дъгата.

Ригс погледна часовника си. Часът беше два и десет. Моторницата, изпратена да вземе нея и другите, трябваше да пристигне след няколко минути. Волф сякаш прочете мислите и и застана до нея.

— Моторницата се приближава. Време е да тръгваме. — Акцентът прикри чувствата, които може би изпитваше германецът, въпреки съмненията на Джоана, че е неспособен на каквито и да е чувства.

— Приключи ли? — попита тя, имайки предвид убийствата на членовете на екипажа.

— Да, мъртви са.

Като предпазна мярка, в случай че труповете бъдат открити или изхвърлени на брега, Волф и един от хората му бяха удавили насилствено всички членове на екипажа на „Арктика“ в басейна със солена вода на палубата с комина. Те заведоха всеки поотделно до басейна, удариха го по главата, за да загуби съзнание, и го държаха под водата, докато престанеше да мърда. Убийствата на двайсет и четиримата моряци им отнеха повече време, отколкото предполагаха.

Ригс и Волф чакаха мълчаливо няколко минути и дадоха на терористите достатъчно време да затворят люковете. Когато стана два и двайсет, Джоана отвори ръчно осемте клапана, водещи от отвора за засмукване на морска вода до главните тръби, излизащи от резервоарите на танкера. В помещението се долови осезаемо присъствие. Потокът звучеше като съскане на локомотив в дълъг тунел. Там където трите тръби се вливаха в главната седемдесет и пет сантиметрова артерия, шумът приличаше на продължителна експлозия.

Петролът започна да изтича от танкера досущ жизнено важна кръв от смъртоносна рана. Ригс се усмихна.

— Да се махаме от този ковчег. Само ще отида да използвам радиопредавателя, за да довърша прикритието ни на невинни жертви, които скоро ще умрат, и после тръгваме.

Разговорът между Мърсър и Кръчфийлд за двамата цивилни, готвещи се да помогнат за възвръщането на „Петромакс Арктика“, стана безсмислен, когато видяха петното петрол, което се появи зад танкера. Дори от разстояние соленият бриз донесе парливата миризма.

— Madre de Dios[16] — промълви латиноамериканецът и се прекръсти.

— Не изчакаха спасителната моторница. — Лейтенантът изрази на глас очевидното. — Закъсняхме.

— Може би не — отвърна Мърсър и погледна Хаузър, който гледаше ужасен танкера. — Капитане?

— Знам ли — отвърна Лайл. — Не мога да кажа какви са пораженията, докато не се кача на борда. Изглежда са обърнали тягата във всмукателния отвор за морска вода и са го използвали за изхвърляне на петрола. Или са пробили корпуса. Не мога да бъда сигурен.

Кърмата на „Арктика“ сочеше към океана, а носът бе обърнат на изток, към протока Пюджит. Моторницата се движеше към въжената стълба, спусната от перилата на задната палуба. Танкерът приличаше на айсберг, четири пети от който се криеха под водата, и истинските му размери не можеха да бъдат преценени отблизо. Черната му, гладка страна сякаш нямаше край, докато Кръчфийлд насочваше „Щастлив час“ към стълбата зад борда. Изглеждаше невероятно нещо толкова голямо да е сътворено от човешка ръка, макар че Мърсър и останалите виждаха само част от супертанкера. Корпусът под тях се намираше на дълбочина двайсет метра, колкото шестетажна сграда.

Мърсър се обърна, за да види целия танкер, и си спомни за снимките на Великата китайска стена, простираща се към безкрайността. Гледката смрази кръвта му.

Корпусът беше заобиколен от ивица гъст отровен петрол.

— Чакайте — извика глас високо горе и някой се наведе над перилата на „Арктика“. — Идваме.

Кръчфийлд и двамата други командоси си бяха сложили жълти мушамени якета, за да скрият черните си униформи, и засега бяха успели да заблудят човека на танкера. „Тюлените“ започнаха да се катерят по въжената стълба.

— Върнете се. Свършихме тук — извика терористът на борда на танкера. Вятърът отнесе думите му към пролива Хуан де Фука.

Лейтенантът не обърна внимание на заповедта и продължи нагоре. Двамата му подчинени го следваха. Тримата приличаха на един организъм, докато се изкачваха с лекота и ритмично слагаха крака на стъпенките, движейки се вълнообразно и плавно нагоре. Мърсър изчака половин минута и после тръгна след тях. Знаеше, че Хаузър ще го последва. На капитана вече не му пукаше дали Ригс или някой от похитителите ще го познае. „Петромакс Арктика“ беше официално под негово командване и той смяташе да направи каквото е необходимо, за да предотврати разрушаването му.

Мърсър бе изминал три четвърти от разстоянието, когато Кръчфийлд се прехвърли на борда. Той се замисли за стълбите, по които се бе изкачвал, когато беше малък, в гранитните кариери в Бар, Върмонт, където бе израснал. На времето се катереше бързо като маймуна, без да е обременен от страха, който сега свиваше стомаха му. Последният командос стигна до парапета и се скри от погледа му. Мърсър го последва, без да знае какво го очаква.

Изведнъж въжената стълба се заклати толкова силно, че Мърсър спря да провери дали Хаузър не е изпаднал в беда. Лайл клатеше стълбата, за да привлече вниманието му. Мърсър инстинктивно погледна нагоре и видя, че единият морски пехотинец изхвърча от борда. Ехото от стрелбата стигна до него след част от секундата.

Безжизненото тяло на латиноамериканеца прелетя покрай Мърсър, като се преобръщаше в празното пространство, и падна във водата, разплисквайки бяла пяна. Мърсър извади пистолета си. Не можеше да остане там, където беше, забележим и уязвим, но вместо да се върне, той се втурна нагоре, и подаде глава над перилата, за да прецени какво е положението. На палубата имаше само шепа лъскави месингови гилзи, от които все още излизаха струйки парлив пушек, и следи от кръв, водещи към затворен люк.

Механичен глас стресна Мърсър и едва не го накара да загуби равновесие.

— Дяволска риба вика Кален капитан. Чакаме отговор.

Мърсър бе забравил, че има връзка с „Талахаси“. Той пъхна пистолета под мишницата си, за да освободи ръката си, и извади предавателя.

— Тук е Кален капитан. Положението е… По дяволите, не знам какво става. Изчакайте. Ще се свържа с вас.

Мърсър пъхна предавателя в джоба си, претърколи се на палубата и намери укритие под спускателния механизъм на левия борд на спасителна лодка. Устройството беше празно и предлагаше защита от всяка страна.

В момента болката, на която бе издържал, не означаваше нищо. Адреналинът, създаденият от природата опиат, към който се бе пристрастил отдавна, циркулираше в организма му и изостряше сетивата му. Той действаше автоматично и нищо друго нямаше значение.

— Хаузър, по-живо. Нямаме време — извика Мърсър и блъсна с рамо вратата на надстройката.

Тежката стомана се удари в напречната греда. Вътре имаше тъмен коридор. На пода лежеше трупът на един от терористите. Гърдите му бяха надупчени от оръжията на „тюлените“. Мърсър се наведе да вземе пистолета до тялото. Лайл, който също се бе качил на борда, се приближи до него. Във въздуха се носеше мирис на петрол, който полепваше по гърлата им като гъста слуз и пареше очите им.

— Трябва да отидем в помещението с помпите. — Страхът и напрежението накараха Хаузър да говори неестествено високо и гласът му прогърмя в коридора.

В далечината отекнаха изстрели. На палубата под тях се водеше ожесточена престрелка.

— Няма да успеем оттук. — Мърсър предположи, че са изолирани от залата с помпите.

— Може да стигнем дотам от другата страна на кораба, но трябва да се върнем навън и да прекосим корпуса по палубата с комина. Аз ще те водя.

— Не. Върви след мен. — Мърсър побегна обратно по пътя, по който бяха дошли, като държеше двата автоматични пистолета в ръцете си.

Лайл го преведе по няколко стълби и спря на палубата, където бяха трапезапията, киносалонът, библиотеката и амбулаторията за екипажа, за да огледа бъркотията. Страхуваше се, че с момчетата му се е случило най-лошото. Двамата прекосиха танкера по дължина и се качиха на върха на надстройката. От височина двайсет и пет метра над водата Мърсър видя уголемяващото се петно петрол около кораба. Нямаше представа какво количество от товара е изтекло. Мазната течност бавно се диплеше вълнообразно по лъскавата повърхност на водата. Мърсър и Хаузър хукнаха по палубата. Лайл едва не се блъсна в него, когато Мърсър изведнъж спря пред плувния басейн, където се носеха труповете на екипажа на танкера. Ужасяващата гледка парализира двамата мъже, които онемели гледаха касапницата пред тях.

— Искам онези копелета, Мърсър. Искам да платят за всичко това… — Капитанът не можеше да намери думи, докато гледаше какво се е случило с екипажа му. От очите му бликнаха сълзи на гняв и отчаяние, докато се опитваше да овладее чувствата си.

— И двамата го искаме — тихо каза Мърсър. Колкото и пъти да бе виждал смъртта в различни образи, той не можеше да остане безразличен към нея, и беше потресен не по-малко от Хаузър.

Зад тях се отвори врата. Мърсър мигновено забеляза дрехите на мъжа, който надникна оттам към палубата. Човекът не беше командос и Мърсър изстреля осем куршума в бърза последователност. Шестте улучиха терориста и го надупчиха от краката до гърлото. Той умря, преди да падне на палубата.

Налягането на неравномерно разпределения товар се увеличаваше и дълбоко под ватерлинията, в кила на „Петромакс Арктика“ микроскопични пролуки в спойките на обшивката на корпуса започнаха да се разширяват в дълги, назъбени цепнатини. Корабът скърцаше като дърво, залюляно от силен вятър. В пролива отекваше стържене на метал. Танкерът започваше да се разпада.

— Да вървим. Трябва да предотвратим разцепването на кораба.

Хаузър поведе Мърсър към предния край на надстройката. И двамата се стъписаха. Те очакваха да видят боядисаната в червено главна палуба с размерите на три футболни игрища, но пред тях имаше огромно пространство суров петрол. Над вонящото черно блато се подаваше само едно издигнато тясно висящо мостче, минаващо по дължината на танкера, и двете кули на колектора в средата.

— Какво означава това? — попита Мърсър, когато беше в състояние да говори.

— Вероятно смятат да подпалят и кораба. Не им е достатъчно да източат товара. Искат и танкерът да изгори.

Мърсър видя в далечината приближаващ се катер на бреговата охрана, но вече беше късно. Отровата изтичаше от танкера толкова бързо, че когато властите пристигнеха, десетки хиляди тонове петрол щяха да са замърсили чистите води на протока Пюджит.

— Трябва да затворим всмукателния отвор — извика Хаузър.

— Да вървим — каза Мърсър и тръгна след него към вътрешността на кораба.

Те тичаха, без да мислят за вероятността от засада. Ако попаднеха на някой от терористите, сблъсъкът щеше да бъде възможност да излеят част от омразата и гнева си. На разклона в дъното на дълъг коридор Лайл поведе Мърсър наляво, а после отново надолу. Не видяха никого. Танкерът беше започнал да се накланя и това се усети по-осезаемо, когато влязоха във вътрешността, и ги принуди да бягат, подпирайки се на стената. Смрадта се засили.

— Колко остава? — Белите дробове на Мърсър пареха от напрежение и от смесицата от петрол и химикали, която вдишваше.

— Още едно ниво — задъхано отвърна Хаузър. — Почти стигнахме.

Мърсър стисна решително челюсти и хукна отново. Преди дванайсет часа се опитваше да избяга от обречена петролна платформа, а сега бе тръгнал към сърцевината на обречен танкер. „Каква ирония“ — помисли той и мрачно се усмихна.

Мърсър чу гласове в дъното на стълбите и се долепи до стената, но воят на сирените му пречеше да различи думите. Мъжът и жената, които разговаряха, явно вървяха по коридора, в който той и Лайл едва не бяха влезли.

Мърсър рискува, надникна от площадката на стълбището и видя двама души. Очевидно никой от тях не беше загрижен за съдбата на танкера, нито за виещите наоколо аларми. Хаузър погледна също и едва не хукна след Джоана Ригс и терориста на име Волф. Мърсър хвана капитана, притисна го в напречната греда и се вторачи в очите му.

— Те не са важни. Знам какво изпитваш, но първо трябва да спасим кораба. Трябва да спрем изтичането на петрола.

Лайл кимна и двамата хукнаха към помещението с помпите. Хаузър незабавно се залови за работа, като включи трите помпи в опит да изсмучат замърсената с петрол морска вода обратно в резервоарите. Отчаяните му усилия обаче бяха безуспешни. Тежестта на останалия в резервоарите петрол упражняваше твърде голямо налягане и помпите не можеха да го преодолеят. От кораба продължаваше да изтича петрол. Капитанът бе принуден да затвори двойните клапани на седемдесет и пет сантиметровата главна тръба и на трите по-малки тръби и успя да спре изтичането. През това време Мърсър се опита да изключи алармите. Звукът се засилваше и извисяваше пронизително и той имаше чувството, че зъбите му ще се строшат.

— Как върви? — извика Мърсър.

Лайл работеше трескаво, сновеше от едно табло на друго, натискаше бутони и лостове, проверяваше показанията на уредите, отиваше до компютъра и преглеждаше менюто като дете, увлечено във видеоигра.

— Мисля, че ще успеем. Опитвам се да преразпределя петрола в трюмовете. Трябва да уравновеся кораба. — Хаузър погледна сериозно Мърсър. — Ако бяхме закъснели само с една минута, нямаше да мога да направя нищо. Танкерът щеше да се разпадне.

Неочаквано въздухът оживя, сякаш през помещението с помпите премина електрически заряд. Канонада от деветмилиметрови куршуми рикошира в стоманените стени и тавана и се разпръсна на стотици свръхзвукови частици, които изпълниха пространството като разгневен рояк оси. Разнесоха се изстрели и от оръжия с по-голям калибър. Мърсър бе спасен от атаката от метален шкаф, използван за съхранение на мостри суров петрол, взети от резервоарите по време на товаренето, но на Хаузър не му провървя.

Капитанът беше улучен в гърба. На сакото му се появиха червени петна. Той извика, политна напред, удари се в бюрото, падна на пода и започна да се гърчи конвулсивно.

Мърсър надникна зад шкафа и видя тъмен силует, който изскочи навън. Той се промъкна до вратата, за да погледне в коридора, и едва не прерязаха гърлото му. На касата се бе подпрял лейтенант Кръчфийлд. Лицето му беше изцапано и окървавено. В бойната му униформа имаше три кървящи дупки. Бронираната му жилетка сякаш бе пробита от рогата на цяло стадо бикове. Ножът, който държеше до гърлото на Мърсър, бе оставил тънка кървава ивица, преди командосът да осъзнае, че ще убие един от добрите, и да спре ръката си.

— За малко не видях сметката на копелето, но ми се свършиха мунициите. — Пистолетът на Кръчфийлд беше празен и все още димеше в другата му ръка. — Помислих, че ти си подкреплението му.

— Господи, той неочаквано откри огън в помещението. — Страхът прогони обичайното спокойствие на Мърсър. — Мислиш ли, че би убил своите хора.

— Съжалявам. — Лейтенантът бързо губеше сили. — В момента съм малко зашеметен. Не мога да разсъждавам трезво.

— И още как. Загубил си много кръв. — Мърсър помогна на командоса да влезе в залата с помпите и го сложи да легне на пода до Хаузър. Капитанът стенеше от време на време и не беше ясно дали е изпаднал в шок. — Кръчфийлд? Другият ти човек все още ли е някъде тук?

— Едва ли. Устроиха ни страхотно посрещане. Чакаха ни най-малко шестима терористи. Обезопасихме горната част на стълбата, разделихме се и ги погнахме, но това не беше една от добрите ми идеи — призна лейтенантът.

— Гледай да доживееш, за да съжаляваш. — Мърсър провери пълнителите на двата си пистолета и сложи останалите патрони в едното оръжие. — Стой при Хаузър. Направи каквото можеш за него. Видях катер на бреговата охрана да идва насам. Вероятно Дяволска риба го е повикала. Помощта ще пристигне всеки момент.

Мърсър излизаше от помещението, когато Кръчфийлд го повика.

— Пази се от онзи тип. Държах го на прицел, когато натиснах спусъка, но той се премести, докато куршумът летеше към него. Това е най-бързото копеле, което съм виждал.

— Благодаря. — Мърсър не искаше да знае за подобни способности.

Той излезе в коридора и разгледа кървавата диря на пода. Може би бягащият терорист вече нямаше да е толкова бърз. Мърсър насочи пистолета напред и тръгна по следата, като се прикриваше, доколкото можеше. Капките кръв го изведоха от надстройката и той ускори крачка, защото имаше чувството, че похитителят е по-заинтересуван да избяга, отколкото да довърши онова, което бе започнал в помещението с помпите.

Най-после стигна до естествено осветен коридор, където слабото слънце проникваше през дълги правоъгълни прозорци, и осъзна, че терористът не се е отправил към въжената стълба. Коридорът излизаше на главната палуба от отсрещната страна на танкера, далеч от нея, Мърсър усети горещината на петрола на главната палуба. Температурата му беше около сто и двайсет градуса, когато го бяха изпомпали от залива Прудо, но оттогава петролът бе загубил малко от от топлината си. Усещането беше приятно в сравнение със студения октомврийски въздух, но миризмата беше силна и противна.

Мърсър бързо забеляза стъпките, оставени от последния жив терорист. Очертанията им бяха размазани от петрола, който бавно се процеждаше и ги покриваше, но въпреки това се виждаха. Някой бягаше, накуцвайки, в далечината между кулите на колектора.

Мърсър се втурна към висящото метално мостче, минаващо през средата на палубата, надявайки се, че ще се придвижи по-бързо по сухата повърхност. Изненада се приятно, като видя стар велосипед, оставен за членовете на екипажа, които трябваше да стигнат до далечния нос на кораба по време на рутинни операции. Велосипеди имаше на всеки танкер.

Мърсър се метна на седалката и завъртя педалите.

Волф беше сигурен, че чу гласове, когато двамата с Джоана Ригс излизаха от помещението с помпите. Докато се отдалечаваха по коридора, той усети, че ги гледат, но не се обърна. Едва когато стигнаха до главната палуба и видя труповете на хората от екипа си, Волф реши да се върне на кораба и да убие противника. Ригс продължи към въжената стълба и моторницата. Волф знаеше, че залата с помпите е логичната мишена за контраудар. Това беше единственото място, където можеше да се предотврати предстоящото разрушаване на танкера.

Докато тичаше по палубата, колкото можеше по-бързо заради парещата рана в крака, където Кръчфийлд го бе прострелял, той осъзна, че връщането му е може би фатална грешка. Волф бе зарязал подготовката си и се бе поддал на чувствата си. Дори ако потопяването на „Петромакс Арктика“ бъдеше осуетено, той си бе свършил работата. Но въпреки това се бе върнал в помещението с помпите и бе получил сериозно нараняване.

Волф бягаше към носа, надявайки се, че Командосът, който го бе прострелял, ще го последва. Ако му бе отредено да умре на този прокълнат кораб, искаше възможност да очисти поне един от американците.

Волф се обърна, очаквайки да види „тюлена“, и с периферното си зрение забеляза някакъв луд, който препускаше с велосипед по тясното висящо мостче над главата му. Германецът хвърли празното си оръжие на палубата и от дълбокия джоб на панталона си извади сигналната ракета, която носеше в себе си от началото на операцията по потапянето на танкера. Задачата му беше да запали петрола на палубата точно преди двамата с Ригс и останалите от екипа да избягат от кораба.

Мърсър скочи от велосипеда, когато видя, че човекът под него се обърна и хвърли картечния си пистолет. Велосипедът изтрака на палубата, а той се изправи и внимателно се прицели. В същия миг терористът замахна с дясната си ръка и от юмрука му се запали червено слънце. От сигналната ракета се разнесе диря отпарлив пушек.

— Хвърли оръжието или корабът ще пламне — извика Волф.

— Не е необходимо да го правиш. Хвърли ракетата през борда — възрази Мърсър.

Волф стоеше в локва петрол, дълбока пет сантиметра, но заляла площ от четири акра. От недобре затворен люк зад него извираше още петрол.

Двеста хиляди тона силно възпламеним непреработен петрол. Двеста килотона. Очаквайки смъртта, Мърсър разсеяно се запита кое е по-взривоопасно — един тон тротил или един тон петрол. Хирошима бе изравнена със земята с еквивалента на двайсет килотона. Дори ако съотношението между тротила и петрола не беше такова, той пак стоеше над много помощна бомба.

Мърсър се опита да си спомни какво бе казал Хаузър за газовете в резервоарите. Защо въздухът трябваше да бъде инертен? Беше толкова уморен, че не можеше да се сети защо въздухът в резервоарите с петрол беше толкова важен.

— Трябва да го направя — извика Волф и размаха горящата сигнална ракета. — Ако не за друго, то поне за да знам, че ще умреш заедно с мен.

Мърсър стисна ръкохватката на пистолета, без да изпуска от прицел терориста, и в същия миг си спомни, че петролът се възпламенява само при определено съотношение на газовете, и за да се запали, трябва да бъде смесен точно с единайсет процента кислород. Ако кислородът беше много повече или по-малко, сместа не беше запалима, освен ако петролът не бе загрят предварително. Надявайки се, че съотношението е в негова полза и без да разсъждава повече, Мърсър се прицели и стреля три пъти. Деветмилиметровите куршуми раздробиха рамото на Волф и ръката му увисна безпомощно, крепейки се само на няколко ивици плът. Горящата сигнална ракета падна от вцепенените му пръсти и цамбурна в петрола на палубата.

Терористът изкрещя от болка и се свлече на колене. И после видя тъмночервения огън до него. Опита се да стане, но нараняванията в крака и рамото направиха движенията му толкова некоординирани, че се строполи в гъстата черна течност. Волф започна да се дави, без да може да повдигне лице от петрола.

Мърсър прескочи перилата на висящото мостче. Сигналната ракета все още не бе запалила петрола, но той не искаше да рискува. Мърсър се подхлъзна, размаха крака и падна по гръб в лепкавата мазна течност. Болка прониза главата му. Той допълзя до ракетата, взе я и я вдигна високо над главата си. Капките петрол, стичащи се от нея, избухнаха в жълти пламъци, които се посипаха по тялото му. Със свободната си ръка угаси искрите, изправи се предпазливо, дотътри се до перилата на „Арктика“ и хвърли сигналната ракета в пролива, далеч от мястото, където петролът бе изтекъл от трюмовете.

— Кален капитан, тук е Дяволска риба. Моля, обади се. Мърсър стоеше до парапета и гледаше как пламъкът угасва във водата. Не искаше да отговаря на подводницата, спотайваща се под танкера, но чу натрапчив шум, и извади от джоба си малкия радиопредавател.

— Говори Кален капитан. Казвай.

— Сонарът засича плавателен съд с две витла, който бързо се отдалечава. Сигналът съответства на този на моторницата. Можеш ли да потвърдиш, че сте на борда?

Мърсър погледна отвъд кърмата и видя „Щастлив час“. Моторницата се бе отправила към открития Тих океан. Кръчфийлд и Хаузър бяха в помещението с помпите, а останалите командоси и членовете на екипажа на „Арктика“ бяха мъртви, затова на борда на бягащата моторница можеше да са само останали живи терористи или Джоана Ригс.

— Не, Дяволска риба. Там са терористите. Можете ли да ги елиминирате?

— Да.

Бързото преминаване на „Талахаси“ само на десетина метра под повърхността предизвика вълнение, сякаш във водата се стрелна грамадна риба. Скоростта и маневреността на щурмовата подводница бяха фантастични. Мърсър зачака да чуе експлозия на торпедо, но това не стана. „Щастлив час“ представляваше петънце на хоризонта, когато изведнъж от морето зад нея се издигна лъскаво черно чудовище.

Носът на „Талахаси“ се показа в дирята на моторницата. Огромният корпус се извиси на дванайсет метра от водата и после невероятната му тежест преодоля инерцията на ядрените двигатели и подводницата отново се гмурна в пролива, разплисквайки стени от разпенена вода. „Талахаси“ изчезна толкова бързо, колкото се бе появила. Подводницата потъна под вълните, образувайки голям водовъртеж зад моторницата, която се опитваше да избяга. В бездната, създадена от кратката поява на „Талахаси“, се сгромолясаха четири хиляди тона вода.

Джоана Ригс и моторницата „Щастлив час“ бяха всмукани във водовъртежа и изчезнаха безследно, сякаш никога не бяха съществували. Моторницата потъна толкова бързо от маневрата, че една чайка, която летеше над нея, също бе повлечена надолу и се удави. Изминаха няколко секунди и развълнуваната вода се успокои. На мястото, където Джоана Ригс умря, не останаха отломки.

Ако не го бе видял с очите си, Мърсър нямаше да повярва. Той ясно видя „Щастлив час“, която бързо се движеше към открития океан, а в следващия миг сякаш някакво кошмарно същество погълна моторницата.

— Дяволска риба вика Кален капитан. Дяволска риба вика Кален капитан. Мисията е изпълнена. Бреговата охрана съобщи, че ще пристигнат след две минути. Идват и лихтери танкери, които ще изпомпат товара ви. Властите в Сиатъл са предупредени за разлива на петрол. Екипите за бързо реагиране са тръгнали. Ние продължаваме към насрочената си мисия, която вече е в ход.

Мърсър се усмихна на ликуващия глас по предавателя. Не знаеше, че разговаря с капитана на подводницата, но не се изненада, когато по-късно разбра, че е бил той.

— Прието, Дяволска риба. Тук е Кален капитан. Край и много благодаря.

Той тръгна уморено към надстройката, към която се приближаваше катерът на бреговата охрана.

До детонацията оставаха само осем минути, но служителите на бреговата охрана намериха и обезвредиха експлозивите, поставени в двойния корпус на „Арктика“. Приливът, на който Ригс и Кериков разчитаха да донесе петрола по крайбрежието на протока Пюджит, не беше толкова висок, както предвиждаха прогнозите, и разлетите дванайсет милиона галона суров петрол, макар и повече, отколкото в инцидента с „Аксон Валдиз“, не причиниха планираната екологична катастрофа.

Хеликоптер откара капитан Лайл Хаузър и лейтенант Кръчфийлд в болница и двамата оцеляха. Мърсър знаеше, че трябва да се погрижи за още един последен детайл, който най-после щеше да сложи край на случая.

Обединени Арабски Емирства

Сиатъл и Персийският залив се намират на срещуположни точки на земното кълбо. Но въпреки това за Мърсър беше малко по-бързо да отлети за Ню Йорк и после да продължи през Европа към Близкия изток, отколкото да прекоси Евразия, Той нямаше спомен от трансконтиненталния полет, защото спа от мига, в който се качи на борда в Сиатъл, докато самолетът се приземи в Ню Йорк. Терористичната атака на лондонското летище „Хийтроу“ бе объркала въздушния трафик и единственият бърз полет, който намери за Европа, беше на борда на свръхзвуков „Конкорд“ на „Ер Франс“. Мърсър предпочиташе по-бавен транспорт, защото се движеше като зомби по летище „Кенеди“ и смяташе да спи по време на трансатлантическата отсечка от полета, но успя да дремне само два часа в издължения, подобен на ракета самолет.

На летище „Дьо Гол“ в Париж цареше пълен хаос. Хиляди пътници се опитваха да стигнат до Британските острови. Ако беше нащрек, Мърсър щеше да се изнерви, но той задряма по време на едночасовия престой, докато чакаше прекачване за Абу Даби.

Безпощадното слънце в столицата на Обединените арабски емирства беше облекчение от студа и влагата, които бе изтърпял през последните няколко дни. Костите му щяха да се нуждаят от седмици топлина, за да се разсее студът от потапянето в ледените води, докато бягаше от петролната платформа на „Петромакс“. Мърсър носеше само малка чанта с набързо купени дрехи от летище „Кенеди“, затова мина през митницата за минути. Той тръгна покрай огромния безмитен търговски център и излезе на пътя за международния терминал.

Докато чакаше посрещача, полковник на име Уейн Бигълоу, Мърсър остави чантата в краката си, без да обръща внимание на такситата. След като се отърсеше от студа в тялото си, следващата му задача щеше да бъде да се наспи добре.

Наблизо изсвири клаксон, който го изтръгна от унеса. Мърсър си бе създал ясна представа за полковник Бигълоу от телефонния разговор, който бе провел с него на летището, и очакваше да види стария войник да кара очукан ландроувър със смъкнат гюрук и тежка резервна гума, прикрепена на предния капак. Бигълоу обаче се подаде през смъкнатото стъкло на нов мерцедес 600 SEL, чиято лъскава черна броня блестеше на слънчевата светлина.

— Предполагам, че вие сте доктор Мърсър? — Акцентът на полковника беше от колониалните времена на Англия, глас от безвъзвратно отминала епоха. Прошарените му мустаци бяха заострени в краищата и лицето му беше тъмно и загрубяло като кората на дърво. Макар че седеше в луксозен автомобил, гърбът му беше изправен като на военен от кариерата. Мърсър мигновено хареса по-възрастния мъж.

— Онова, което е останало от него — отвърна той, дръпна се от стълба на лампата, на който се бе облегнал, взе чантата си и се приближи до колата.

— Съжалявам, че закъснях, но не исках да изпусна фойерверките сутринта. Изтребителите „Хорнет“, които военноморският ви флот използва, са невероятно внушителни. Реват като проклети хрътки от ада. — Бигълоу забеляза колко бавно Мърсър заобиколи мерцедеса и колко предпазливо се отпусна на кожената седалка. — Изглежда, че вие и Халид Худари имате един и същ шивач.

Дясната ръка на Мърсър беше превързана, за да се фиксира разкъсаното сухожилие на рамото му.

— Изумително е колко много съчувствие получаваш с това нещо. По дяволите, дори стюардесите на „Ер Франс“ бяха любезни.

— Трябваше да пътувате с „Бритиш Еъруейз“, но вероятно инцидентът на „Хийтроу“ ги е шашнал за няколко дни.

— Всичко ли мина по плана? — попита Мърсър. Докато чакаше на летищата и пътуваше в самолетите, преминавайки през тринайсет часови зони на изток, се бе изтърколил цял един ден, откакто двамата с капитан Хаузър бяха предотвратили разрушаването на „Петромакс Арктика“.

— Като по часовник — широко се усмихна Бигълоу. Мерцедесът замърка на сто и петдесет километра в час по асфалтовата лента, пресичаща белия пясък на пустинята. — Ще оставя министър Худари да ви разкаже подробностите.

— От разговора ми със секретарката му разбрах, че той е бил сериозно ранен по време на нападението пред Британския музей и после на „Хийтроу“.

— Сири има слабост към него и е описала нараняванията му като по-тежки, отколкото са в действителност. Улучили са го шрапнели, но животът му съвсем не е в опасност, и е изкълчил гръбнака си, когато е скочил от самолета. Паднал е от три метра и е прищипал нерв за няколко часа. Познавам хора, които са скачали от хиляда и петстотин метра височина без парашут и са си тръгвали само накуцвайки леко. Знаех си, че той трябваше да учи в Кралската военна академия, вместо в Кеймбридж и Лондонския икономически университет. Техните възпитаници са твърде мекушави.

— Отдавна ли го познавате?

— Откакто баща му го доведе от пустинята, когато беше малко момче. Хората като него са бъдещето на Персийския залив. Те могат да живеят на Запад и в същото време да запазят своите традиции и вяра, да отдадат заслуженото на Запада и Изтока и да поддържат равновесие. Фундаментализмът, който в момента е толкова популярен, не е отговорът. Независимо дали вярват в Аллах или в съвременната цивилизация, арабите трябва да се научат да не се втурват стремглаво в нито едната от двете посоки. За съжаление те толкова се палят от всичко, което правят, че забравят за деликатните компромиси в живота.

Мърсър се усмихна.

— Наскоро изнесох същата реч пред природозащитници.

— Това се отнася за всички — отвърна Бигълоу.

Стигнаха до града и полковникът спря в гараж под висока модерна сграда от стъкло и стомана. На стената срещу мястото, което зае, имаше табелка с името му.

— Може да оставите чантата си. Всъщност колата е ваша, докато сте в Абу Даби. Надявам се, че ще ви достави по-голямо удоволствие, отколкото на мен. Аз предпочитам моя стар роувър.

Въпреки че сградата не беше на повече от няколко години, Бигълоу въведе Мърсър в зала, която имаше атмосферата на стара викторианска постройка — измазани с хоросан стени, черно дърво и висок близо четири метра таван. Ефектът беше донякъде объркващ, но приятен в инак безличния град. Вратите на кабинета на Халид Ал-Худари бяха от махагон, масивни, широки метър и нещо и високи три метра. Мърсър беше сигурен, че са антики, защото вече нямаше дървета с подобни размери.

Външният кабинет беше голям, богато обзаведен и привлекателен. Цветовете бяха подбрани сред оттенъците на простиращата се извън града пустиня и лазура на Персийския залив на север. Бюрото беше голямо колкото маса за билярд, но безупречно подредено. Мърсър предположи, че жената, която стана от стола зад бюрото, е Сири Патал, секретарката на Халид Худари. Очакваше да види дебела жена на средна възраст като онези в индийските ресторанти във Вашингтон и не беше подготвен за изящната и красота, която го порази. Имаше лице и тяло на манекенка. Плавните и движения и стройната и слаба фигура бяха изключителни. Разсъждавайки като истински мъж, той допусна, че Худари има интимна връзка с нея. На негово място Мърсър би се възползвал от тази възможност.

— Здравейте, полковник — почтително поздрави тя Бигълоу, който в разрез с протокола погъделичка лицето и с мустаците си.

— Здравей, скъпа. Как е моето момиче?

— Полковник, моля ви. — Сири се изчерви и кимна към ъгъла на чакалнята.

Джим Гибсън, който седеше на едното от двете кожени канапета и прелистваше списание, посветено на петролната индустрия, вдигна глава и се усмихна широко.

— Продължавайте, не ми обръщайте внимание. — Широкополата му шапка и каубойските ботуши подхождаха на тексаския му акцент. — Да ме вземат дяволите! Казаха ми, че ще дойдеш, Мърсър, но аз не повярвах. Отвърнах: Мърсър е миньор, а в тази страна единственият природен ресурс освен петрола е пясъкът. И след като пазарът на пясъчни часовници фалира, няма смисъл да го копаем.

Мърсър непохватно се ръкува с него. Дланта му се скри в голямата лапа на Гибсън.

— Благодаря ти за всичко, Джим. Мисля, че светът нямаше да е същият, ако не беше се свързал с полковник Бигълоу.

— По дяволите, не бяхме си говорили откакто бяхме в Нигерия, и изведнъж ми се обаждаш с новината за заговори и саботаж. Когато чух за паниката около петролопровода в Аляска и тъй като знам, че не ти хлопа дъската, направих, каквото би сторил всеки герой — засмя се Гибсън. — Радвам се, че можах да помогна, и е време да получа наградата си.

Мърсър повдигна вежди в недоумение.

— Принцът иска да попълни конюшните си и тъй като знае, че съм познавач на конете, ме изпраща на пазар в Европа и Щатите. Каза, че ако видя няколко кобилки, които да ми хванат окото, да не се стеснявам и да ги купя. Не можах да преброя нулите на чека, който ми даде. — Гибсън докосна периферията на шапката си. — Госпожице Сири, полковник, Мърсър, много съжалявам, че срещата ни беше кратка, но трябва да бързам за самолета.

Веднага щом Гибсън излезе, вратата на кабинета на Халид Ал-Худари се отвори. Министърът беше облечен неофициално, в американски джинси и разкопчана риза. Движеше се бавно с помощта на два бастуна. Мърсър погледна крадешком Сири Патал и завидя на Худари за погледа, с който тя го гледаше. В съзнанието му се появи образът на Аги Джонсън. Двамата не бяха разговаряли, откакто се сбогуваха в Аляска. И вероятно никога повече нямаше да разговарят.

— Доктор Мърсър, за мен е удоволствие и чест да се запозная с вас — каза Халид, огледа Мърсър и се усмихна. — Обзалагам се, че нараняванията ви са много по-сериозни, отколкото изглеждат.

— Все пак е по-добре ранен, отколкото мъртъв. — Мърсър не подаде ръка, защото можеше да движи свободно само лявата, а знаеше, че докосването с нея е обида, тъй като арабите я смятат за нечиста.

— И двамата пострадахме — продължи Худари толкова тихо, че единствено Мърсър го чу. Той кимна, осъзнавайки сериозността в думите и смисъла им. Халид бързо промени изражението си и отново стана очарователен домакин. — Заповядайте в кабинета ми. Имаме да обсъждаме и да си разказваме много неща. Мисля, че дори полковник Бигълоу ще бъде смаян от нас. Какво ще кажете?

Мърсър се засмя.

— Освен ако не сме победили с голи ръце Ромел[17], смятам, че няма да го изненадаме.

Худари остана доволен от точната преценка на неговия приятел и наставник и се усмихна на намръщения Бигълоу.

След това ги заведе в кабинета си, седна зад бюрото и подпря крака на голяма кожена табуретка. Бигълоу и Мърсър се настаниха срещу него. Биологичният часовник на Мърсър беше толкова объркан от дългото пътуване и от изтощение, че той не отказа предложеното от полковника уиски от плоското шише с позлатена капачка, което Бигълоу извади от джоба на туниката си в цвят каки.

— Първо, най-близките ми приятели ме наричат Халид. Бих желал да сте сред тях. Може ли да пренебрегна официалната ви титла и да ви наричам Филип?

— Моите приятели ме наричат Мърсър. Всъщност и враговете ми, но това няма значение.

— Тогава позволи ми официално да ти кажа, че народът на Обединените арабски емирства и всички други, които живеят около Персийския залив, са ти много задължени, Мърсър. Опасявам се, че ако не беше твоята намеса, вътрешният ни проблем щеше да се разрасне и да обхване целия регион. Навременното ти предупреждение предотврати не само революция тук, но и дестабилизацията на Близкия изток.

Мърсър се опита да скромничи, но Худари продължи настойчиво:

— От известно време подозирахме един човек в ОАЕ на име Хасан бен Руфти, но не знаехме доколко е замесен с недотам приятелски настроените към нас държави. По-късно, когато бях в Лондон, научих за връзките на Руфти с иракчаните и иранците, но не бях в състояние да съобщя информацията в родината си. За щастие, веднага щом научи, че съм задържан в Лондон от терористична атака на „Хийтроу“, полковник Бигълоу правилно е стигнал до извода, че нападението е организирано, за да ме убият. Проявил е инициативност и е арестувал Руфти при завръщането му от срещата на ОПЕК. Но макар че заловихме предателя, не знаехме къде е скрил войниците си. И тук се намеси ти. Свързвайки атаките в Аляска срещу „Петромакс Ойл“ и „Южно крайбрежно корабоплаване“, ти ни даде улика за позицията на войската му. След продажбата на флотилията на „Петромакс“ на „Южно крайбрежно корабоплаване“ техният кораб „Петромакс Арабия“ е бил прекръстен на „Южен акцент“. Никой не обърна внимание на присъствието му няколко седмици в нашето пристанище. Така и нямаше да разберем за участието на танкера, ако не беше ти. Говоря сериозно. Хората, които Руфти бе качил на борда, можеха да щурмуват брега и да превземат страната ни по-бързо, отколкото Саддам завладя Кувейт през 1990 година.

— Правилно ли предполагам, че атаките срещу петролопровода в Аляска и потапянето на „Петромакс Арктика“ са били сигналът за революцията на Руфти тук, в ОАЕ?

— Доколкото ни е известно, да — отговори Халид.

— Авторът на заговора е бивш агент на КГБ на име Иван Кериков…

— Знаем всичко за Кериков — прекъсна го Бигълоу. — Миналата година са го видели в Истанбул да се среща с Хасан Руфти. Тогава са замислили плана си.

— Не са го измислили, а са го откраднали — поправи го Мърсър. — Компютърният специалист, когото Кериков беше наел, ни каза, че програмата, която е активирал, е била инсталирана по време на студената война от агент на КГБ. Преди години Кериков е попаднал на плана и кодовете за пренастройване на компютрите на „Алиеска“. Чакал е да се появи някой като Руфти, който с готовност ще плати за изваждане от строя на петролопровода в Аляска.

— Но защо? И защо точно сега?

— С разрушаването на петролопровода и потапянето на танкер, пренасящ суров петрол от Северния склон, Кериков и Руфти са можели да гарантират, че Съединените щати ще се откажат от намеренията си да прекратят вноса на петрол и да разчитат на вътрешно производство и алтернативни горива. Новата енергийна политика на президента, която мнозина високопоставени лица във Вашингтон и финансисти от Ню Йорк не одобряват, щеше да бъде отхвърлена, преди да е осъществена.

— В такъв случай Руфти е мислел да използва атаките срещу Америка и като сигнал, и за отклоняване на вниманието, докато заедно със съюзниците си от Иран и Ирак превземат Близкия изток. — Халид осъзна дълбочината на заговора за завладяването на родината му. — Използвайки тактическите уроци от войната в Персийския залив и нанасяйки удара, когато Америка е заета с вътрешни разногласия след двете свързани с петрола катастрофи, Руфти можеше да превземе Емирствата за няколко дни, а останалата част от региона за седмици. Невероятно! Но откъде са дошли парите? Принцът спомена нещо, преди да замина за Лондон. Въпреки онова, което останалият свят мисли, не всички жители на страните, членове на ОПЕК, са баснословно богати. Вярно, Руфти е милионер, но не е чак толкова заможен, че да финансира такава сложна операция.

— Опасявам се, че тук се намесва Макс Джонсън — отвърна Мърсър. — Донякъде той е платил за всичко. Отначало това е било делово решение, но по-късно е разбрал за тъмната му страна. Поради новата енергийна политика на президента петролните компании се стремят да спечелят колкото е възможно повече пари през десетте години, оставащи до крайния срок. Към Джонсън се е обърнал Руфти, а после и иранците, и иракчаните, които в замяна са му обещали пари. „Петромакс“ е щяла да получи изключителните права върху бъдещото експлоатиране на петрола в Иран, Ирак и ОАЕ. Според Джонсън сто и петдесетте милиона долара, които са му поискали, са били само комисиона за тримата министри на петрола, за да се сдобие с господство на пазара. Сделката е трябвало да остане в сила и след като Съединените щати прекратят вноса на петрол, като даде на „Петромакс“ монопол в Близкия изток върху петрола, изнасян за Европа и Япония. Дори ако останалият свят последва Америка, става дума за милиарди долари през следващия четвърт век.

— Колко мило, че Руфти е преговарял като наш министър на петрола — иронично подхвърли Халид.

— Джонсън сигурно е знаел, че ти трябва да бъдеш убит, защото си пречка за плана на Руфти. Но едва ли е подозирал, че Иран, Ирак и Руфти смятат да се установят като господваща сила в Персийския залив. Мислел е, че споразумението е с три отделни държави, а не с триумвират. Джонсън не е можел да набави сто и петдесет милиона, без да продаде част от имуществото си. Тук се появяват „Южно крайбрежно корабоплаване“. Той им продава танкерите си и използва парите от продажбата, за да събере средствата, влагайки ги в някакъв финансов вторичен фонд. Не съм сигурен как е било осъществено всичко, но накратко може да се каже, че той е финансирал собственото си падение.

— Извинявай — обади се Бигълоу, — но в това няма логика. Джонсън продава танкерите си, за да събере пари и да стане единствен износител на петрол от всички залежи в Близкия изток.

— Той наскоро е сключил сделка за правата върху сондирането на половината петролни залежи в света. Съмнявам се дали се е притеснил за няколкото милиона долара годишно, които е печелел от танкерите. Но тук историята става истински безскрупулна.

— Искаш да кажеш още повече — отбеляза Халид.

— В Маями имам приятел, който е виден адвокат по морско право. Той разкри всички подробности на сделката. Допреди една година „Южно крайбрежно корабоплаване“ е била малка компания в Луизиана. Притежавала е два сто хилядитонни танкера, които са плавали по маршрут Галвестон — Венецуела. После „Южно крайбрежно корабоплаване“ била купена и се сдобила с три петролни супертанкера — огромна стъпка за компания, показала скромна печалба миналата година.

— Кой я е купил?

— Спомняте ли си програмата „Петрол срещу храни“, която ООН предложиха на Ирак преди няколко години, като начин да спазват международните санкции и в същото време да позволят в страната да влязат хуманитарни помощи? Част от постъпленията от продажбата на петрола са отишли в „Южно крайбрежно корабоплаване“, Компанията е била собственост на Ирак и на Хасан бен Руфти, факт, който Макс Джонсън не е знаел. Мислел е, че е сключил сделката на живота си, но всъщност е сложил на врата си примка, която скоро е щяла да се затегне.

— Искаш да кажеш, че Ирак е платил за всичко? Но тогава защо са си направили труда да въвлекат Макс Джонсън, щом са финансирали сами операцията? — учуди се министър Худари.

— Поради две причини. Първо, иракчаните е трябвало да изперат парите в международен мащаб чрез законна сделка. По време на програмата „Петрол срещу храни“ Организацията на обединените нации строго контролираше парите на Ирак, за да бъде сигурна, че страната не купува оръжия. Приятелят ми Дейв Соулман разнищи собствеността на „Южно крайбрежно корабоплаване“ и картината се изясни. Сделката на стойност сто и петдесет милиона долара за соя и други хранителни продукти се е превърнала в танкери само с няколко фалшиви документа и малко подкупи. „Южно крайбрежно корабоплаване“ са платили на Джонсън за корабите му, а той е върнал парите на Ирак, който в момента има огромно богатство във военната хазна. Част от парите са отишли при Кериков, за да организира разрушаването на петролопровода в Аляска и потапянето на „Арктика“. За тази цел той е наел командоси и щедро е финансирал ПАПС, за да станат негови нищо не подозиращи пионки. Втората причина е била необходимостта да използват някои от съоръженията на Джонсън, най-вече танкерите му, за да закарат огромните количества течен азот в Аляска и да служат за база на войниците на Руфти тук, в Емирствата. Освен това Джонсън е щял да бъде изкупителната жертва, когато всичко свърши. Макс не е знаел, че от самото начало Кериков и Руфти са смятали да анулират сделката. И да му оставят бъркотията след унищожаването на „Петромакс Арктика“. Джонсън вече бил изпълнил своята част от сделката, като им е позволил да използват корабите му и е изпрал парите им, затова са щели да го измамят. За да бъде сигурен, че Макс няма да разкрие какво е направил, помощникът на Кериков и Руфти, човек на име Абу Алам…

— Познаваме Алам — прекъсна го Бигълоу. — Той е проклет психопат.

— Абу Алам е мъртъв. Както и да е, Алам и Кериков отвлякоха Аги, дъщерята на Джонсън. Така Кериков е можел да заплашва Макс, че ще я убие, ако сделката им се разчуе. Ръцете на Джонсън са били вързани.

— Тогава Макс Джонсън не е знаел, че парите от Руфти, които е изпрал, впоследствие ще бъдат използвани да го унищожат? — попита Халид.

— Не е имал представа. Кериков и Руфти са използвали алчността му за собствените си цели и са възнамерявали да го прецакат. По мащаби историята прилича на шекспирова трагедия. Все още не е официално съобщено, но вчера ФБР са ходили в дома на Макс. Дик Хена ми каза, че Джонсън се е самоубил. Сигурно не е знаел, че Кериков вече не държи дъщеря му, затова трябва да е изтъргувал вечното си мълчание срещу живота й.

— И е избегнал дългогодишен престой в затвора — добави Бигълоу.

— Познавам Макс от няколко години. Той би отишъл в затвора, за да оправи нещата. Мисля, че е видял самоубийството си като начин да спаси дъщеря си, а не да избяга от отговорност.

— Джонсън знаел ли е, че Кериков използва петролната платформа, от която си избягал?

— Да. Всъщност Кериков я е превзел и после е казал на Макс за това. Но за Джонсън е било твърде късно да направи каквото и да е. Бил е затънал твърде надълбоко.

— И ти успя да спреш всичко, преди да е започнало?

— Да. Двата разлива на петрол в Аляска и протока Пюджит не се оказаха сериозна заплаха. Разбира се, почистването ще струва стотици милиони долари, но тъй като това беше терористичен акт, федералното правителство ще покрие голяма част от разходите. Тук обаче, в Персийския залив, операцията на Кериков и Руфти всъщност не е започвала. Полковник Бигълоу ми разказа накратко за събитията сутринта. Взетите мерки са сложили край на всичко — на плана на Кериков, преврата на Руфти и иранско-иракския пакт за господство в Близкия изток.

Халид се усмихна за пръв път, откакто бе започнал разговорът им.

— На зазоряване тази сутрин ескадрон американски „Ф–16“ от самолетоносача „Карл Винсънт“ премина няколко пъти над „Петромакс Арабия“ или „Южен акцент“, наричай го както предпочиташ. Вашият адмирал Морисън се обади лично да подкрепи по въздуха нашия контраудар по море.

Бигълоу продължи да разказва, придавайки колоритност на историята.

— Докато изтребителите обстрелваха левия борд на танкера с картечници и ракети, специалните части на ОАЕ се качиха на кораба от десния борд и го превзеха, без да се наложи да изстрелят нито един куршум. Войниците на Хасан Руфти бяха щастливи да се предадат след въздушната бомбардировка.

— Предварителните доклади на нашето разузнаване показват, че хората на Руфти са имали списъци кого да екзекутират и кои ще бъдат лоялни на новия режим, а също и график за свръзка със силите, които щели да нахлуят в Кувейт и Саудитска Арабия — довърши Худари.

— Защо вашето ЦРУ не е надушило за вълненията в Иран и Ирак? — попита Бигълоу, сякаш Мърсър беше отговорен за липсата на информация от страна на Съединените щати.

— Вероятно войниците са транспортирани в училищни автобуси, а артилерията в трактори с ремаркета, разположените танкове са маскирани като каравани. Ако усилието е координирано, невъзможно е да бъде забелязано — излъга Мърсър. Смяташе, че това е по-приемливо, отколкото американското разузнаване отново да бъде заварено неподготвено, както стана, когато Саддам Хюсеин нападна Кувейт. Мърсър смени деликатната тема и попита: — Е, сега всичко наред ли е?

— Повечето неща — отвърна Халид. — Войниците, които заловихме сутринта, и поделението, разположено от Руфти в Ажман, ще бъдат съдени за държавна измяна и екзекутирани следващия месец. Наемниците и инструкторите от Иран и Ирак, които не са граждани на Емирствата, ще бъдат депортирани до края на седмицата и в родината им вероятно ще ги посрещнат като герои, но това е цената, която плащаме за дипломацията.

— А Руфти? — попита Мърсър.

— За него сме планирали нещо много специално. Може би ще искаш да гледаш. Няма да е приятно, но те уверявам, че ще останеш доволен. — Худари погледна часовника си. — Време е за обяд. След това ще отидем да видим уважаемия Хасан бен Руфти.

Обядваха в стая на последния етаж на административната сграда. Поднесоха им агнешко с къри, чието ухание и подправки накараха Мърсър да яде дълго, след като се бе заситил. Халид Худари беше въздържател, но Уейн Бигълоу сякаш имаше неизчерпаем запас от вина в частната си изба. Той намери сродна душа в лицето на Мърсър и извади три бутилки по време на обяда, и пъхна шише осемгодишно бренди в туниката си за предстоящото пътуване.

Седнали на задната седалка на лимузината, която се носеше през пустинята по пътя „Ал Аин“, Бигълоу и Мърсър, след като отдадоха на ароматния алкохол полагащото му се уважение, си подаваха бутилката и пиеха от нея като войници, разменяйки си манерка с вода. Пътуването, както и обядът, беше празнично. След час тримата се прехвърлиха в покрит камион, пригоден за суровите условия в пустинята. Халид се опита да върви, но бастуните му затънаха в мекия пясък, и трябваше да го пренесат до другото превозно средство. Той стоически прие безпомощността си.

Пътуването продължи по неравен път, камионът друсаше пътниците и шофьора, докато навлизаше навътре в пустинята. Температурата във високата кабина беше петдесетина градуса и дори ветрецът, повяващ от смъкнатите стъкла, беше горещ и не внасяше прохлада. В камиона се въртяха песъчинки, които покриваха седалките, таблото и хората. Ако не беше брендито, за Мърсър пътуването щеше да е непоносимо.

Два часа след като се отклониха от главния път, камионът прехвърли върха на старо пресъхнало речно корито и се спусна до дъното му. Слънцето беше високо в небето и яростно печеше в средата на следобеда. В сухото дере беше паркиран друг камион — голям, с десет колела. Брезентът над товарното отделение беше избелял и изпокъсан от годините, прекарани в пустинята. Наблизо седем бедуини седяха около малък огън. Дългите роби пазеха кожите им от жестоките слънчеви лъчи. Те видяха Халид Худари, станаха и затътриха крака към него, като се подпираха на бастуни.

Спазвайки традициите на номадите, Халид и бедуините разговаряха няколко минути, като жестикулираха и се смееха досущ стари приятели, събрали се след дълга раздяла. Халид прие чаша силен чай от тях и Мърсър и Бигълоу последваха примера му. След друг дълъг разговор, който полковникът проследи с интерес, единият номад се отдели от групата и се приближи до камиона. Върна се след малко и сложи голяма пластмасова клетка до Халид.

Отвътре извряска сокол, сякаш да поздрави господаря си.

Хасан бен Руфти беше завързан за четири метални тръби, забити в земята, и лежеше гол, с разперени крака и ръце под палещите лъчи на слънцето. Неокосменото му тлъсто тяло беше зачервено и осеяно с мехури. От няколко часа той ту припадаше, ту идваше в съзнание. Жаждата, изгаряща гърлото му, бе придружена от силно къркорене на червата и празния му стомах. Не беше ял нищо от часове и липсата на храна замъгляваше съзнанието му.

За миг му се стори, че е в парижки хотел, завързан за рамката на леглото от проститутка, която е наел и го задоволява по невъобразими начини. Руфти сякаш чу приглушените и стенания, докато дългите и коси галят слабините му. Той също изстена от допира й, но после изведнъж тя вкопчи нокти в гърдите му и той извика. Болката беше пронизваща, сякаш в плътта му се забиха метални шипове.

Съзнанието му леко се проясни. Руфти събра сили, повдигна глава от земята и видя, че върху него стои дребно същество. Благородната му глава бе обърната към безплодната пустиня, а зловещата извита човка бе насочена към тялото му. Той разбра какво ще се случи с него и мисълта го накара да се разтрепери от страх.

— Сахара ще изкълве първо очите ти, Хасан — каза Халид Худари, който се появи в полезрението му. — Доколкото знам, очите са най-уязвимите и едни от най-сочните части на човешкото тяло. Щом ги изкълве от черепа ти, соколът може да си почине малко, докато отново огладнее, и да се нахвърли върху гениталиите ти — друга лесна мишена. Предполагам, че Сахара лесно ще откъсне тестисите ти, но вероятно ще изяде пениса ти, докато все още е на мястото му.

Халид подсвирна и соколът му излетя от подпухналото тяло на Руфти и кацна на ръкавицата на левия юмрук на господаря си. Худари погали гърдите на птицата и нежно и зашепна, като я окуражаваше и хвалеше красотата й. Соколът щастливо реагираше на жестовете, разрошваше пера и издаваше радостни звуци. Макар че искаше да ловува, Сахара щеше да бъде доволна да изяде и угощението пред нея.

— Мога да измисля множество ужасни начини да умреш, Руфти — добави Халид. — Но смятам, че да те изядат жив е един от най-мъчителните. Ако Сахара реши, това може да продължи няколко дни. Предполагам, че ще си мъртъв много преди тя да завърши вечерята си, но ще имаш достатъчно време да мислиш какво си направил и да молиш за милост мен, принца и Аллах. Ала сме толкова навътре в пустинята, че молбите ти няма да бъдат чути. Можеш да крещиш колкото искаш, копеле. Соколът ще се наслади на храната много повече, ако знае, че си жив. Убийството ти няма да върне хората, които уби в Лондон, нито свещеника или момичето на летището. Няма да отмъсти дори за смъртта на Тревър Джеймс-Прайс. Нито ще изкупи вината ти, че се опита да убиеш мен, причини екологична катастрофа в Съединените щати и заговорничеше да извършиш преврат в родината ми. Смъртта ти няма да бъде дори предупреждение за другите, защото никой няма да знае как си умрял. Убийството ти ще послужи само за да задоволи моето желание да се чувствам в малко по-голяма безопасност нощем и да знам, че в света има един луд по-малко. Ще мисля за обезобразения ти труп, когато довечера заспивам, Руфти, и ще се усмихвам.

Халид зачака отговор, но духом Руфти вече беше мъртъв. Той лежеше неподвижно, без да има сили дори да хленчи. Худари се обърна и пусна Сахара да излети от ръката му и да се стрелне нагоре в небето, а после да се спусне към плячката.

— Това ще продължи до вечерта — каза Халид на Бигълоу и Мърсър, когато се върнаха при камионите, спрели на двеста метра от мястото, където бе завързан Руфти. — Той може да изкара нощта. Искам да бъда там, за да се уверя, че е мъртъв, но вие двамата не е необходимо да ме чакате. Върнете се в Абу Даби да се забавлявате. Ще се присъединя към вас утре на закуска.

Мърсър се изкушаваше. След убийствата, които бе видял през изминалата седмица, пустинното правосъдие на Худари му дойде в повече. Но той остана, защото искаше да види края на „Ладията на Харон“. Бедуините запалиха втори огън, разпънаха сенник, донесоха съдове за вечеря и превариха вода за многобройни чаши чай. Тримата мъже разговаряха до края на следобеда, без да обръщат внимание на писъците, разнасящи се от пресъхналото речно корито.

— Какво ще стане после? — попита Мърсър, когато слънцето се скри зад хоризонта и небето стана кървавочервено, преди да настъпи здрачът.

— Смятам да си почина няколко седмици, за да възстановя силите си. Ще отида в Лондон на погребение и сетне вероятно в Южна Франция или в Малага в Испания с моята секретарка. Мисля, че и двамата го заслужаваме — отвърна Халид с прямота, която учуди полковник Бигълоу. — А ти?

— Надявах се аз да заведа секретарката ти в Южна Франция, но сега това е изключено — пошегува се Мърсър, за да прикрие мъката, която го връхлетя при спомена за раздялата с Аги Джонсън. — По време на престоя си в Ню Йорк проверих телефонния си секретар и чух едно много интересно съобщение от Държавния департамент, затова предполагам, че отново ще се върна в мините.

Хасан бен Руфти престана да крещи, след като над пустинята се спусна мрак. Блестяха само луната и далечните студени звезди. Няколко минути по-късно соколът се върна при господаря си. Перушината му беше изпръскана с вътрешностите и кръвта на Руфти.

Мърсър, Халид и Бигълоу прекараха нощта в лагера на бедуините и се смяха до ранните часове на утрото на преувеличените истории на полковника. Сахара излетя веднъж през нощта, за да продължи да се храни. На изгрев слънце те се отправиха обратно към града, оставяйки Руфти на чакалите и ястребите, които се бяха събрали около него. По-късно през деня Халид замина на дълга ваканция с изчервяващата се, но щастлива Сири Патал, а Мърсър остана в ОАЕ още няколко дни, като си почиваше и проверяваше дали е вярна хвалбата на Бигълоу, че може да надпие всеки.

Полковникът спечели всичките им облози, но на Мърсър много му се искаше да го види да се надпреварва с Хари Уайт. Англичанинът нямаше да има шанс.

Арлингтън, Вирджиния

Мърсър отвори външната врата. Радваше се, че се прибира у дома. Остана неподвижно няколко минути, за да наблюдава играта на слънчевите лъчи в триетажното преддверие. Въздухът беше хладен. Внезапен и неочакван студ бе обхванал Вашингтон, а парният котел в къщата не беше включен. Мисълта за подобно дребно домашно задължение му достави по-голямо удоволствие, отколкото очакваше. Най-после се връщаше към обичайния си живот.

На масата в рядко използваната всекидневна имаше голям кафяв плик, адресиран до него. Изпълнен с любопитство, Мърсър го отвори и извади един-единствен лист и може би най-желаната привилегия във Вашингтон — дипломатически регистрационни номера за кола. В бележката пишеше: „Подарък от народа на Обединените арабски емирства. Паркирай където искаш и карай колкото бързо се осмеляваш“ и беше подписана от Халид Худари.

Мърсър се засмя доволно, докато се качваше по извитото стълбище. Телефонът иззвъня и той хукна нагоре, прескочи последните няколко стъпала, влетя в бара и грабна слушалката.

— Слава Богу, че си там. — Гласът на Хари Уайт звучеше отчаяно. — Сутринта забравих да купя вестник и не мога да проверя отговорите на кръстословицата от вчерашния брой. Девет отвесно, „съблазнена от Зевс“.

— Току-що се прибрах, Хари — недоволно измърмори Мърсър, отиде зад бара и видя четирите празни бутилки в кофата за боклук, които не бяха там, когато бе заминал.

— Знам, знам, но трябва да ми помогнеш. Това ме побърква. Съблазнена от Зевс? Хайде, сещаш се за кого говоря.

— Леда?

— Не, не е тя, а другата. Зевс се явил пред Леда преобразен като лебед, а другата е била съблазнена от златен душ.

Мърсър се смя, докато го заболяха гърдите.

— Златен дъжд, Хари, а не златен душ. Разликата е огромна, повярвай. — Той извади бира от хладилника и забеляза пълна до половината бутилка вино, сложена до шишетата „Хайнекен“. Хари бе имал женска компания. Другото доказателство бяха фасовете в пепелниците. Старецът не пушеше такива цигари.

— Е, знаеш ли отговора?

— Пробвай Даная. Мисля, че тя е майката на Персей — разсеяно отвърна Мърсър. Стори му се, че чу шум от спалнята на горния етаж.

— Това е. Най-после. Благодаря на Бога. Хей, слушай, Дребосъка, аз и още двама души ще играем покер довечера. Интересуваш ли се?

Тялото на Мърсър се скова. По спираловидното стълбище слизаше някой. Старите дървени стъпала тихо скърцаха.

— Хари, в дома ми има човек — прошепна Мърсър. — Обади се на полицията.

— Разбира се, че има човек в дома ти. Аз я пуснах да влезе и дори и дадох ключа си.

В бара влезе Аги Джонсън. Беше по черни чорапи с жартиери, черен сутиен и черни бикини и бе наметнала една от ризите на Мърсър. Косите и бяха направени на красива прическа и блестяха като благороден метал. Беше си сложила грим, който подчертаваше най-хубавите и черти, макар че Мърсър харесваше всичко в нея. Беше истинско олицетворение на съблазънта.

— Трябва да затварям, Хари — заеквайки, каза Мърсър и прекъсна връзката.

— Подрани. Дик Хена каза, че ще се върнеш късно следобед. Мислех да дойда на летището да те посрещна. — В гласа и прозвуча желание и извинение.

— Успях да взема по-ранен самолет — отвърна Мърсър само за да каже нещо. Беше завладян от присъствието й. Беше го пленила и съзнанието му отказваше да мисли за друго, освен за нея. — Мислех, че повече няма да те видя.

— И аз. — Аги се приближи до него и той усети дъха й.

Парфюмът и беше опияняващ. — Не устоях. Знам, че връзката ни няма да продължи дълго, но трябваше да бъда с теб. Въпреки че не исках, ти ме омагьоса.

— Как се чувстваш? — прошепна той.

В невероятните и смарагдовозелени очи премина сянка на безпокойство, че Мърсър и бе задал този въпрос в момент, когато се опитваше да го съблазни. Но Аги знаеше, че той е попитал от загриженост.

— Добре съм. Изминаха няколко дни, затова имах време да свикна.

— Какво смяташ да правиш?

— Откакто баща ми умря, ме преследват цяла армия адвокати. Вчера се подписах около хиляда пъти само за да прехвърлят попечителския фонд „Джонсън“ на мое име. Дори не сме започнали да преглеждаме документите на „Петромакс“.

— Ще поемеш ли ръководството на компанията?

— Иронично е, че природозащитничка ще оглави една от най-големите петролни компании в света, нали?

— Не се сещам за по-подходящ човек. Ще ти бъде по-лесно да работиш като природозащитник отвътре, отколкото отвън.

Аги се усмихна и очите и засияха.

— И аз мисля така.

— А какво ще стане между нас?

Тя се наклони към него, притисна тяло до гърдите му и пъхна едното си бедро между краката му.

— Ще ме заведеш в леглото и ще се любим, докато не можем да вървим — отговори Аги. — Адвокатите ще ме намерят тук, затова имаме само два дни. А след това? Не знам, Филип. Ти имаш свой свят, а аз мой. Може да се окаже един и същ. Времето ще покаже.

Много по-късно през нощта Мърсър и Аги лежаха в леглото му. Дишането им се нормализираше. Влажните чаршафи бяха увити около ръцете и краката им. Аги видя, че капандурата е ремонтирана, и попита кой е организирал нападението в дома му.

— Не е бил баща ти, ако мислиш така — отговори Мърсър. — ФБР намериха купчина квитанции от частен детектив в кабинета на баща ти. Поръчал му е да те следи от няколко месеца, всъщност откакто си се върнала във Вашингтон. Хена смята, че е проява на прекалено ревностна бащинска загриженост.

— И затова е знаел в колко часа съм била тук онази нощ?

— Да. И съм чул частния детектив да напуска района след първия опит за покушение срещу мен вечерта, когато беше приемът на баща ти. Трябва да ме е проследил дотук, след като те закарах в къщата ти в Джорджтаун.

— Баща ми беше болен и алчен човек — промълви Аги и се сгуши в прегръдките му. — Но все пак за мен е облекчение да знам, че не е имал нищо общо с опита да те убият.

Мърсър и обясни теорията си за самоубийството на Макс и тя се почувства по-добре. Имаше обаче една подробност, която и спести, нещо, което и самият той не искаше да повярва. Дик Хена му го бе казал, докато Мърсър си почиваше в Абу Даби заедно с Уейн Бигълоу.

Взривното устройство, използвано за детонирането на течния азот в петролопровода в Аляска и задействано от Ян Верховен, не беше същото, с което бе активиран компютърният вирус в „Алиеска“. То бе включено, докато Мърсър и Аги бяха в оперативния център на пристанището за танкери „Алиеска“, петнайсет минути след експлозията на „Надежда“. Хена и Мърсър бяха стигнали до един и същ извод.

Иван Кериков беше жив.

МИНАТА НА ЦАР СОЛОМОН

(книга 3 от "Филип Мърсър")

На Лу,

моята редакторка, партньорка в пътуванията

и най-добра приятелка,

майка ми

Благодарности

За пореден път съм изумен от помощта, която ми бе необходима, за да стане романът интересен и увлекателен. На първо място благодаря на Деби Сандърс, без чиято обич, подкрепа и безкрайно търпение нямаше да мога да упражнявам занаята си. На второ, разбира се, на литературния ми агент Боб Дифорио, човека, който направи възможно всичко това. Този път имах нов персонал — Дъг Град и останалите от екипа му в Националната космическа лаборатория. Много ви благодаря и няма да ви разочаровам. Трябва да благодаря и на Ричард Марек, най-доброто и остро редакторско перо в бизнеса. Има и много други: Криефланаган, Ким Хайман, Санди Престън, сестра Мириам Уорд. Списъкът може да продължи до безкрайност. Наистина искам да благодаря на всеки, който направи възможно пътуването ми до Еритрея, и да изкажа признателността си на хората, които правят прекрасна тази страна. Никога няма да забравя времето, което прекарах там.

Искам да благодаря и на най-важните личности в издателския бизнес: читателите. Без вас аз съм само човек, който трака по клавиатурата на компютъра. Всички вие имате дълбоката ми благодарност.

Бележка на автора

Заради личната си безопасност аз не отидох толкова далеч на север в Еритрея както Мърсър в този роман, затова, моля, простете ми за несъответствията с реалната география. Освен това в името на разказа съм променил някои факти от геологията и отново моля за извинение.

КЕЙП КЕНЕДИ, ФЛОРИДА

Октомври 1989 г.

От три часа капитанът от военновъздушните сили Лен Кълинс нетърпеливо слушаше монотонния говор на директора на командния космически център. Той предполагаше, че липсата на емоции би трябвало да окуражи астронавтите, но гласът го изнервяше. Това беше първият му полет. До изстрелването оставаха само две минути. Кълинс все още имаше време да си представи как протяга ръка и удушава шефа на командния център. Мисълта го накара да се усмихне.

— „Атлантис“, говори командният център. Херметизирането е завършено. Излитате. Край.

— Прието. Излитаме — отговори Кълинс.

Секундите летяха, докато наземният контрол и Кълинс разговаряха по установените правила. Думите им за предстоящия полет бяха лишени от драматизъм. Отвъд илюминаторите на космическата совалка нощният мрак обвиваше Източна Флорида. Звездите сякаш го зовяха и Кълинс знаеше, че след няколко минути ще стигне до тях.

— Изстреляйте ни, за Бога — измърмори той.

— „Атлантис“, компютрите на борда ви са включени. Край.

— Прието.

Когато предстартовото броене стигна до критичните последни секунди, Кълинс вече не чуваше ритмичния шум на помощните двигатели, нито бръмченето на вентилаторите и моторите. В онези последни мигове за него цареше тишина.

— Пет… Четири… Включваме главния двигател…

За една трета от секундата главните двигатели на со-валката изхвърлиха половин милион килограма наже-жени до бяло отходни газове, обгаряйки металната платформа за изстрелване на площадка 39А. Цялата тази мощност обаче само леко разклати „Атлантис“. Кълинс не видя светлината от контролираната детонация на горивото от течен кислород и водород, но звуковата вълна от горенето разтърси силно „Атлантис“. За миг Кълинс се запита в какво ли се е забъркал.

— Три… Две… Едно…

Космическата ракета запази равновесие и ракетите носители се възпламениха. Всяка от тях произвеждаше два пъти повече мощност от вътрешните двигатели на „Атлантис“. Лен Кълинс и останалите трима мъже от екипажа имаха чувството, че нещо ги блъсна в стена. В момента на запалването от множеството изпускателни дюзи бяха изхвърлени хиляди галони вода в усилие да намалят смъртоносните вибрации, предизвикани от стартовите двигатели на ракетата. Водата се превърна в облаци от пара, които отразиха огнените жълти отпадъчни газове.

— Излитаме.

„Няма майтап!“ — помисли Кълинс.

След пет секунди совалката излетя от кулата и над Флорида сякаш се зазори. Ракетата се извиси над тресавищата с мангрови дървета, оставяйки горяща диря от плазма, която проряза мрака като нож. Химичната енергия се превърна в кинетична толкова бързо, че четирийсет секунди след изстрелването звуковата бариера бе преодоляна и после още веднъж, само след няколко мига. За две минути, когато двигателите с твърдо гориво избълваха последното си количество енергия, совалката вече летеше със скорост, четири пъти и половина по-висока от тази на звука, и се намираше на четирийсет и пет километра над земята.

Компютърът на борда контролираше притока на гориво в двигателите на „Атлантис“, за да поддържа три пъти по-слаби гравитационни сили от нормалните, и Лен Кълинс имаше чувството, че тялото му е смазано на анатомичната седалка. Тренировките го бяха подготвили за това, но той още не можеше да повярва, че изпитва реалното усещане. Всяко елементарно движение като вдигане на ръката изискваше да упражни цялата си сила.

— „Атлантис“, предстои отделяне на ракетите носители. Двете ракети носители, прикрепени към обемистия външен резервоар, се отделиха от совалката. Остатъкът от горивото ги изстреля в светли арки от огън и нажежен газ. „Атлантис“ продължи да се издига, като непрекъснато увеличаваше скоростта.

Ракетата достигна височина сто километра и екипажът видя слънцето, изгряващо над смаляващия се хоризонт. Всички ахнаха при вида на невероятната гледка. Совалката излезе от земната атмосфера и навлезе в мразовития вакуум на космоса, откъдето Земята се виждаше като нарисуван декор, лишена от топлината и красотата си.

— „Атлантис“, тук Земя. Връщането негативно. Чувате ли?

Негативно връщане означаваше, че совалката е твърде високо и далеч, за да се приземи на аварийните летища в Северна Африка или Европа. „Атлантис“ трябваше или да продължи успешно пътуването си, или да катастрофира.

— Прието, Земя — отговори Кълинс на командния център в Хюстън, който бе поел контрола на полета от Кейп Кенеди веднага щом совалката излетя от кулата. Наземният контрол на американските космически полети се намираше в Тексас заради машинациите на Линдън Джонсън в началните етапи на програмата — наследство, което струваше на агенцията милиони долари излишни разходи.

Осем минути след изстрелването на ракетата главните двигатели изсмукаха и последните капки гориво от външния резервоар и изведнъж в пилотската кабина настъпи тишина. В същия миг Кълинс осъзна, че са напуснали пределите на земната атмосфера. Той бе постигнал нещо, за което всеки жител на планетата би му завидял. Кълинс бе осъществил детската си мечта.

— „Атлантис“, тук Земя. Започвайте отделяне на външния резервоар.

— Прието. Отделяне на външния резервоар… сега.

Експлозии откъснаха от совалката огромния резервоар, който започна дългото си падане обратно в земната атмосфера, където изгоря, без да причини щети.

— Гравитацията може и да е закон — пошегува се Маркам, специалистът по полезни товари, който седеше зад Кълинс. — Но механиката на Нютон е страхотна карта за „излизане от затвора“.

Два часа след като бяха изстреляни в орбита около Земята, членовете на екипажа се заловиха с основните си задачи. Те започваха да усещат немощ от нулевата гравитация. До следващия ден вече щяха да бъдат негодни за нищо. Ето защо НАСА бе запланувала изстрелването на полезния товар да стане веднага щом совалката достигне стабилна орбита на четиристотин километра над Земята.

Лен Кълинс и останалите трима мъже все още бяха под въздействието на прилива на адреналин от изстрелването, но вече ги връхлиташе чувството за гадене, което скоро щеше да ги извади от строя. Видеофилмите и тренировките на борда на „Боинг 707 Вомит Комет“ на НАСА не можаха да ги подготвят за усещането, което приличаше на постоянно свободно падане. Кълинс се закле, че няма пръв да повърне закуската от пържола и яйце, която им бяха приготвили във Флорида.

— „Атлантис“, тук Земя. Подгответе се за прехвърляне към „Ванденберг“ за изстрелване на полезния товар.

Военновъздушната база „Ванденберг“в Калифорния отговаряше за сателита в товарното отделение на совалката. Успешното му изстрелване беше главната мисия на „Атлантис“ въпреки официалното изявление на НАСА за медиите, че сателитът е комуникационен.

— Прието — отговори Кълинс и побърза да преглътне, защото стомахът му се бунтуваше и храната бе стигнала до гърлото му. — „Ванденберг“, обадете се. Тук е „Атлантис“.

— „Атлантис“, говори „Ванденберг“. Имате зелена светлина за изстрелване на полезния товар.

— Прието, „Ванденберг“. Започваме изстрелването на полезния товар след осемнайсет минути. — Кълинс знаеше, че прозорецът за изстрелването на сателита от товарното отделение е много тесен заради особената му мисия. Той превключи на вътрешната радиовръзка. — Дейл, имаш осемнайсет минути. Как сте там отзад?

— Закуската беше по-вкусна, когато влизаше, отколкото когато излизаше, но съм готов — отговори Маркам.

Дейл и Ник Филдинг, другият специалист по полезни товари, седяха в задния отсек за екипажа и щяха да контролират полета, докато сателитът се отдалечеше от совалката. Филдинг работеше с ротационния контрол, който осъществяваше отклоненията в курса, спускането и приземяването на „Атлантис“, а Маркам отговаряше за произведената в Канада автоматизирана ръка. Тези задачи им бяха възложени поради деликатността на ракетата, товара и ефекта от микрогравитацията. Двамата бяха чули слух, че сателитът на Министерството на отбраната с кодово име „Медуза“ струва два милиарда долара, и сега безопасността му беше тяхна отговорност.

— Объркаш ли нещо, Дейл, никога повече няма да видиш заплата — иронично отбеляза Филдинг, използвайки дистанционното управление, за да извади роботизираната ръка от склада.

— „Атлантис“, тук е „Ванденберг“. Приближавате се до координатите. Изстрелване на товара след единайсет минути.

— Прието, Земя, единайсет минути — отговори Маркам. Имаше чувството, че отново ще повърне.

— Как си, Дейл?

— Никога не съм бил по-добре. — Маркам се оригна шумно. — Какви са координатите ни?

— Намираме се на необходимата височина. Носът е наклонен на деветдесет градуса — отговори Филдинг. После добави: — Това не ми харесва. Първоначалната мисия предвиждаше цял ден за проверки на системите и практика с автоматизираната ръка, преди да изстреляме полезния товар.

— Щеше да бъде така, ако изстрелването бе станало вчера, както бе планирано. Сърди се на майката природа за бурята, а не на военновъздушните сили, че са нарушили правилата си — каза Маркам. — Ще се успокоя, когато онова нещо се махне от товарното отделение. Знаеш ли какво може да прави?

— Прекратете разговорите, господа, и се съсредоточете върху предстоящата задача — чу се дрезгав глас зад тях.

Майк Уейн Херцога беше командирът на совалката и най-голямата отговорност за полета беше негова. За разлика от останалите членове на екипажа полковникът с четинеста коса бе пътувал в космоса, на мисия на борда на „Чалънджър“, също проведена от военновъздушните сили в сътрудничество с Агенцията за национална сигурност.

Маркам наблюдаваше видеомонитора и от време на време надничаше през прозореца. Под зоркия му поглед автоматизираната ръка хвана „Медуза“. Вертикалният стабилизатор на совалката приличаше на тънка бяла линия на фона на черния космос.

— Четири минути, лейтенант Маркам — каза Уейн.

— Прието — отговори Маркам, без да откъсва очи от монитора, който показваше къде точно се намира сателитът в товарното отделение.

Преди изстрелването и разтварянето на слънчевите панели „Медуза“ приличаше на тъмна фуния за сладолед. Дори когато прожекторите осветиха сателита, корпусът му изглеждаше един оттенък по-черен от космоса отвън. Абсорбиращият радарните лъчи материал поглъщаше светлината като изкуствена черна дупка. Върхът на единствения видим сензор наподобяваше дуло на оръдие с голям калибър, но всъщност бе направен от сложно преплитащи се жици от нещо като злато.

Маркам извади „Медуза“ от люлката. На Земята механичната ръка имаше по-малко сила от човек със средни възможности, но в празното пространство с лекота боравеше с единайсеттонния сателит. Досущ израстък на чудовищно насекомо, дългата седемнайсет метра ръка вдигна сателита над пода на товарното отделение.

Маркам затаи дъх в усилие да успокои стомаха си, който не преставаше да се бунтува. Едно леко потрепване на дистанционното управление можеше да блъсне „Медуза“в стената на совалката или да го изстреля в нестабилна орбита, а му беше адски лошо. Той обезопаси автоматизираната ръка, като я блокира на позицията й, грабна плика и повърна.

— Аз ще поема изстрелването на „Медуза“ — предложи Ник Филдинг.

Маркам му се усмихна благодарно. Тъмният слънчев загар на кожата му бе избледнял до болнав нюанс на зелено. Той се отдалечи от конзолата и полковник Уейн стъпи на платформата пред контролното табло на механичната ръка.

— „Ванденберг“, тук е „Атлантис“. Готови сме за отделяне на полезния товар. Координатите са потвърдени.

Безцеремонната, но компетентна намеса на Уейн подейства успокояващо на Филдинг, който не изгаряше от желание да поеме отговорността за изстрелването на сателита.

— „Атлантис“, говори генерал Колуики. Ти ли си, Херцог?

— Да, сър. „Атлантис“ очаква предстартовото броене. Готови сме.

Обикновено ограниченият бюджет на НАСА налагаше екипажите на совалките да извършват и научни експерименти след приключването на основната си мисия, за да се използва максимално времето в космоса и да се оправдае зашеметяващата цена на изстрелване на ракета в орбита. Изстрелването на „Медуза“ обаче се смяташе за толкова важно, че „Атлантис“ трябваше да остане в орбита четири дни, а членовете на екипажа бяха само туристи, свободни да запълнят времето си, както искат. НАСА бе настояла за тази продължителност, за да поддържа лъжливата версия за този всъщност военен полет.

— „Атлантис“, говори „Ванденберг“. Една минута до изстрелването на товара.

Маркам, Филдинг и Кълинс може и да бяха чували слухове за „Медуза“, но само Уейн познаваше истинските му способности. Сателитът представляваше цяла система, съставена от пет платформи. Четирите вече бяха в орбита и се приближаваха към „Атлантис“. Последният компонент, който се готвеха да изстрелят, беше основният в системата и струваше почти половината от бюджета на целия проект.

Предназначен да бъде очите на Стратегическата инициатива за отбрана на президента Рейгън, „Медуза“ не приличаше на никой друг сателит, направен дотогава. Военните стратези знаеха, че съветската доктрина предвижда няколко силози и укрепени бункери за всяка от ядрените им междуконтинентални балистични ракети. Те можеха да ги строят на произволни места и тайно да преместват ракетите с камиони в опит да заблудят американците. Руска ракета можеше да бъде изстреляна от множество места, много от които бяха неизвестни или не бяха взети на прицел. Това криеше огромен риск. Дори с неограничен бюджет, Пентагонът не можеше да изгради достатъчно голяма лазерна защита, за да покрие всички възможни съветски и източноевропейски ракети. За да бъде успешна програмата „Звездни войни“, САЩ трябваше да определят точното местонахождение на силозите и бункерите, където са скрити балистичните ракети до момента на изстрелването им. Така, ако някога бъдеше изстреляна ракета, базираните в космоса лазери вече щяха да я държат на прицел и да я засекат веднага, нямаше да губят ценни секунди, търсейки мишената. За да се осъществи това, Пентагонът се нуждаеше от нов вид шпионски сателит, който да наблюдава от космоса, да вижда през скалите и бетонните и стоманени бункери и да открива най-строго пазените тайни на Русия.

„Медуза“ действаше като проникващ в земята сонар, но използваше заредени субатомни частици вместо звукови вълни. Четирите приемащи сателита, които в момента обикаляха в орбита около Земята в ромбовидна формация, бяха разположени така, че да приемат отразена информация от главната позитронна камера, монтирана на „Медуза“. Уейн не разбираше по-голямата част от техническото устройство на сателита, но знаеше, че в „Медуза“е монтиран плутониев реактор, който произвежда и изстрелва позитрони и прилага на практика теорията за електромагнитното отблъскване, за да събира отразените от другите сателити частици. По отношение на компютърното моделиране „Медуза“ можеше да открива с точност укрепен ракетен силоз, да разбира дали вътре има междуконтинентална балистична ракета, да определя местоположението на командния й бункер и на спомагателните тунели и дори да засича подземни тръби за електрически кабели и секретни комуникационни линии. „Медуза“ виждаше през океаните, сякаш бяха прозрачни, и намираше ядрени подводници, колкото и на-дълбоко или безшумно да се движеха. Сателитът беше толкова прецизен, че само след няколко прелитания можеше да изработи подробна карта на минно поле, да подаде сигнал към команден пост в реално време и да даде точните координати на всеки заровен в земята вражески експлозив.

— „Атлантис“, говори „Ванденберг“. До мишените остават шест километра. Приближавате се с дванайсет километра в минута. Те са на хиляда и петстотин метра над орбитата ви.

— Прието, Земя. Петнайсет секунди. — Полковник Уейн се вторачи в дигиталния брояч. Пръстите му бяха на копчето за изстрелване.

Поради позицията на совалката четирите приемащи сателита се приближаваха към долната част на „Атлантис“, движейки се с малко по-висока скорост. Членовете на екипажа нямаше да могат да ги видят, докато минаваха, защото щяха да се появят над опашката на ракетата.

— „Атлантис“, бъдете готови за изстрелването на товара след… три… две… едно. Сега.

Уейн натисна копчето на контролното табло. В същия миг Ник Филдинг активира маневриращите двигатели, за да изстреля совалката в по-ниска орбита и да избегне сблъсък със сателита.

Командите на земния контрол задействаха компютрите на „Медуза“. Сателитът започна да се разгъва като чадър, разтваряйки слънчевите си панели, които щяха да зареждат с енергия вътрешните системи и да помагат в промяната на положението и орбитата му. Енергийният поток от плутониевия реактор захранваше само позитронната камера. Придвижването на сателита около Земята се извършваше с помощта на ракета, захранвана от слънчева енергия и от химични реакции, която се нуждаеше от презареждане на всеки три години.

Наблюдавайки видеоекрана, Уейн и Филдинг се вторачиха със страхопочитание в уголемяващия се сателит. За няколко минути фунията се превърна в заплашителен фантом, който надвисна над Земята като отмъстителен водоливник с фантастични фигури. „Медуза“ приличаше на Смъртта, ако вестоносецът на Армагедон имаше облика на човешко същество.

— Четиримата конници идват — измърмори Филдинг.

Четирите приемащи сателита се появиха над опашката на совалката като слаби светлинки в звездното небе. „Медуза“ получи команда от „Ванденберг“и от единия му реактивен двигател излезе тънка струя изразходвано гориво. Сателитът набра скорост, за да се присъедини към останалите.

Лен Кълинс отиде в задната кабина и погледна над рамото на Филдинг.

— Какво ли бихме постигнали, ако вместо да унищожаваме, създавахме, а?

Уейн го погледна изпитателно.

— Хрумне ли ти още веднъж подобна мисъл, ще те предам на военния съд.

— Какво беше това, по дяволите? — В гласа на Ник Филдинг прозвуча тревога. Той гледаше през илюминатора, извивайки тяло, за да проследи отдалечаващите се сателити.

— Кое? — попита Уейн и се обърна.

— Видях блясък зад приемащите сателити, сякаш слънцето се отрази в нещо метално.

— Сигурен ли си?

— Да, сър. Беше само за секунда, пък и те са твърде далеч, за да се види ясно, но определено забелязах нещо.

— Наземен контрол, говори „Атлантис“ — обади се Уейн на „Ванденберг“. — Видяхме отломък зад „Медуза“. Можете ли да потвърдите това? Изглеждаше в опасна близост.

— Прието, „Атлантис“. — Човекът от наземния контрол не можа да прикрие безпокойството в гласа си. — Току-що получихме предупреждение от Американското космическо командване в Колорадо Спрингс. Увеличават захранването на радарната си станция в Кавалиър Еър Стейшън в Северна Дакота, но първоначалните данни от телеметрията показват курс към сблъсък. Бъдете в готовност.

— Какво беше, Ник? — попита Кълинс.

— Не знам. Не изглеждаше голямо, но нямам представа какво беше.

— „Атлантис“е в готовност — докладва Уейн на „Ванденберг“.

Минаха няколко секунди, през които се чуваше само бръмченето на двигателите на совалката и тихите стенания на Дейл Маркам.

— „Ванденберг“ до „Атлантис“. Херцог, говори генерал Колуики. Искаме да промените позицията си, да увеличите скоростта и да ни дадете визуално описание на онова, което става. Предметът зад „Медуза“е толкова малък, че не можем да уточним какъв е.

— Слушам, генерале. Променяме позицията си. — Уейн кимна на Филдинг, който се бе върнал на мястото си пред системата за контролиране на реакциите. Използвайки малки взривове от газ, совалката се завъртя на деветдесет градуса и се обърна с носа надолу към отдалечаващия се сателит.

— „Атлантис“, проследяването от Земята показва, че настигате „Медуза“с петнайсет метра в секунда. Моля, увеличете орбиталната скорост. Разстоянието до „Медуза“е хиляда метра.

— Прието, Земя.

Уейн и Филдинг останаха в задния отсек, а Лен Кълинс се върна в пилотската кабина, за да наблюдава през големите илюминатори, докато преследваха неидентифицирания обект зад петте сателита. Той седна и се вторачи в празното пространство, опитвайки се да види онова, което Филдинг бе забелязал. Уейн разговаряше по комуникационната мрежа с генерал Колуики, шефа на Американското космическо командване.

— Обхват петстотин метра. Онова, което преследва сателитите ни, ще ги настигне след петнайсет секунди.

Кълинс започна да брои наум. Когато стигна до осем, видя петте сателита да блестят точно над мъглявия син хоризонт на Земята. От това разстояние те приличаха на златни светулки. Детайлите им се губеха в отразения блясък на планетата. После ги видя ясно — централната част на приемащите платформи и широко разтворените им колекторни чинии. Когато останаха две секунди, Кълинс забеляза сребрист блясък зад единия приемащ сателит. Беше толкова кратък, че ако не го очакваше, би го помислил за химера.

Наземният контрол извика: „Сега“и усукан магнитен гаечен ключ, изпуснат по време на полета на „Джемини“ преди двайсет и пет години, един от стотиците хиляди космически боклуци, мина през колекторната чиния на единия сателит, заклещи се в стоманен панел от обшивката и наруши баланса на целия спътник. Силата на удара се изгуби в празното пространство, защото не се чу звук, но го прониза със силата на куршум, и приемащият сателит започна да пада. Ужасеният Кълинс видя как сателитът се превъртя три пъти и накрая се блъсна в „Медуза“.

— Мамка му, ще го изпуснем — изкрещя обикновено невъзмутимият генерал Колуики.

— Потвърждаваме това, генерале — каза Кълинс, докато гледаше как „Медуза“ пада към Земята.

На четиристотин километра под „Атлантис“ генерал Реджиналд Колуики наблюдаваше най-скъпо струващата катастрофа в историята на военнопромишления комплекс. Само за три минути и половина „Медуза“ се превърна от върхово постижение в необратим провал. Телеметрията от платформата на позитронната камера потвърди, че сателитът е неуправляем и няма да реагира на наземните команди да изстреля ракетите си за маневриране. Сателитът падаше и четирийсетте мъже и жени, събрали се в командния център, не можеха да направят нищо, за да предотвратят това.

— Пробвай автономната програма на полета — нареди Колуики на единия компютърен специалист, който ожесточено тракаше по клавиатурата, опитвайки се да възвърне контрола върху „Медуза“.

— Не реагира, сър. Централният процесор е изключил.

— Получаваш ли изобщо нещо от проклетия сателит?

— Позитронната камера е в готовност и всички кодиращи програми функционират.

— Страхотно… „Медуза“ ще изгори в атмосферата, но още иска да прави снимки и да запази в тайна информацията — иронично измърмори Колуики. — Колко време остава?

— „Медуза“ ще навлезе в земната атмосфера след двайсет и пет, най-много трийсет секунди.

— По дяволите. — Колуики видя как кариерата му изгаря заедно със сателита. — Каква е позицията му?

— Движи се на югоизток над Северна Африка. Ще изгори над Индийския океан.

— Може да включи позитронната си камера, докато пада. Поне да спечелим нещо от този хаос. — Колуики имаше чувството, че е капитан, който знае, че корабът му потъва, но въпреки това заповядва пълен напред.

— Сър?

— Направи го.

Компютърният специалист бързо подаде няколко команди. Плутониевият реактор се включи, като изпрати свръхзаредени позитрони към Земята, покривайки територията на Северна Африка от Чад до Судан, Етиопия, Джибути и накрая Сомалия, и направи „снимки“ на района от три хиляди квадратни километра, но информацията беше непълна. Щяха да бъдат необходими няколко полета над същата територия, за да се събере достатъчно информация, която да даде възможност да се изготви анализ на топографията под повърхността. Едва когато сателитът започна да навлиза в земната атмосфера и температурата, предизвикана от триенето, се покачи до опасно ниво, „Медуза“ превключи на автоматичен режим на безопасност, за да избегне радиоактивна катастрофа.

Медуза е горгона от древногръцката митология, чийто поглед превръща хората в камъни. Докато падаше от космоса и се обвиваше в нажежено до бяло огнено кълбо, породено от собственото му унищожаване, сателитът наблюдаваше безплодната африканска пустош. „Медуза“ видя заровеното под тонове скали и камъни нещо, което човекът бе скрил преди повече от две хиляди години с надеждата никога повече да не му позволи да види бял свят. Също като на древната си съименница, погледът на „Медуза“ вещаеше смърт.

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

Януари тази година

На Якоб Щайнер вече не му пукаше дали ще умре.

Смъртта щеше да бъде добре дошло спасение от мъчението през последния час. Тялото му беше толкова изтерзано от болка и от последиците от дехидратацията, че волята му да живее се бе изпарила толкова бързо, колкото и потта, в която по-рано обилно се обливаше. Той бе престанал да се поти скоро след като инквизиторите му започнаха да го преследват, притискайки го в безводната пустиня. Сиво-кафявите му риза и панталони бяха мокри от пот, но сега под мишниците и на слабините бяха останали само бели кръгчета от засъхнала сол. Отначало Щайнер мислеше, че се изплъзва от бандитите шифта, които го преследваха из скалистата пустиня, но после бързо осъзна, че не може да се състезава с невероятната издръжливост на терористите. Те лесно бяха успели да го настигнат и сега вървяха бавно само на няколко крачки зад него. Той чуваше стъпките на ботушите им по опечената почва и долавяше вонята на нечистите им тела.

Те си играеха с него. Можеха лесно да го убият с изстрел от автоматите АК — 47, които и четиримата носеха. Но мъжете го преследваха като ловджийски хрътки, гонеха го с викове и го тласкаха отвъд пределите на издръжливостта му, затова Стайнър бягаше инстинктивно. Измина час на неотслабващ страх и той стигна до точката, когато вече не можеше да продължи, когато съпротивата ставаше по-добра възможност за избор от бягството.

Щайнер не бе пил вода от връщането си в лагера след поредното неуспешно проучване на един от стотиците каньони в тази част на страната. Местният му водач Зарай бе останал в спартанския им бивак, както ученият винаги му заповядваше да направи, преди да отиде на експедиция. Щайнер не обясняваше на еритрееца какви са причините за решението му и обичаят изискваше Зарай да не пита.

Този ден беше осмият, който двамата мъже прекарваха в необитаемия район, безплодна част в низините на Еритрея, състояща се от назъбени хребети и планини, твърде стръмни и сухи, за да бъдат населени. Тъй като в тези страховити каньони и плата нямаше нищо, което да привлече еритрейските селяни, двамата бяха почти сигурни, че са първите изследователи на региона от времето на италианската окупация преди Втората световна война.

Щайнер се бе върнал в лагера малко преди единайсет. Задуха пронизителен вятър, който напълни ушите му с пясък и запуши носа му, затова той завърза кърпа на лицето си и нахлупи шапката на главата си. Найлоновите палатки плющяха като платна на препускаща по вълните яхта.

За пръв път откакто Якоб бе започнал изследването си, Зарай не го чакаше на обичайното си място, прегърбен над тлеещата жарава, на която правеше безброй чаши чай. Огънят беше угаснал. Камъните около огнището бяха разпръснати в пространството между двете палатки, а безценният чайник на Зарай бе захвърлен на пясъка. Щайнер бе твърде уморен, за да долови опасността, и усети нещо едва когато започна да събува ботушите си на шезлонга пред палатката.

Отначало някаква миризма привлече вниманието му. Кожата му настръхна. Тревогата го връхлетя като хиляди стоножки, пълзящи по ръцете му към гърдите. Якоб се изправи. Мръсните му чорапи изшумоляха на пясъка, когато се обърна, усещайки, че го наблюдават.

Неочаквано от палатката на Щайнер изхвърча Зарай, блъснат от невидима сила. Якоб политна назад, спъна се и падна на земята, без да е в състояние да отмести поглед от водача си, който умираше пред очите му.

Лицето на Зарай бе обляно в кръв, изтекла от очните му ябълки. Очите му бяха извадени. Веднага щом тялото му се отпусна, около главата му забръмчаха тлъсти, черни мухи. Той изстена тихо и протегна ръка в усилие да докосне обезобразеното си лице.

Якоб изкрещя и запълзя по пясъка, опитвайки да се отдалечи от окаяната фигура на водача си.

Зарай зарови пръсти в пясъка и после престана да мърда. Последната му въздишка приличаше на шепот на вятъра.

Сетне в лагера влязоха четирима слаби мъже, облечени в мръсни и прашни, избелели камуфлажни униформи с протрити маншети и яки и безброй джобове. И четиримата бяха в разцвета на силите си, което в тази част на Африка означаваше двайсет и няколко години. Руските им автомати бяха добре поддържани и смазани.

Те застанаха арогантно пред Щайнер и черните им очи се вторачиха презрително в него. За разлика от Зарай, който имаше по-светла кожа и арабски черти — спомен от дългогодишната връзка на Еритрея с Близкия изток, тези мъже бяха толкова черни, че кожата им имаше синкав оттенък. Чертите им бяха класически негроидни — високи чела, дебели устни и широки носове. Макар да беше експерт по археология, Щайнер разбра, че са от Судан, родени в древните земи на Хуш[18]. Той се интересуваше от политика и осъзна, че до края на живота му може би остават няколко минути.

В Судан от десетилетия бушуваше гражданска война между мнозинството мюсюлмани в северната част и християните на юг. Малобройното, изповядващо анимизъм население на Судан се намираше в средата. На агенциите за помощи се позволяваше само от време на време да влизат в страната, за да раздават храни и медикаменти, затова съобщенията за броя на убитите бяха неясни, но стигаха до милиони. През последните няколко години, тласкани от болести и недохранване, мнозина от бунтовниците на юг бяха станали наемници и нападаха керваните с помощи, ограбваха лагерите на двеста и петдесетте хиляди бежанци от Еритрея, които живееха в Судан, преминаваха границата, търсейки храна и лекарства, и отвличаха хора, за да искат откуп.

Якоб Щайнер лежеше на земята. Очите му бяха широко отворени и уплашено гледаха четиримата мъже, застанали над него. Те несъмнено бяха извършили някои от неописуемите жестокости, за които Зарай му бе разказвал в нощите им в лагера.

— Какво искате от мен? — попита Щайнер на немски. Гласът му беше пресипнал от жажда и страх.

Четиримата терористи не отговориха. Якоб забеляза, че единият има голямо мачете, закачено на колана. Той повтори въпроса си на английски. Мъжете продължиха да го гледат безучастно, без да обръщат внимание на мухите, които връхлетяха лагера. Високо в небето кръжаха два лешояда със заострени криле, носейки се по топлите въздушни течения, образували се в резултат на постоянното нагряване на пустинята от слънцето.

— Нямам нищо — заеквайки, каза Якоб. Дори да не разбираха думите му, мъжете сигурно долавяха умолителната нотка в гласа му. — Само храна, достатъчна за един-два дни, и малко пари. Имам повече пари в столицата Асмара. Мога да ви ги изпратя, но първо трябва да ме пуснете.

Навсякъде цареше тишина, нарушавана само от свис-тенето на вятъра.

— Аз съм учен. Изучавам древни кости. Нямам влиятелни приятели. Не струвам нищо като заложник. Моля ви, пуснете ме. — Якоб се разрида и по лицето му започнаха да се стичат сълзи. — Моля ви, вземете каквото искате, само ме оставете на мира. Не ми причинявайте болка!

Четиримата суданци не реагираха, когато гласът му се извиси в пронизително хленчене. После терористът с мачетето, който беше малко по-възрастен от другите, ритна ботушите на Щайнер.

— Ти си шпионин на Америка, дошъл да поробиш народа ми — каза водачът на английски така, сякаш бе научил наизуст думите.

— Не — извика Якоб, за пръв път изпитвайки надежда, защото единият от мъжете го разбираше. — Не съм от Америка. Аз съм австриец. От Европа съм. И не съм шпионин, а изучавам костите на древните ни предшественици. Не съм дошъл да крада от вас.

— От Америка си и ще умреш. Обуй ботушите си и тръгвай. Ще ти дадем петнайсет минути, за да избягаш, и после ще те гоним. — Младият суданец посочи евтиния часовник на китката си.

— Но аз не съм…

— Бягай!

Щайнер не си направи труда да изтърси ботушите си, а ги нахлузи, без да обръща внимание на пясъка между пръстите на краката си, и хукна.

Терористите настигнаха жертвата си само за половин час, но не се опитаха да го убият. Те тичаха след Щайнер, подиграваха му се и го блъскаха. Това продължи още час. Якоб едва си поемаше въздух, а подутите му и изранени крака се препъваха в пясъка. Никога през живота си не бе бягал така. Коленете му се огъваха, а ходилата шляпаха безрезултатно по неравната, твърда земя. Той размахваше ръце все по-бавно, като машина, която спира поради липса на гориво.

Суданците забавиха крачка и престанаха да тичат след едва влачещия се австриец. Дишането им беше равномерно и само малко пот блестеше по кожата им. Предусещайки, че преследването е към своя край, водачът се приближи до Щайнер и го удари в коляното с приклада на автомата си. Ставата се строши с пукот и Якоб падна, претъркаляйки се в облак от ситен пясък.

Суданците седнаха на земята и сложиха оръжията между коленете си. Водачът запали турска цигара, дръпна силно и я подаде на другите. Цигарата обиколи мъжете три пъти и накрая водачът всмукна за последен път, откъсна горящия край и пъхна филтъра в джоба на униформата си.

Преследването бе завършило в едно от безбройните пресъхнали речни корита в низините. Брегът не беше стръмен, но въпреки това отразяваше топлината като огледало. Лицата и ръцете на мъжете се обляха в пот. Те потропваха с крака ло камъните на дъното на речното корито, чакайки водача си да издаде заповед да убият натрапника.

Гърдите на Якоб се повдигаха бързо. Сърцето му сякаш щеше да изхвръкне от гръдния кош. Раненотото му коляно пулсираше от непоносима болка. Ставата вече се бе подула и бе станала два пъти по-голяма. С всеки удар на сърцето му острите частици на костите се търкаха една в друга, засилвайки агонията. С напуканите си и кървящи устни Щайнер мълвеше отдавна забравени откъси от Библията и цитираше Талмуда, Стария и Новия завет, смесвайки религиите в опит да умилостиви някой бог.

— И така, вървях през долината на смъртната сянка. Не убивай — изкрещя той, но от устата му излезе само дрезгаво грачене.

— Ти си американски шпионин — отново го обвини младият водач на терористите и се премести по-близо до него. — Само смъртта ти има стойност за нас.

— Не е вярно — извика Якоб.

— Изпратен си тук, за да крадеш от нас, а ние сме изпратени да те спрем.

— О, Господи, моля ви. Аз само изследвам миналото. Не ме интересува…

Водачът, който се казваше Махди, удари Щайнер по главата с приклада на автомата си. Ударът не беше достатъчно силен, за да го убие, и Якоб извика силно и инстинктивно се сви на кълбо.

Махди се изправи и отново замахна с оръжието си. Не улучи главата на Щайнер, но разби ключицата му. Останалите се нахвърлиха като чакали върху беззащитния учен. Якоб вика само няколко секунди, преди да бъде пребит и да изпадне в безсъзнание. Скоро Щайнер бе мъртъв, но Махди позволи на хората си да го бият още една минута, после им заповяда да спрат.

— Достатъчно — каза той и мъжете се отдръпнаха от окървавения труп. — Съблечете го и след това ще го върнем в лагера, за да заличим всички следи от присъствието му.

Махди захвърли старите си износени ботуши, обу тези на Щайнер и тръгна след другите към базовия лагер. Някои неща носеха добри пари на черния пазар в Судан и той искаше да бъде сигурен, че недисциплинираните му подчинени няма да ги съсипят в манията си да унищожават.

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ

След четири месеца

Филип Мърсър имаше навика да се събужда преди зазоряване, за да може да наблюдава перлената светлина, проникваща през капандурата над леглото му. Тези минути в ранното утро бяха важно време за него. Тогава той разсъждаваше най-добре и често намираше връзки между мисли, пробягали през съзнанието му насън.

Предишната вечер Мърсър бе помогнал на приятеля си Хари Уайт да отпразнува осемдесетия си рожден ден. Хари спеше на дивана долу. Мърсър не бе прекалил с алкохола като него, затова разсъдъкът му беше сравнително бистър, но тази сутрин се чувстваше разтревожен. Искаше да остане спокоен, но мускулите на краката и на гърба му започнаха да се напрягат, а юмруците да се свиват от неизразходваната енергия. Мърсър въздъхна и стана от леглото.

Той беше минен инженер и консултант и бе достигнал апогея в професията си. За способностите му в минното дело се носеха легенди. Наскоро бе публикувана статия, възхваляваща заслугите му за спасяването на живота на повече от четиристотин души след инциденти в мини. Там се споменаваше и за трите милиарда долара, които бе спечелил за различни минно-геоложки концерни по света. Хонорарите му го бяха направили богат и може би това беше част от проблема му. Живееше твърде удобно.

Вълнението от намирането на нова находка или приливът на адреналин, когато копаеше в земята, за да извади заровени хора, бяха започнали да избледняват. След борбата му с Иван Кериков и съюзниците му екотерорис-ти в Аляска през октомври Мърсър изпитваше затруднения да се върне към обичайния си живот. Той чувстваше празнота, която не можеше да запълни с нищо. Искаше да вярва, че не се е пристрастил към смъртната опасност, но му беше трудно да се убеди. Вече не беше достатъчно да защитава репутацията си, че поема рисковете, присъщи за професията му.

Улицата бе застроена с еднакви триетажни къщи, намираше се близо до центъра на града и беше шумна. За разлика от съседите си Мърсър живееше сам и бе направил основен ремонт, за да превърне жилището в свой дом. По-голямата част от доходите му отиваха за ипотеката. Предната четвърт на сградата бе отворена от пода до тавана и спалнята му гледаше към откритото пространство. Нивата бяха свързани със старинно спираловидно стълбище. Той се облече бързо и слезе да вземе сутрешния вестник от стъпалата пред къщата.

На втория етаж имаше две малки стаи за гости и библиотека с балкон. Там беше и всекидневната — копие на английски клуб, който Мърсър и приятелите му с обич наричаха „Бара“. В помещението имаше два кожени дивана, няколко стола, телевизор и голям махагонов бар, пред който бяха наредени шест високи столчета. Под одеяло на един от диваните спеше Хари. Зад бара имаше хладилник от петдесетте години на двайсети век и лавици с достатъчно алкохол, за да посрами и най-комерсиалните заведения. Автоматичната кафеварка вече бе сварила голямо количество кафе.

Мърсър напълни чашата си, седна и се опита да прочете вестника. В „Пост“ бе публикуван поредният репортаж за смъртоносния бомбен атентат на Западната стена в Ерусалим преди шест седмици. Министърът на отбраната Хаим Левин, кандидатът на привържениците на твърдата линия в предстоящите избори, бе казал, че ако беше министър-председател на страната, нямаше да има подобни атаки, а дори да имаше, разследването би продължило дни, а не седмици. Той призоваваше за драко-нови мерки срещу всички палестинци и преустановяване на последните мирни преговори. В болница бе починал още един човек и броят на жертвите бе станал сто шейсет и седем. Дестабилизираният Близък изток привличаше вниманието само с два параграфа и Мърсър отмести настрана вестника.

Хари още хъркаше на дивана. Шумното му дишане приличаше на ръмженето на огромно животно. Той изхърка силно, събуди се и се прозя.

— Добро утро — усмихна се Мърсър. — Как се чувстваш в първия ден от остатъка на живота си?

— Господи. Колко е часът? Мърсър погледна часовника си.

— Шест и трийсет.

— Повече ми харесваше, когато двамата с Аги бяхте заедно. Никога не слизаше преди девет. — Хари мигновено осъзна грешката си. — По дяволите. Съжалявам. Не трябваше да казвам това.

Аги Джонстън бе заминала преди четири месеца и Мърсър още тъгуваше за нея. Тя беше в Аляска с него и заедно бяха преживели много неща. Връзката им не беше стабилна дори в най-хубавите моменти. Макар че произхождаше от богаташко семейство, което контролираше мултинационална компания, Аги беше пламенна защитничка на опазването на околната среда и привличането между нея и Мърсър не беше достатъчно силно, за да преодолее различията във възгледите им за професията му. Той не искаше да скъсват, но не издържаше и на споровете. От деня на раздялата им си спомняше само, че близо десет часа се разхожда из Вашингтон. Съзнанието му беше замъглено и не можеше да възприеме какво се бе случило, макар че решението беше негово.

За пръв път от десет години, откакто годеницата му Тори Уилкинс почина, Мърсър бе допуснал някого в живота си, но само за да го загуби отново. Сега, когато погледнеше някоя жена, той не си позволяваше да изпита никакви чувства. Мърсър живееше като отшелник и болката му помагаше да пренебрегне сексуалния аспект на човешката си същност. В редките случаи, когато ня-коя привлекателна жена влезеше в „При Дребосъка“, който Мърсър и Хари посещаваха, противоречивите му чувства го караха да бъде намусен и необщителен.

— Не се притеснявай — опита да се усмихне той.

Хари се надигна от дивана, нави крачола на панталона и сложи протезата си. Беше загубил крака си толкова отдавна, че вървеше до бара съвсем естествено и без да куца видимо.

Мърсър се бе запознал с него в нощта, когато се премести в ремонтираната къща. Бе отишъл в „При Дребосъка“, за да се разнообрази от скучното разопаковане на багажа, а Хари сякаш живееше в западналото заведение. Хари беше два пъти по-възрастен от Мърсър, но и двамата обичаха самотата и алкохола. Те не анализираха приятелството си, започнало оттогава, но познатите им смятаха, че всеки търси в другия семейството, което няма.

Хари нямаше деца и искаше да бъде сигурен, че някой ще го помни, след като си отиде от този свят. Мърсър харесваше уравновесеността и отговорността на приятеля си и се радваше, че може да прояви лоялност към някой друг, освен към себе си. Двамата си приличаха в много отношения и взаимно се допълваха. Хари въздействаше на Мърсър с умереността си, а жизнеността на по-младия мъж напомняше на стареца какъв е бил животът му преди години. Постепенно те се научиха да разчитат един на друг — нещо, което дотогава им бе непознато. Случайното им познанство укрепна във връзка, по-силна от тази между баща и син, защото се основаваше на свободен избор.

Мърсър направи по-слабо кафе за стареца, а Хари запали първата от четирийсетте си цигари за деня. Хари беше по-тих от обикновено и Мърсър разбра, че нещо го безпокои.

— Какво има?

— Нищо. — С течение на годините Хари бе отслабнал и кожата на лицето му беше увиснала. Но гласът му още беше силен. — Откога се познаваме?

— Вече седем години. Защо?

— Направих грешката да гледам новините преди два дни. Показаха репортаж за остаряването.

— По дяволите.

— Да, точно така. Знаеш ли, че статистически е трябвало да съм умрял преди петнайсет години? Според експертите съм водил по-опасен начин на живот от член на банда в Лос Анджелис. Пуша по два пакета цигари на ден, изпивам по две бутилки алкохол всяка седмица и последният път, когато правих гимнастика, беше през Втората световна война.

Мърсър се засмя.

— Не се безпокой за това. Ти си в другия край на спектъра, това е всичко. Своеобразна компенсация за побърканите по здравето типове от Уолстрийт, които умират на четирийсет години. Кога се разболя за последен път?

— Тази сутрин.

— Препиването не се брои.

— Господи. Знам ли? Преди години.

— Тогава какъв е проблемът?

— Не знам. Може би смъртта.

— Страхуваш се, че ще умреш? Всеки се страхува.

— Не, повече се страхувам да живея — каза Хари през облака от дима на новата си цигара. — Смъртта започва да ми харесва.

Мърсър го изгледа строго.

— Не говори така, старче.

Мърсър бе загубил родителите си, когато беше още дете. Баба му и дядо му ги заместиха отлично, но и те починаха, когато беше студент първа година в Университета на Пенсилвания. Мърсър познаваше смъртта и я бе виждал в стотици форми. Но думите на Хари, че я очаква, го смразиха. За Мърсър смъртта беше враг, срещу когото трябваше да се бори с всички сили.

— Успокой се, още не съм умрял. Просто смъртта вече не ми се струва толкова лошо нещо. — Настроението на Хари видимо се подобри. — Пък и ако си отида, „При Дребосъка“ ще загуби най-добрия си клиент.

— Може би, ако си платиш сметката.

— Предполагам, че се дължи на депресията около рождения ми ден. Е, какво ще правиш днес?

— Вероятно ще започна да работя върху последния си доклад за „Юкон Коул“ — отговори Мърсър.

— Не си въодушевен от перспективата.

— Да. Това е вторият ми договор след Аляска, но работата вече не ме интересува. Промених се и не знам защо.

— Така е. Просто досега не искаше да го признаеш. — Хари погледна Мърсър и видя, че приятелят му се нуждае от откровеност. — Самотен си. Аги ти липсва, но не можеш да се върнеш при нея. Аз предпочетох да остана ерген и този начин на живот ми харесва. Ти обаче си различен. Да си единак, не е за теб. Аз не се ожених, защото не исках да си създавам неприятности, но ти си остана сам, защото се страхуваш от жените.

Мърсър се изненада от думите му, защото изобщо не ги очакваше.

— Нямах предвид личните си взаимоотношения, но защо мислиш, че се страхувам от жените, по дяволите?

— Вярно е. След смъртта на Тори се страхуваш да не загубиш някого отново, затова се държиш на разстояние от хората, особено от жените. А откакто скъса с Аги, не си позволяваш да изпитваш каквито и да е чувства. Затвори се в себе си, защото се боиш да не те огорчат отново. Бих казал, че в момента се страхуваш да живееш, дори повече от мен.

— Глупости — ядоса се Мърсър.

— Засегнах болезнено място, нали?

Мърсър не отговори. Още тъгуваше за Тори. Изпитваше гняв към себе си, защото не бе предотвратил смъртта й. Беше с нея, когато бе убита от стрелец на ИРА, и още се обвиняваше, че не му бе попречил, макар да нямаше възможност да го направи.

— Извинявай. Може би не трябваше да го казвам.

— Да. Не мисля, че се страхувам да живея. Боя се да не ме огорчат.

— Кой не се бои? Това е присъщо на хората. Всеки път, когато се сближиш с някого, рискуваш да те разочароват. Мисля, че отдавна си готов да приемеш самотата, но Аги ти напомни за реалната цена, която плащаш. Не си същият, откакто се разделихте.

Мърсър се замисли върху думите му.

— Смятам, че това се дължи на опасностите, които преживяхме заедно. Липсва ми вълнението.

— Убеден съм, че е така. Никога не съм се чувствал по-жизнен, отколкото през войната. Няма нищо по-вълнуващо от това да те преследва японска подводница или да оцелееш след атака на камикадзе. Мислиш ли, че оцеляването след рухването на петролната сонда, пожарът на танкера и другите неща в Аляска накърниха бронята ти и Аги проникна през цепнатината?

— Хванала ме е в момент на уязвимост?

— Не, хванала те е в период, когато за разлика от друг път си изпитвал чувства. Ти не си непоправим отшелник, за какъвто се смяташ.

Мърсър не можа да отхвърли обвинението, но не беше и готов да признае истината.

— Е, и какво да направя?

— Откъде да знам, по дяволите? — засмя се Хари. — Аз наистина съм непоправим отшелник, за какъвто се смятам.

— Негодник — усмихна се Мърсър.

— Но мисля, че този разговор ти се отразява добре. За пръв път говориш за това, което означава, че вероятно си започнал да преодоляваш проблема. Нямам много опит в това отношение, за да ти помогна, но съм готов да слушам. — Хари облече шлифера си. — Сега работи върху доклада си, а в четири ще се срещнем в „При Дребосъка“.

— Добре — съгласи се Мърсър.

Мърсър се бършеше с хавлията, когато телефонът иззвъня. До четири оставаха двайсет минути и той помисли, че му се обажда Хари, за да го накара да побърза, затова вдигна слушалката и каза:

— Спокойно. След минута ще бъда при теб.

— Доктор Филип Мърсър? — попита непознат женски глас.

— Да, аз съм Филип Мърсър.

— Ако обичате, изчакайте да ви свържа със заместник-държавния секретар Хайд.

Жената го свърза, преди Мърсър да разбере дали е чул правилно.

— Доктор Мърсър, обажда се Прескът Хайд, замест-ник-държавен секретар по проблемите на Африка. Надявам се, че не ви безпокоя.

— Не, сър, съвсем не.

— Хубаво. — В гласа на Хайд прозвуча известна закачливост, която може би не беше пресилена, но със сигурност беше заучена. — Изненадан съм, че ви намирам вкъщи в понеделник следобед, но Сам Бекър ми каза, че имате необичайно работно време.

Мърсър познаваше Сам Бекър, шеф на Агенцията за национална сигурност. Двамата бяха работили заедно по случая в Хавай. Споменавайки името на Сам Бекър, Хайд искаше да покаже, че е проверил Мърсър и знае за репутацията му. Мърсър изпита желание да се ядоса, но установи, че по-скоро е заинтригуван.

— С какво мога да ви бъда полезен, господин замест-ник-държавен секретар?

— Моля, наричайте ме Бил. Сам ми каза, че всички ви наричат Мърсър. Така ли е?

— Да. Наред с другите имена.

— Отлично. Хубаво е да се знае, че момчетата от АНС имат точна информация — засмя се Хайд. — Ще говоря без заобикалки. В края на краищата, и двамата сме заети хора.

Само за двайсет секунди Мърсър установи, че не харесва Хайд. С повечето високопоставени държавни служители бе необходима поне минута.

— Вие ме потърсихте — предпазливо каза той, усещайки, че влиза в капан. — Какво мога да направя за вас?

— Направо към въпроса. Това ми харесва — рече Хайд, сякаш Мърсър му се бе обадил. — Добре. Може би имам работа за вас. Нещо по вашата специалност, така да се каже.

— Не знаех, че Държавният департамент се занимава с минно-геоложки проучвания. — Мърсър се опита да не издаде презрението си.

— Не, но е малко трудно да ви обясня по телефона, ако разбирате какво имам предвид.

На Мърсър вече му писваше от сладникавата благосклонност на Хайд.

— На бюрото ми попадна нещо подходящо за уникалния ви талант — продължи заместник-държавният секретар. — Разпитах тук-там. Носи ви се славата, че се заемате с трудни неща. Знам какво сте направили в Хавай преди няколко години и какво се е случило в Аляска миналата година. Предложението ми не е толкова вълнуващо, но със сигурност е не по-малко предизвикателство. Последната дума накара Мърсър да потрепери.

— Да речем, че единствено вие имате нужната квалификация да помогнете на милиони хора. Ако това не изостря любопитството ви, нищо от онова, което ще ви кажа, няма да го направи. Бих искал да се срещнем. Утре в един в моя кабинет?

— Не. — Мърсър щеше да се срещне с Хайд, но в преговорите с човек, който иска нещо, беше най-добре веднага да се установи кой контролира положението. — Защо не се видим в дванайсет в хотел „Уилард“? Ще ме почерпите един обяд, докато разговаряме.

Хайд се засмя.

— Много добре. Знаех, че цената ви ще е висока. Но ще си заслужава. И за двама ни. Утре на обяд.

— Да — съгласи се Мърсър и затвори.

„Какво беше това, по дяволите?“ Той се облече и тръгна към „При Дребосъка“, осъзнавайки, че напрежението, което го бе обзело сутринта, е изчезнало.

Подслушвачът изчака няколко секунди, докато и двете страни прекъснаха линията, и после започна да пише на компютъра пред себе си. Шефът му стоеше зад него и наблюдаваше екрана, докато подслушвачът се опитваше да проследи сигнала от чутия разговор.

Мебелите във всекидневната в апартамента на Колидж Парк бяха традиционни, но двете спални не приличаха на другите в луксозния комплекс на няколко пресечки от Университета на Мериланд. В едната имаше бюра, компютри и всевъзможни средства за комуникации. На стената бе окачена голяма карта на града. В другата бяха сложени три легла, наредени толкова близо едно до друго, че между тях имаше само тясна пътечка. Членовете на екипа, който използваше апартамента, спяха на смени и дежуряха денонощно, за да не ги изненада някой.

— Това е невписан в указателя номер в района на Вашингтон. Дай ми секунда да го проследя — каза подс-лушвачът.

Компютърът забръмча трескаво, стеснявайки кръга на невписаните номера, докато намери онзи, който търсеше. Използваните в издирването алгоритми бяха най-сложните в областта на кодираните комуникации и скъсяваха наполовина времето, което обикновено бе необходимо, за да се проследят телефонните разговори.

— Филип Мърсър — уведоми подслушвачът шефа си. — Адресът му е в Арлингтън. Компютърът ще направи разпечатка на разговора им.

— Имаш ли нещо за него в архивите?

Подслушвачът изчисти екрана и влезе във внушителната база данни. След миг се появи досието на Филип Мърсър. Шефът, среден на ръст мъж на около четирий-сет години, с черна къдрава коса и проницателни черни очи, прочете досието и запамети всичко само с един поглед. Това не беше вродено, а придобито умение.

— Знам защо Хайд се обади на геолога — заяви водачът на екипа, сетне повика мъжа от предната стая на апартамента. — Ела тук, ако обичаш.

Мъжът беше облечен в обикновен сив костюм, който се сливаше със стените на спалнята. Той притежаваше способността да става незабележим за погледите на околните, талант, необходим за тайните агенти.

— Сър, Хайд пак се обажда по телефона — намеси се подслушвачът и притисна слушалките до ушите си.

Шефът заведе другия агент в кухнята, за да не пречат на отговорника по комуникациите да си свърши работата.

— Искам денонощно наблюдение на човек на име Филип Мърсър. Хайд може да го включи в играта, затова трябва да знаем всичко за него. Ще му направя пълно проучване, колкото е възможно по-скоро, но искам екипите веднага да отидат на мястото.

Мъжът кимна.

— Имам чувството, че това е човекът, когото чакаме — добави шефът. — Вземи колкото мъже са необходими и засега предположи, че Мърсър познава методите на контранаблюдението. Ясно ли е?

— Нещо друго, сър?

— Не. Щом науча нещо от проверката, ще ти кажа.

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

Хотел „Уилард“ бе познат на не едно поколение и бе преживял множество преобразявания от времето, когато беше нещо като втори дом за сенатори и политиката не беше постоянна професия, а само временно призвание. Прославен като едно от най-хубавите заведения в града, хотелският бар „Робин“ излъчваше атмосфера на богатство, власт и привилегии с дискретното си осветление, тежки дървени мебели и опитен и незабележим персонал.

Мърсър пиеше първата си водка за деня и мислеше дали не трябваше да проучи Прескът Хайд в „Нексис“. Мощната новинарска система съдържаше обща информация за заместник-държавния секретар, но Мърсър не си бе направил труда. Кой знае защо имаше смътно предчувствие, че срещата ще бъде напразна загуба на време.

В „Робин“ беше учудващо оживено за делничен ден. През няколко стола от Мърсър двама мъже обсъждаха законопроект, който предстоеше да бъде внесен в Конгреса. Групи от мъже и жени разговаряха около многобройните ниски маси. Облечени в черно сервитьорки сновяха насам-натам с подноси, отрупани с напитки и ястия. Движенията им приличаха на танц. На Мърсър му беше приятно да гледа хора, които си вършат добре работата. Той подозираше, че сервитьорките са по-добри в професията си от високопоставените лица, които обслужваха.

— Доктор Мърсър? — попита управителят на ресторанта. — Компанията ви е тук.

— Благодаря. — Мърсър погледна стария си часовник „Таг Хойер“. За негова изненада Хайд бе дошъл навреме.

Докато вървеше след управителя, Мърсър изведнъж почувства, че стомахът му се свива. Усещането му бе познато. Шесто чувство, което безброй пъти бе запазвало живота му. Беше го спасило, докато работеше под земята, когато милиони тонове можеше всеки момент да се срутят и опасността идваше не от природата, а от човешки същества. Чувството му подсказваше, че нещо не е наред. Той се обърна рязко и огледа посетителите в бара. Нямаше нищо необичайно, но Мърсър усети, че кожата му настръхна, без да знае защо. Той продължи да върви след управителя.

Преследвачката не беше сигурна дали са я видели, но заповедите бяха недвусмислени. Тя седеше в ъгъла, прелиствайки пътеводител на Вашингтон, когато почувства погледа на Мърсър да се плъзга покрай нея.

Жената бръкна в джоба на полата си, уверявайки се, че гънките на пуловера прикриват движенията й, и щракна два пъти минипредавателя, какъвто носеше всеки от екипа. След няколко секунди влезе друг член на групата, повикан с подобен сигнал от водача им. Жената не показа с нищо, че познава колегата си. Тя изпи остатъка от безалкохолната си напитка и извика сервитьорката да донесе сметката й.

Никое наблюдение не е застраховано от разкриване. Обикновено са необходими десетина души, за да следят денонощно и най-големия параноик, без той да се усети. Интересът към Мърсър обаче беше толкова голям, че всичките дванайсет оперативни агенти, изпратени в Мериланд, получиха задачата да го държат под око и да докладват за всяко негово движение. Жената излезе от хотела, за да хване такси. Тогава осъзна, че не й бяха казали кой е Филип Мърсър, нито защо се интересуват от него.

— Предполагам, че вие сте доктор Мърсър — засмя се Прескът Хайд на нескопосания си опит да се пошегува и протегна ръка.

Беше на петдесет и няколко години, плешив. Пълнотата му показваше, че си угажда. Носът му беше голям, брадичката мека, а лицето овално, придавайки му открит и предразполагащ вид. Но докато се ръкуваше с него, Мърсър забеляза, че очите му зад очилата с позлатени рамки са непреклонни.

— Приятно ми е да се запознаем, господин заместник-държавен секретар.

— Мисля, че вчера се разбрахме за това. Моля, наричай ме Бил, съкратено от бащиното ми име Уилям. Не обичам да ми викат Прескът — отново се усмихна Хайд. Зъбите му бяха съвършени.

Докато поръчаха, говореше предимно Хайд, който се оказа любезен и словоохотлив. Разказваше за последните скандали в коридорите на властта с осведомеността на вътрешен човек и с любовта на клюкаря към догадки. Мърсър си поръча още една водка, докато чакаха храната. Хайд пиеше минерална вода.

— Исках срещата ни да бъде спокойна, да се поопозна-ем, защото имам чувството, че известно време ще работим заедно. Но следобед имам неотложен ангажимент, затова се опасявам, че разполагаме с малко време. — Хайд говореше така, сякаш предварително бе написал думите си, бе ги наизустил и ги бе репетирал.

— Разбирам. И аз се боя, че следобедът ми е зает — каза Мърсър. Пол Гордън, бившият жокей, който притежаваше „При Дребния“, беше букмейкър в Арлингтън. До дербито в Кентъки оставаха само две седмици и Мърсър трябваше да обмисли стратегията си.

— Тогава още по-добре. Кажи ми какво знаеш за Африка.

Мърсър се усмихна.

— Роден съм там, в Конго. Баща ми беше минен инженер, а майка ми по народност е белгийка. Ходил съм в Конго вероятно двайсет и пет пъти. Не говоря местните езици, освен малко суахили, но френският ми е доста добър. Пускам го в действие, когато не мога да се оправя с английския. Ако искаш да опиша историята на Африка, сегашното политическо положение и икономическите перспективи, ще трябва да седим тук доста време.

— Не знаех, че си роден там. Сам Бекър ми каза, че познаваш Африка.

— Не съвсем. Аз съм минен инженер, а в Африка се правят много проучвания. — Мърсър не спомена, че обича този континент. Въпреки жестокостите, болката и страданията, на които бе станал свидетел там, а и бе сам преживял, той искрено обичаше тази земя и хората и. Родителите му бяха убити от африканци в един от множеството бунтове, но Мърсър не обвиняваше народа за случилото се. Усмихна се, като си представи жената от Руанда, която го кри в селото си шест месеца след убийството на родителите му. Но когато си спомни как бе умряла по време на етническите прочиствания в страната, усмивката му помръкна.

— Какво знаеш за Еритрея? — попита Хайд. Въпросът изненада Мърсър. Еритрея беше изостанала страна дори по африканските стандарти и той не можеше да разбере защо Хайд проявява интерес към нея.

— Еритрея се намира в Североизточна Африка, на брега на Червено море и граничи със Судан, Етиопия и Джибути. Получила е независимостта си от Етиопия през 1993 година. По времето на студената война Съединените щати и Съветският съюз се надпреварваха да снабдяват местните с оръжия и помощи. В момента Еритрея няма природни богатства, индустрия и надежда. Народът живее почти само с гордостта, че за пръв път в съвременната си история е независим.

— Абсолютно вярно — кимна Хайд. — Ако проявиш интерес, имаш шанс да промениш всичко това.

Сервитьорът донесе поръчката им.

— Повечето еритрейци се занимават с отглеждане на добитък — продължи Хайд. — Има само един урбанизиран център, столицата Асмара, единственият град, останал след войната. Страната тъне в разруха. Годишният доход на глава от населението е едва сто и четирийсет долара. Все още Еритрея може да изхранва тримилионното си население, затова гладът засега не се е превърнал в проблем. Но в Судан живеят четвърт милион еритрейци, бежанци, на които умишлено не се разрешава да се върнат, защото приливът на толкова много хора ще съсипе едва кретащата икономика. Това е болезнен проблем за правителството, което иска да върне прокудените в родината им. Но отказва да им помогне, защото не може да си позволи да задлъжнее, и ако не стане някакво икономическо чудо, онези хора ще изгният в най-окаяните лагери за бежанци на континента.

Хайд извади от куфарчето си дебела кафява папка, стегната с ластици.

— Трябва да разбереш, че онова, което ще ти кажа, е строго поверително. Всъщност част от информацията беше декласифицирана от „строго секретно“ на „секретно“.

Хайд плъзна няколко снимки по масата и бързо дръпна ръката си, сякаш образите можеха да го заразят с нещо смъртоносно.

Мърсър бе ходил в Африка, познаваше хората там и не беше безразличен към страданията им. Бе видял ада на земята, докато беше в Руанда по време на гражданската война. Още усещаше костеливите крайници на децата, които бе носил до пунктовете за помощ, където борбата за храна и лекарства беше обречена битка. Мърсър бе виждал опустошенията, нанесени от болестите — холера, малария и СПИН. Бе наблюдавал как човешки скелети се влачат в редици, дълги няколко километра, за да избегнат една война и да попаднат в хватката на друга.

Тези образи обсебваха кошмарите му, но не го бяха подготвили за шестте снимки на масата пред него. Едната показваше възрастен мъж, който лежеше върху ръждясал бидон. Краката му приличаха на чепати вейки. Подивяло куче дъвчеше петата му, докато кръвта на човека изтичаше на земята. Другата беше на момиче, чието лице бе застинало в смъртта, докато униформени мъже чакаха на опашка, за да изнасилят трупа й. На третата имаше дете на неопределена възраст, което махаше към фотоапарата. Тялото му бе осеяно с гнойни рани — черни, течащи дупки в плътта, изсмукващи и малкото останали му жизнени сили.

Мърсър нямаше желание да погледне останалите три снимки. Това бяха изображения на най-страшното, което хората можеха да си причинят един на друг, и той почувства безсилието, което бе изпитал в Руанда. Нещастието беше безкрайно и колкото и да се потапяше в проблема, положението си оставаше отчайващо. Той се ядоса и на фотографа, който се бе скрил зад анонимността на фотоапарата си и не се бе намесил, за да помогне.

— Съжалявам, че трябваше да ги видиш, преди да обядваш — каза Хайд, но в гласа му не прозвуча нотка на извинение.

Целта на снимките беше да предизвикат определена реакция, Мърсър го разбра и се подготви за онова, което предстоеше.

— През 1989 година — продължи Хайд — НАСА и Американските военновъздушни сили изстреляха шпионски сателит с кодово име „Медуза“, който трябваше да бъде очите на отбранителната програма „Звездни войни“. Но се случи инцидент и сателитът се разби, преди да е обиколил дори веднъж Земята. Докато е падал, фотоапаратите са направили серия от снимки. Тъй като заснетите райони не се смятат за стратегически важни и военновъздушните сили не са успели да настроят сателита, снимките са стояли забравени цяло десетилетие. Дори след като бе намалено нивото им на секретност, никой не им обърна внимание. Те показват предимно неясни, дори за създателите на системата гледки. Най-ясните фотографии показват днешна Северна Еритрея и Източен Судан.

Хайд извади от папката още снимки и ги сложи пред Мърсър.

Макар че бе запознат със сателитната фотография, Мърсър не бе виждал подобни изображения. Те бяха двайсет на брой и приличаха на рентгенови снимки. Сякаш гледаше под земята. Скалните пластове бяха показани в различни оттенъци на сивото, а подземните води представляваха ярки бели кръгове и спирали под призрачното изображение на релефа на повърхността.

— Тези снимки са от Северна Еритрея и показват дълбоките пластове под повърхността на земята. Докато „Медуза“е падал, компютърът на борда е изпълнявал предварително програмирани инструкции, увеличавайки мощността на фотографската си разделителна способност с всяка следваща снимка — обясни Хайд, докато Мърсър разглеждаше фотографиите, отбелязвайки разликите между тях. Все едно гледаше напречно сечение, изобразяващо последователните пластове.

Мърсър се изуми от способностите на сателита.

— Какъв е този „Медуза“, по дяволите?

— Възможностите му са далеч по-големи от това, което е представено тук. Когато видях снимките, и аз зададох същия въпрос. Човекът от военновъздушните сили, който ми ги показа, сравни „Медуза“с медицински томограф или скенер, пред които традиционният рентген е нещо като отживелица от деветнайсети век. Говорим за най-сложната апаратура, създадена от човека. Ако не се беше разбил, сателитът щеше да нареди Съединените щати на челно място в орбиталното наблюдение и събирането на разузнавателна информация.

— Изумително. — Мърсър нямаше представа накъде бие Хайд, но не можеше да потисне любопитството си. — Все пак не разбирам какво общо има това с мен.

— Ще ти покажа нещо и да видим какво ще кажеш. — Хайд извади още една снимка от папката.

Мърсър я погледна. Фотографията не се отличаваше от останалите, направени от сателита „Медуза“.

— Един от учените, участвали в създаването на сателита, е много запален по геологията. Обича да се нарича „скална хрътка“. Докато моделирал системата, той имал задачата да разработи компютърни симулации на потенциала на „Медуза“. Заради природните богатства на Южна Африка минно-геоложките компании са изучили подземните пластове и регионът е един от най-добре каталогизираните в света. Виждаш района около Кимбърли, Южна Африка, както би изглеждал, ако „Медуза“ бе използвал позитронната си камера.

Мърсър разбра и после го видя.

Първоначално известен като Могилата Коулсбърг заради малкия хълм в южноафриканската равнина, Кимбърли се бе разраснал в процъфтяващ град в началото на двайсети век, когато там бяха открити диаманти. За няколко години в саваната изникна град, откъдето произлизаха богатствата на бележити личности като Сесил Роудс и корпорацията „Де Беер“. Диамантите в Кимбърли отдавна бяха свършили, но в земята бе останала яма, широка и дълбока една миля. Това беше устието на така наречената рудна жила от кимберлит.

Кимберлит е името на вид перидотит, руда, съдържаща диаманти. Мърсър имаше в кабинета си голямо парче оттам, което пазеше за късмет. Двата минерала се срещат в комбинация като златото и кварца. Жилите от кимберлит стигат до недрата на земята и са съставени от разтопен материал, включващ диаманти, и се извисяват към повърхността под огромно налягане. Създадени в течната вътрешност на земята, диамантите представляват въглерод, който се различава от графита, използван за моливите, само по това, че природата е отделила повече време за топлинната обработка на атомите и ги е подредила в съвършени кристали. Откакто за пръв път са били открити в Индия, диамантите имат силата да омайват хората и да тласкат народите към войни. Заслепяващата им красота е огледално отражение на алчността, а чистотата им — на човешкото падение.

Мърсър сложи компютърната проекция на Кимбърли до една от снимките, направени от „Медуза“, и веднага забеляза десетина прилики между двете. Той не позволи на въображението си да се развихри, а ги разгледа повнимателно. Истината беше там. Сърцето му заби учестено и пръстите и дланите му се изпотиха от вълнение. Подобно откритие се правеше веднъж в живота и Хайд го бе сложил пред него. Заровената в дивата пустош жила от кимберлит много приличаше на откритите случайно залежи преди век и половина в Южна Африка. Мърсър погледна Хайд. Изуменото му изражение потвърди подозренията на заместник-държавния секретар.

— И някои от нашите хора мислят така. Ако в Еритрея има диамантена жила, това би означавало просперитет за една нация, която няма абсолютно никакви перспективи.

Мърсър потисна вълнението си и положи усилия гласът му да прозвучи безразлично.

— Това е интересно, но доколкото познавам района, никога не е имало признаци, че там могат да се намерят диаманти или техните маркиращи минерали. Не мога да кажа със сигурност, че Еритрея е претърсена основно, но едва ли подобна находка би останала незабелязана през последните сто години, особено след като страната беше под британска протекция след Втората световна война. Британците не биха пропуснали такова нещо.

— Но не са имали „Медуза“. Сателитът бе унищожен, преди да бъде настроен, затова не знаем на каква дълбочина е жилата, нито къде точно се намира. Може да е на хиляди метри под земята. Невъзможно е да се определи, освен ако не изпратим човек на място, за да проучи района и да види какви съкровища има там.

Въпреки нежеланието си, Мърсър бе заинтригуван от вероятностите. Той разсъждаваше прагматично и знаеше, че шансът показаното на снимката да е кимберлит е малък. И дори да беше кимберлит, по всяка вероятност жилата не съдържаше диаманти. Бяха открити много ялови жили. Или пък искрящото й съкровище бе отмито от ерозията през вековете, докато рудният пласт си бе проправял път към повърхността на земята. Група изследователи можеха да прекарат целия си живот, потящи се под лъчите на изгарящото слънце в дивата пустош, без да открият и следа от диаманти. „От друга страна…“

— Сега разбираш защо исках да говоря с теб — каза Хайд. — Трябва обаче да те предупредя, че най-доброто, с което разполагаме от снимките, е район от триста квадратни километра в най-негостоприемния терен на планетата. Но аз вярвам, че ти ще откриеш жилата кимберлит и ще докажеш дали там има диаманти или не.

Хайд млъкна, докато сервитьорът прибираше чиниите, после продължи.

— Освен това трябва да ти кажа, че до извоюването на независимостта си онази част на Еритрея е била свидетел на някои от най-ожесточените сражения през войната и е осеяна с четвърт милион противопехотни мини благодарение на съветските поддръжници на Етиопия. Там вилнеят и бандити от Судан. Само преди няколко месеца научих, че съвсем близо до центъра на района на издирването зверски е бил убит австрийски археолог.

— И това ли е част от агитацията? — Мърсър би трябвало да бъде разубеден от тези две предупреждения, но въпреки това интересът му нарасна. Той бе разговарял с Хари за потребността си от предизвикателство, преминаващо границите на обичайната му работа, и Хайд му го предлагаше.

— Не — усмихна се широко заместник-държавният секретар. — Просто исках да ти кажа всичко, което знам. Не желая да има тайни между нас. Мисията е рискована и трябва да си информиран, преди да вземеш решение.

— Защо не поверите тази задача на еритрейците? — попита Мърсър и повика сервитьора. Не знаеше дали Хайд е жаден, но той искаше още една водка.

— Уместен въпрос. Отговорът е много прост. „Медуза“ никога не е съществувал.

Мърсър го погледна озадачено.

— Военновъздушните сили ми дадоха тези снимки, но те още се смятат за секретни. Трябваше дълго да ги убеждавам да ми позволят да ти ги покажа, но няма начин да ги предоставим на чужда страна. Моят човек във Въоръжените сили не можа нито да потвърди, нито да отрече дали след „Медуза“ са били изстрелвани други сателити с подобни възможности. От съображения за националната сигурност тези снимки официално не съществуват.

Мърсър не каза нищо. Изчака Хайд да продължи, защото знаеше, че има друга причина. Мърсър бе общувал достатъчно дълго с високопоставени държавни служители от Вашингтон, за да знае, че истинските им мотиви са съвсем обикновени.

— Другата причина е политическото решение на моя кабинет. — Хайд заговорнически се наведе напред. — Искам да поставя правителството на Еритрея пред свършен факт и да им дам не голи надежди за приказно съкровище, а точното местонахождение на диамантите, приблизителната им стойност и подходящите средства за добиването. Разбрах, че тази работа е занаятът ти. Искам да отидеш в Еритрея и да намериш жилата кимберлит, после да прецениш стойността на залежите и как да бъдат извадени диамантите от земята.

Мърсър продължи да мълчи. Беше сигурен, че Прескът Хайд го лъже и премълчава някои неща. Той не хареса заместник-държавния секретар по телефона, а сега го харесваше още по-малко.

— Ако се тревожиш за безопасността си, мога да ти кажа, че макар да нямам официално одобрение, доведох човек от посолството на Еритрея тук, във Вашингтон. Не се впуснах в подробности, само намекнах за вероятността там да има огромни минерални залежи, опипвайки почвата за евентуални възражения, ако поемем сами инициативата. Както се досещаш, планът ми беше приет радушно. Нямам разрешение от тяхното правителство, но успях да ти осигуря подкрепа — усмихна се Хайд. — Ако, разбира се, искаш да отидеш там.

— Намирането на жилата, ако изобщо е възможно, ще продължи месеци. Това е дълъг период, а времето ми не е евтино. Ще трябва да помисля. Ще ти отговоря след една-две седмици. — Нещо не беше наред. Хайд все още не му казваше всичко и колкото и да бе заинтригуван от проекта, Мърсър имаше лоши предчувствие. Видя как лицето на Хайд помръкна. — Проблем ли има?

— Не, но убедих съдружника си от Еритрея, че ще действаме бързо. Плановете вече са в ход.

Изведнъж ресторантът стана някак неуютен. Кожата му отново настръхна. Мърсър знаеше, че ще му бъде упражнен натиск, и вместо да откаже на Хайд по-късно, взе решение и стана.

— Тогава предполагам, че не съм подходящ за работата. Съжалявам. Знам как да пазя национални тайни, затова бъди сигурен, че никой няма да научи какво сме обсъждали. Моля те, не се опитвай отново да се свържеш с мен.

Мърсър не беше много ядосан, че са го излъгали. Това можеше да се очаква от високопоставен държавен служител като Хайд. Но не искаше да губи повече време да го слуша. В тази история имаше таен замисъл, който Хайд не желаеше или нямаше пълномощия да обсъжда. Причината нямаше значение за Мърсър. Можеше и да се дължи на професионално увреждане, но той знаеше, че предложението на Хайд не е решение на проблема му.

Мърсър не обърна внимание на бизнесмена на масата до бара, който търсеше нещо в куфарчето си. Вътре бе скрит усъвършенстван самонасочващ се микрофон. Разговорът беше записан.

КОЛИДЖ ПАРК, МЕРИЛАНД

Касетофонът бе поставен в средата на малката маса от пластмаса, имитираща дърво. Около нея бяха наредени четири стола, на които седяха шефът на екипа и трима от членовете. Всички бяха чули записа само четирийсет и пет минути след като Мърсър бе излязъл от хотел „Уилард“.

— Някакви коментари? — попита Ибрихам, водачът на екипа.

— Прилича на провал — каза единствената жена сред присъстващите. — Той няма да се хване на въдицата.

— Съгласен съм — рече друг член на екипа.

— Изненадан съм от подробностите, които Хайд му разказа — отбеляза най-опитният агент в екипа. — Последните двама, към които се обърна, чуха много по-малко от Филип Мърсър.

— Да — съгласи се водачът. — Но те нямат репутацията на Мърсър. Прочетох досието му. Научната му подготовка и професионалният му опит са безупречни. Изпълнявал е множество тайни мисии, първо през войната в Персийския залив, а по-късно по време на кризата в Хавай и миналата година, когато бе застрашен нефтопроводът в Аляска. Обзалагам се, че Хайд е избрал Мърсър още от самото начало, но пробва с другите двама, защото Мърсър беше зает.

— Какво да правим? — попита жената. — Доктор Мърсър очевидно не проявява интерес. Да изчакаме ли да видим кой е следващият в списъка на Хайд?

— Не. Трябва веднага да поемем инициативата. Вече изразходвахме една четвърт от бюджета си, а операцията още не е започнала. Налага се да се намесим по-активно. Ако няма резултати, може скоро да ни отзоват. А мисията е изключително важна и това не трябва да се случва — каза Ибрихам, който вече имаше план. — Мисля, че Филип Мърсър е човекът, който ни е нужен. Хайд не успя да го завербува с обичайните методи, затова ние ще използваме друга, по-груба тактика. Необходимо ни е нещо срещу Мърсър, нещо, което да го принуди да отиде в Еритрея, при това не само като агент на Хайд, но и като наш. От досието му научих, че няма семейство, но трябва да открием някакво слабо място, уязвимост, която да използваме. Ограниченията отпадат. Случаят става приоритетен. Мърсър трябва да бъде в Еритрея до две седмици.

— Искаш да кажеш, че оперативният ни периметър е широко отворен?

— Да. Свободни сме да използваме всякакви средства, за да го принудим да приеме предложението на Хайд. Знаем, че Мърсър не би взел подкуп, защото е богат, но все трябва да има нещо, което да го убеди. Искам да го откриете. И да го използвате. Имате ли други въпроси? — Ибрихам видя, че всички са съгласни. — Добре. Залавяйте се за работа. Аз пак ще поровя в архивите, но се съмнявам, че ще намеря нещо повече.

Той освободи членовете на екипа, влезе в командната стая и затвори вратата след себе си. Включи компютъра и получи достъп до интернет. Очите му бяха съсредоточени в монитора, но мислите му бяха другаде.

Бе роден в семейство, което от деветстотин години живееше пред стените на Ерусалим и знаеше какво е традиция и саможертва. Когато беше млад, мнозина от приятелите му бяха християни и мюсюлмани, но родителите му бяха палестински евреи, които от поколения живееха в Свещената земя. Времето почти бе заличило различията в религиите. Но после започнаха конфликтите. След създаването на Израел първо кварталът на Ибрихам, а после и семейството му бяха разкъсвани от двойната си лоялност, раздвоявани между клана и Бог. Ибрихам също бе изправен пред дилема. От една страна, разпаленият палестинец в него кипеше от гняв, като гледаше народа си за пореден път изтикан от чужденци още от времето на завладяването му от Саладин преди петстотин години, а от друга, искаше неговите прокудени отвсякъде събратя евреи да имат държава, където няма да се страхуват от погроми и антисемитизъм.

Подобно на американците през Гражданската война, и семейството му бе раздвоено. Единият от чичовците му беше убит от друг по време на Интифадата, палестинското въстание, което избухна на Западния бряг и Газа през осемдесетте години на двайсети век.

Ибрихам се бе опитал да остане настрана от всичко това, но не след дълго също бе въвлечен в насилието. Повод стана убийството на любимата му братовчедка, млада жена с добри перспективи, която бе заклана от израелските сили за сигурност, защото се бе озовала на неподходящо място в неподходящ момент след демонстрация на ПЛО през 1989 година. Тогава Ибрихам грабна оръжие и започна нов живот на насилие. Загърбвайки морала, който го бе формирал, той съзнателно се превърна в онова, което ненавиждаше. Ибрихам стана терорист, мотивиран от извратената идея, че целта оправдава средствата.

— Ибрихам? — На прага на кабинета застана Йосиф, най-опитният член на екипа, ветеран, който бе видял много повече от другите, дори от Ибрихам.

— Влез, чичо. И ми спести разсъжденията.

Йосиф седна толкова близо до племенника си, че коленете им се допряха.

— За какво мислеше?

— За насилието и смисъла му.

— Насилието няма смисъл, а е инструмент като ралото, трактора или автомата АК — 47.

— Знам, но се питам за същността му.

Йосиф се усмихна снизходително. Той бе обучил Ибрихам след смъртта на братовчедка му, но младият мъж продължаваше да задава въпроси. Йосиф се гордееше, че Ибрихам не е от безмозъчните тъпаци, които сляпо изпълняват заповеди.

— Насилието няма същност. Само хората притежават такова нещо. И макар че идеалите на човечеството призовават за мир, ако сме заплашени, насилието е единственият избор. Тогава същността му става наше вътрешно убеждение. Използваме го за самозащита и това е естествено, но ако го използваме, за да убиваме, без да разсъждаваме, тогава нашата същност се превръща в унищожителна сила.

— А използването на насилие срещу Мърсър?

— Оправдано е. — Йосиф дори не се замисли по въпроса. — Особено след като чуеш каквото имам да ти казвам.

Не исках да го споменавам пред другите, а да го споделя първо с теб. Докато Мърсър разговаряше с Хайд, аз претърсих дома му. Нямах много време да прегледам всичко, но научих достатъчно, за да изпитвам някои подозрения.

— Продължавай.

— Алармената му система е хубава и осигурява защита, но не и срещу най-добрите в занаята. — Йосиф се усмихна и в краищата на черните му, хлътнали очи се появиха бръчки. — Трябва да призная, че съм твърде стар, за да слизам по стълбища, използвайки перилата.

— Какво намери?

— Склад от оръжия в килера. Картечен пистолет „Хеклер и Кох“, автоматичен пистолет „Берета 92“, амуниции, димни и осколъчни гранати, прибор за нощно виждане и няколко блокчета пластичен взрив. Наличието на тези неща е обезпокоително.

— Сувенири от мисии за американското правителство?

— Така предположих и аз, но щом ги е запазил, вероятно ще ги използва отново. — На лицето на Йосиф се изписа безпокойство. — Оръжията и фактът, че Мърсър очевидно умее да си служи с тях, повишават значително риска, когато мислим какви действия са необходими, за да го принудим да отиде в Еритрея.

— Но това няма да ни попречи.

— Смятам, че трябва бъдем изключително предпазливи. Инстинктите ми подсказват, че Филип Мърсър знае много повече, отколкото може да се научи от досието му в компютъра.

Ибрихам се замисли върху думите му.

— И още нещо. В тефтерчето на Мърсър видях служебния и домашния номер на Ричард Хена, шефа на ФБР. Мисля, че в познанството им има личен елемент, произлизащ от мисия в миналото.

Това разкритие разтърси Ибрихам.

— В момента не мога да направя нищо по този въпрос. — Гласът му се засили, когато в съзнанието му проблесна образът на целта им. — Онова нещо е там, чичо, чака в африканската пустиня, заровено от хиляди години, и ние ще го вземем. Символът на нашия народ, разпръснат по целия свят, връзката с Бога, която ще направи вярващи всички. Дори да е приятел на Хена, мислиш ли, че Мърсър ще застане на пътя ни?

Йосиф остана доволен, като видя пламъка в очите на племенника си. Това щеше да бъде последната му мисия. Веднага се бе съгласил да дойде, за да помогне на Ибрихам. Никой от другите не знаеше, че са роднини.

— Не.

АРЛИНТЪН, ВИРДЖИНИЯ

Въпреки онова, което бе казал на Хайд, Мърсър не преставаше да мисли за разговора им. Веднага щом се прибра вкъщи, той започна да преглежда справочници и огромни количества информация в интернет. Мръкна се и градът остана осветен само от розовата светлина на уличните лампи, но Мърсър не забеляза кога денят е преминал в нощ. За мнозина подобно проучване би било досадно, но той се забавляваше. Търсенето на някой факт неизменно водеше до безброй други насоки на издирване и това поддържаше интереса му. Беше лесно да се изгубиш в такъв поток от информация, но Мърсър пресяваше безполезните данни и подбираше важните елементи. Това беше дарба, от която той се възползваше максимално.

Последният му доклад до „Юкон Коул“ стоеше забравен в компютъра. Мърсър го прегледа, търсейки нещо, което да потвърди съществуването на диамантена жила в Северна Еритрея.

Но не намери нищо. Никъде не се споменаваше за залежи от кимберлит. Еритрея се намираше в края на Големия подводен риф и макар че преди милиони години там бе имало активна вулканична дейност, нямаше признаци за наличието на диаманти. Не беше открит нито един от маркиращите минерали, нито алувиални камъни изхвърлени от реки или потоци. Нямаше дори намек, че в Еритрея съществува диамантена жила.

Но сателитните снимки показваха друго. Мърсър не можеше да отрече, че те приличат много на компютърните проекции на околностите на Кимбърли. Може би за тази прилика имаше стотици причини, вероятно грешка в моделирането, но той не можеше да се отърси от мисълта, че Хайд има право и там наистина съществува неразкрита жила кимберлит.

Мърсър се стъписа от силното си желание предположението да е истина. Не бе ходил в Еритрея и не познаваше еритрейците, но искаше това да е вярно заради тях. Искаше го и заради себе си. От цяло десетилетие не бе откривана жила кимберлит и Мърсър искаше да бъде човекът, който ще намери следващата. Признаваше, че мотивите му са по-скоро егоистични, отколкото благотворителни, но ако успееше да намери диаманти, всички щяха да спечелят.

Той продължи да търси улики, но информацията сочеше, че Хайд греши. Но въпреки научната си подготовка, Мърсър продължи да издирва доказателства, потвърждаващи теорията на заместник-държавния секретар, вместо да развие хипотеза от събраните факти. Не можеше да се отърси от чувството, че Хайд има право.

Мърсър бе установил, че е постъпил правилно, като е отхвърлил предложението. Следобед се бе обадил на Дик Хена, но директорът на ФБР беше в Ню Йорк и Мърсър разговаря със заместничката му Мардж Доил. Тя разказа за миналото и бъдещето на Хайд, което не изглеждаше много светло.

Прескът Хайд произхождаше от семейство, работило за американското правителство от времето на написването на Конституцията. Фамилията Хайд бе играла важна роля във всеки важен повратен момент в американската история, от Войната за независимост, Гражданската война и преустройството до развитието на Съединените щати като суперсила през четирийсетте и петдесетте години на миналото столетие. Баща му бе служил при Айзенхауер, докато бе върховен главнокомандващ на съюзническите сили, а по-късно президент, при Алън Дълес през първите му години в ЦРУ и при Аделай Стивънсън в Обединените нации.

Прескът Хайд се бе оказал единственото разочарование в семейството. Той едва се крепеше на сегашната си длъжност като заместник-държавен секретар, на която бе назначен по-скоро от непотизъм, отколкото заради лични заслуги. Хайд се бе показал некадърен, докато за кратко време бе оглавявал отдела за Африка в Държавния департамент. Той не бе обърнал внимание на признаците за преврат в Замбия предишната година и така бе обидил посланика на Южна Африка, че човекът се бе върнал в родината си за две седмици в знак на протест.

Мърсър подозираше, че ако не беше от фамилията Хайд, Прескът отдавна щеше да бъде уволнен, и се запита колко време му остава. Президентът се интересуваше повече от външната, отколкото от вътрешната политика и искаше да работи с най-способните хора. Мърсър предположи, че ако Хайд направи още един гаф, ще бъде изхвърлен от Държавния департамент.

Но ако успееше в Еритрея, Хайд не само щеше да спаси неуспешната си кариера, но щеше да прибави името си към пантеона на славните си предшественици. Ето защо мотивите му бяха по-скоро лични, отколкото професионални, и Мърсър се зарадва, че е отказал предложението му. Би било глупаво да се забърка с човек, който рискува, за да спаси рухващата си кариера.

В осем вечерта Мърсър изключи компютъра. Очите му пареха от умора, а стомахът му къркореше от глад. Може би когато му останеше време, щеше отново да се занимава с Еритрея, но засега трябваше да прогони от съзнанието си мисълта за това. На другия ден трябваше да работи върху доклада си за „Юкон Коул“.

Той отиде в кухнята, извади пакет замразена храна и го сложи в микровълновата фурна, после влезе в банята и дълго стоя под душа.

Нахрани се, използвайки пластмасова вилица, изхвърли опаковката и тръгна към „При Дребосъка“.

Както обикновено, Пол Гордън по прякор Дребосъка стоеше зад бара. Ниският бивш жокей напълни чаша с водка, преди Мърсър да прекоси бара и да седне до прегърбения Хари Уайт. В заведението имаше още неколцина клиенти.

— Някъде четох, че хората, които пият във вторник, са пияници или алкохолици — подхвърли Хари, поглеждайки Мърсър.

— Каква е разликата?

— Алкохолиците трябва да се лекуват.

— И това го казва човек, който смята, че алкохолът е липсващото звено в хранителната верига? — усмихна се Мърсър. — Изтъркана шега, Хари.

— Какво искаш? Аз съм стар човек.

— Още ли си потиснат?

— Не. — Хари запали цигара. — Разрових се в душата си и осъзнах, че щом още съм жив, макар да не искам, ще трябва да го приема. Повечето ми познати, които стигнаха до осемдесет, никога не са се забавлявали. Седяха в старческите домове и се оплакваха колко по-добре са се чувствали на млади години. Но аз още се чувствам добре и ще се възползвам от това, по дяволите. Дребосък, донеси на приятеля ми още едно питие и го запиши на сметката ми.

— Господи. — Пол Гордън вдигна ръце театрално. — Ти наистина умираш, нали? Черпиш Мърсър, само защото се надяваш да пукнеш, преди да платиш сметката си.

На третото питие Дребосъка седна да пие при тях и Мърсър им разказа за срещата си с Прескът Хайд и за проучванията си. Той завърши, като каза, че няма факти, които да доказват съществуването на жила кимбер-лит в Северна Еритрея.

— Фактите са подкрепяли божествения произход на човека, докато Дарвин не е измислил теорията за еволюцията, нали? — отбеляза Пол Гордън.

— Да — предпазливо отговори Мърсър, защото знаеше, че не трябва да подценява интелекта му.

— Сега на креационистите им остана само вярата, а тя е достатъчно, ако вярваш. Трябва да се запиташ дали вярата ти във фактите за онази диамантена жила е достатъчно силна, за да отхвърлиш доказателствата, които още не си намерил.

— Не е същото, Пол, и ти го знаеш.

— Ти, разбира се, имаш право. Но на гръцки думата атом не означава ли неделим? А учените не доказаха ли, че атомът се дели на протони, неутрони и електрони и всяка от тези частици се дели на още безброй „неделими“ частици?

— Искаш да кажеш, че още не знам всичко?

— Не би ни разказал всичко това, ако не вярваше, че там има диаманти. И искаш да те разубедим да отидеш да ги търсиш — намеси се Хари.

— Не искам да ги търся, поне не за Прескът Хайд, но нещо ми подсказва, че в Еритрея има големи залежи.

— Тогава какво смяташ да правиш? — попита Хари.

— Да пия, докато избия от главата си тази глупава идея.

— Добре го каза — съгласи се Хари и изпи остатъка от бърбъна си.

След около половин час Пол Гордън изведнъж погледна към вратата на бара и очите му се отвориха широко от изумление. Мърсър се обърна да види кой е влязъл. На прага стоеше жена, висока почти метър и осемдесет, слаба и облечена в широк бял панталон и светлосива блуза. На врата й бе завързан бял пуловер, за да я предпазва от хладния въздух. Тя не беше нито бяла, нито чернокожа, а съчетаваше най-хубавите черти на двете раси. Кожата й имаше цвета на мляко с кафе. Гъстите й с червеникав оттенък коси падаха свободно на раменете. Лицето й беше като изваяно, с високи скули, голямо чело и кафяви очи.

Дребосъка онемя.

И Мърсър беше запленен.

Хари изпи питието си и остави празната чаша на бара, без да обръща внимание накъде са насочили взор приятелите му.

— Дребосък, налей ми още едно и го запиши на сметката на Мърсър — рече Хари и чак тогава забеляза, че Пол гледа над рамото му, и се обърна. — По дяволите.

Жената се усмихна поласкана, макар че според Мърсър беше стеснителна. Той не можеше да откъсне очи от нея. Беше невероятно красива и привлекателна. Докато я гледаше, Мърсър изпита непознато и приятно усещане.

Тя тръгна към бара, движейки се грациозно като балерина. Стройните й бедра се поклащаха предизвикателно за удоволствие на тримата мъже.

— Добър вечер. — Трудно беше да се определи акцента й, но гласът й беше мелодичен. — Търся Филип Мърсър. Той не беше в дома си и ми казаха, че понякога идва тук. Виждали ли сте го?

Хари се съвзе пръв и проговори.

— Да, аз съм Филип Мърсър. Какво мога да направя за вас, красива госпожице?

Тя се ръкува с него.

— Доктор Мръсър, аз съм Селоме Нагаст от посолството на Еритрея. Днес трябваше да бъда на срещата ви с Прескът Хайд.

— Убеден съм, че присъствието ви щеше да украси безрезултатния ни обяд — рече Хари, като я гледаше похотливо.

Мърсър се замисли дали да не сложи край на шегата.

— Съжалявам, но не можах да дойда. Бил ми разказа какво се е случило и ако нямате нищо против, бих искала отново да поговорим за нашия случай, този път от страната на народа на Еритрея, на когото можете да помогнете.

— Госпожице Нагаст — намеси се Мърсър, усещайки че й става неудобно от сластолюбивите погледи на Хари — Аз съм Мърсър. Това е приятелят ми Хари. Той страда от раздвояване на личността. Точно преди да влезете, се мислеше за Рита Хейуърт.

Селоме Нагаст съвсем не се смути.

— Приятно ми е да се запознаем, госпожо Хейуърт. Ваша почитателка съм, откакто гледах „Гилда“ по телевизията.

Хари придоби такъв вид, сякаш щеше да убие Мърсър.

— Пошегувах се — засмя се той. — Но Мърсър побърза да сложи край на закачката и ще трябва си плати. Да ви почерпя ли нещо, госпожице?

— Да, благодаря. Бяло вино.

— На такова място? — учуди се Дребосъка. — Трябва да сте авантюристка.

Той извади осемгодишно френско шардоне от личния си запас.

— Да седнем в някое сепаре — предложи Мърсър и си взе ново питие.

Селоме Нагаст седна до него на коженото канапе под прозореца с мръсни, опушени стъкла. Вместо да се запита как се е озовала в „При Дребосъка“и защо в досието му е споменато, че посещава този бар, той започна да говори веднага щом се настаниха.

— Цял следобед мислих за предложението на Хайд и не съм променил решението си. Съжалявам, госпожице Нагаст, но трябва да откажа. Не мога нито да отхвърля, нито да докажа онова, което видях на снимките, но не вярвам, че в Северна Еритрея има диаманти.

— Защо сте толкова сигурен?

— Не съм сигурен, но вие и Хайд нямаше да се обърнете към мен, ако не ценяхте мнението ми. Отдавна съм в този бизнес и проучването, което извърших днес, показва, че във вашата страна няма диамантено находище. Проектът ме заинтригува, но изследователската работа не си заслужава.

— За пари ли става дума? — язвително попита Селоме Нагаст. — Знам, че експертната ви оценка струва скъпо, но ние сме в състояние да ви платим най-малко за шест седмици работа.

Мърсър сви рамене.

— Ако планирате шестседмично проучване, веднага ще ви спестя и парите, и разочарованието. Времето не е достатъчно. Районът обхваща неколкостотин квадратни километра и трябва да бъде претърсен сантиметър по сантиметър. Който и да води експедицията, дори да има целия късмет на света, може да очаква резултати едва след няколко месеца.

— Срокът може и да е кратък, но парите са от нас. Пък и имаме чувството, че проектът си заслужава разходите.

Докато я слушаше, Мърсър установи, че вниманието му е привлечено от движенията на устните й и начина, по който оформят всяка сричка. Тя наистина беше пленителна. Мерна му се подозрението, че Селоме Нагаст може да е примамка, но сетне прогони тази мисъл. Красива жена като нея би направила подобен ход твърде очевиден.

— Защо шест седмици?

— Снимките показват, че жилата е близо до границата ни със Судан. Дори с най-добрата охрана, смятаме, че можем да опазим екипа от мародери само шест седмици. Районът е един от най-опасните в Африка. Сигурно сте чули за археолога и водача му, които бяха убити там преди няколко месеца.

— Хайд спомена за това. Вижте, вие и той разполагате с достатъчно информация и без да показвате снимките от „Медуза“. Защо не се свържете с някоя от големите минно-геоложки проучвателни компании в Канада или Европа? Защо не ги помолите да намерят жилата?

— Мислихме за това. Но на този етап всяка сделка би била катастрофална. Минно-геоложките компании предпочитат да сключат сделки, които облагодетелстват само тях, те оставят малко в страните, където работят. Ако се обърнем към някоя от тях, ще се наложи да разкрием твърде много. Вижте какво се случи в Южна Африка и Намибия. От десетилетия парите от техните мини пълнят джобовете на европейците, а не на местното население. Ще бъдем в по-изгодна позиция да се пазарим, ако сами открием жилата.

— Напълно съм съгласен с вас. Ако там има диаманти, вие ще бъдете в уникалното положение да се поучите от другите африкански нации, които раздадоха богатствата си или видяха как корумпирани държавни служители ги ограбват. Но ще повторя, че ако имате сериозни намерения да търсите жилата, трябва да дадете на експедицията една година и да утроите бюджета. Така ще бъдете сигурни.

Селоме Нагаст се намръщи.

— Това е невъзможно.

— Тогава се откажете от идеята и използвайте парите, които ми предлагате, за да помогнете на народа си. Върнете част от бежанците от лагерите в Судан в родината им и с парите създайте някаква индустрия в Еритрея. Или ги дайте на Обединените нации, за да получите после помощ от тях, по дяволите. Каквото и да решите, парите ще бъдат изразходвани по-добре, отколкото ако финансирате предварително обречена на неуспех геоложка експедиция, която почти със сигурност ще се провали.

Мърсър нямаше намерение да бъде толкова груб, но искаше да приключи разговора колкото е възможно по-бързо. Той беше омаян от Селоме Нагаст и решителността й, но знаеше, че тя се заблуждава. Всъщност и Мърсър се бе поддал на заблудата. Бе изгубил цял ден, за да търси диамантената жила, защото искаше залежите да съществуват. Видя как очите на Селоме помръкнаха и изпита желание да хване ръката й, за да я утеши.

— Няма да се откажем — с изненадваща твърдост заяви тя.

— Желая ви успех. Съжалявам, че не мога да ви помогна.

Селоме Нагаст стана, но Мърсър не можеше да й позволи да си тръгне след такава неприятна забележка. Той протегна ръка и докосна китката и.

— Вижте, може и да греша. Може би в Еритрея се намират най-големите диамантени залежи в историята, но трябва да се подготвите за разочарование. Проучването ще продължи дълго.

— Доктор Мърсър, никой от нас не е толкова наивен, колкото мислите. Да, ще бъде трудно, но това не означава, че не трябва да опитаме.

Селоме Нагаст излезе от бара. Мърсър се върна при Хари и попита:

— Чу ли?

— Да. Не смяташ ли, че беше малко груб? Преди тя да дойде, ти мислеше, че съществува вероятност в Еритрея да има диаманти.

— Знам, но грешах. Докато разговарях със Селоме, осъзнах, че само се надявам, също като нея и Хайд. Ако не наемат някой от големите минно-геоложки концерни, най-добре е да забравят за идеята си. — Мърсър отказа на предложението на Дребосъка да изпие още една водка. — Те живеят в една от най-бедните страни в света, а искат да похарчат милиони долари за проект с шанс едно на хиляда. Това не е правилно и мисля, че госпожица Нагаст го разбира.

— Защо смяташ така?

— Заради шестте седмици, които тя спомена. Не вярвам на причините за бързането. Еритрея е независима страна от няколко години, а диамантите са там от неколкостотин, така че защо са се разбързали? Мисля, че нямат пари за по-продължително проучване. Освен това смятам, че не ми казват всичко. Прескът Хайд и прелестната Селоме Нагаст крият нещо от мен. Не знам какво и всъщност не ме интересува. Приключих с тази история.

Мърсър бе ставал свидетел на подобни експерименти десетки пъти, особено в Африка. Вместо да се дадат, за да се помогне на хората, парите се похарчваха за някой грандиозен проект, който обикновено не се довършваше или скоро се изоставяше. Той мразеше подобно разхищение и нямаше да си позволи да участва в такова нещо. Хрумна му да се обади на познатите си от минно-геоложката индустрия и да се опита да ги изнуди. Това беше най-доброто, което можеше да направи, за да спести парите на Еритрея.

— Въпреки всичко утре ще продължиш с проучването си, нали?

— Не. Ще довърша доклада си за „Юкон Коул“, както обещах, и ще потърся друг проект. Ако в Еритрея има диаманти, няма да ги намеря аз.

Сутринта Мърсър взе вестника и чашата черно като катран кафе и чак после забеляза пакета, оставен на лакирания плот. Пликът не беше там миналата нощ. Усети как в жилите му изведнъж нахлу адреналин. В дома му бяха влизали и преди. Всъщност преди година дори бе убил евентуален убиец. Но фактът, че някой бе проникнал, докато Мърсър спеше, бе много по-обезпокоителен. Той потисна надигащата се паника.

Провери къщата си, за да се увери, че е сам, върна се на бара и тръпнейки, протегна ръка към пакета. Бързо отхвърли първата си мисъл, че вътре има бомба. Ако някой искаше да го убие, можеше лесно да го направи, докато спеше в леглото. Куршумът, изстрелян от пистолет със заглушител, беше много по-ефикасен от взривно устройство. Хрумна му да се обади на полицията, но ако в плика нямаше бомба, значи имаше послание, предназначено лично за него, което не искаше друг да вижда. Без да обръща внимание на факта, че може да унищожи важно доказателство, той отвори пакета и извади видеокасета. Стомахът му се сви, защото предположи какво е съдържанието й.

Сложи касетата във видеото и включи телевизора. Образът, който се появи на екрана, смрази кръвта му.

Хари Уайт седеше гол на дървен стол. Китките и тесният му гръден кош бяха завързани със сребристо тиксо. На гърдите му бяха прикрепени електрически жички, а около устата и насинените му очи личаха дълбоки охлуз-вания. На лицето му бе изписан ужас. Върху коленете му лежеше сутрешният брой на „Вашингтон Пост“. „Господи, датата на вестника означава, че те са били в дома му само преди половин час“ — стъписа се Мърсър.

Хари най-после заговори. В дрезгавия му глас прозвуча молба. Думите му сякаш бяха написани предварително.

— Мърсър, хванаха ме снощи, докато излизах от бара. Не знам кои са, но намеренията им са сериозни. — Сякаш за да докаже твърдението му, на екрана се появи ръка, която го удари. Хари се съвзе след няколко мига. Гърдите му се повдигаха от страх и болка. — Искат да отидеш в Еритрея и да намериш диамантената мина, иначе ще ме убият. Нямаш избор. Ако разберат, че не смяташ да отидеш там, ще хвърлят части от тялото ми на стъпалата ти и накрая, след две седмици, ще видиш главата ми.

Хари млъкна. Зачервените му очи се съсредоточиха за секунда в нещо зад камерата, сякаш слушаше някого. После се чу друг глас, преправен от електронно устройство.

— Доктор Мърсър, послушай приятеля си. Не искаме да го убиваме, но откриването на мината е твърде важно за нас, за да се тревожим за смъртта на един старец. Имаш шест седмици да изпълниш задачата. Ако не успееш, Хари Уайт ще бъде убит. Ако се опиташ да ни намериш, пак ще го убием. Ако кажеш на някого за случилото се, Хари Уайт ще умре. Животът и смъртта му са в твоите ръце.

На екрана се появиха двама мъже, лицата им оставаха в сянка и не се виждаха. Единият уви ръце около тялото на Хари, а другият застана от едната му страна. — Ще поддържаме връзка периодично, когато присстигнеш в Еритрея — монотонно продължи гласът. — Щом намериш диамантите, няма да казваш на никого, освен на нас, инак приятелят ти ще бъде жестоко изтезаван преди екзекуцията.

— Чуй ме, Мърсър — извика Хари. — Не съм герой. Не искам да умра. От няколко часа не съм пушил и вече започвам да треперя. Направи каквото искат, за Бога! Убий шибания президент, ако се налага, само ме измъкни от тази бъркотия.

Единият мъж сграбчи пръста на Хари и го изви. Болка изкриви чертите на лицето на стареца. Той извика и от устата му потече слюнка. Видеозаписът свърши.

Мърсър почувства страх. Той отново си представи Тори на перона и видя как главата й експлодира, а после убиецът слага край на живота си. Мърсър не можа да направи нищо. Нямаше значение, че се намираше на чети-рийсет метра, във вагона, защото стрелецът бе увил ръка около гърлото на Тори и бе допрял пистолета до ухото й. Мърсър бе парализиран от страх и сега отново се вцепеняваше. Страхът го прикова към бара и той се опита да го преодолее. Навремето беше безпомощен и се бе заклел това да не се случва никога повече. Но оттогава само Мърсър бе изпадал в опасни ситуации, а не някой, когото обичаше. Не и Хари. Мърсър се почувства като хванат в капан. Не владееше положението и това беше най-лошото от всичко. Не можеше да откъсне очи от тъмния екран на телевизора. Съзнанието му отказваше да приеме онова, което току-що бе видял.

А после го обзе гняв и Мърсър се вкопчи в него и започна да разсъждава. Гневът беше нещо, което можеше да контролира, да насочва и да използва. Той сви юмруци, докато кожата на кокалчетата му се опъна. Хари беше в беда. Хари бе спасил живота му и му бе приятел отдавна, дори нещо като баща. Мърсър изпита вина, защото ако не му беше приятел, сутринта Хари щеше да се събуди в леглото си със зачервени от снощното пиянство очи, но нищо по-лошо нямаше да му се случи. Чувството за вина също беше необходимо, защото фокусираше гнева на Мърсър. И ако бяха достатъчно силни, гневът и вината можеха да смажат страха.

След пет минути разумът надделя над чувствата и това му позволи да измисли план за действие. Първо трябваше да разбере кой е отвлякъл Хари. Мърсър се сети за Прескът Хайд. Знаеше, че Държавният департамент поддържа тайни екипи за подобни действия. Залавянето на Хари и дезактивирането на алармената система в дома на Мърсър беше детска игра за тях. И все пак, Мърсър не им трябваше толкова много. Имаше десетки хора от неговия калибър, които можеха да извършат проучването в Еритрея. Селоме Нагаст? Не, тя беше на страната на Хайд. Тогава кой?

Мърсър нямаше представа, но беше сигурен, че е в играта. Все още имаше възможности за избор, например да отиде при Дик Хена, но знаеше, че ако иска да спаси Жари, трябва да замине за Африка. Някой разполагаше с експерти взломаджии, похитители и вероятно с убийци. Мърсър беше отговорен за Хари и щеше да направи каквото трябва, за да го измъкне невредим. Не искаше да мисли какви ще бъдат последиците, ако жилата кимберлит не съществува.

АРЛИНТЪН, ВИРДЖИНИЯ

Мърсър не знаеше дали телефонът в дома му се подслушва, затова прекара деня в разхвърляния кабинет на Дребосъка, стая, не по-голяма от телефонна кабина и облепена със снимки от конни надбягвания. Докато работеше, Пол му донесе кафе и сандвичи. Мърсър му разказа всичко и бившият жокей се съгласи, че в подобна ситуация замесването на полицията не е правилен ход.

После се обади на Дик Хена и двамата се уговориха да се срещнат по-късно вечерта. Мърсър подозираше, че ще го следят, но имаше план как да се отърве незабелязано от „опашката“. Голяма част от работата, която свърши следобед, можеше да бъде извършена в дома му, но той не искаше да го наблюдават, докато се подготвя да замине за Африка. Освен това някои подробности държеше да запази в тайна. Малко след четири Мърсър беше готов да съобщи на Селоме Нагаст и Хайд, че ще замине за Еритрея.

— Посолството на Еритрея — със силен акцент каза секретарката. — С кого желаете да говорите?

— Селоме Нагаст, моля.

— Съжалявам, сър, но тук няма човек с такова име — отговори жената, след като провери в указателя.

— Сигурна ли сте?

— Да, абсолютно, сър.

— Възможно ли е тя да работи в посолството, но телефонът й да не е вписан в указателя?

— Имаме нова система с телефонни секретари и дори временните служители могат да получават съобщения.

— Благодаря.

Мърсър се запита дали не бе отхвърлил прибързано Селоме Нагаст като участник в отвличането на Хари, после се обади на Прескът Хайд.

— Изненадан съм, че те чувам, Мърсър. Вчера заяви, че не се интересуваш от инициативата ни.

— Да речем, че промених решението си. Ще изпълня молбата ти и исках да си първият, който ще го научи. — Мърсър не спомена за Селоме. На този етап всяка информация, с която разполагаше, беше оръжие, а още не бе дошло време да го използва. — Вече започнах да работя по проекта. Поръчах от Южна Африка да изпратят тежка техника, три булдозера, два големи екскаватора, шест камиона и един багер с хидравлична кофа. Техниката е наета за шест месеца с изключение на багера, който Еритрея ще трябва да купи.

— Чакай малко. Селоме е при мен и слуша разговора ни, но клати глава.

— Не съм упълномощена да одобря поръчката, доктор Мърсър. Много е скъпо — обади се Селоме.

Мърсър предполагаше, че тя ще бъде при Хайд, и този факт затвърди подозренията му.

— Вие двамата настоявахте за проекта. Ако искате да постигна резултати, трябва да направите каквото кажа — тросна се Мърсър. — Вие поставихте срока от шест седмици. Сключих добра сделка с наемането на съоръженията и мога да получа изгодна цена за багера, след като приключим работата с него. Това ще ви спести няколко милиона долара. Провървя ви. Отначало смятах да зака рам в Еритрея екскаватор за четирийсет милиона долара, но ще загубим много време, докато го монтираме.

Багерът ще бъде сглобен за две седмици.

— Не разбирате. Не можем да го направим така — възрази Селоме. — Не мога да гарантирам безопасността ви, ако ще представлявате такава очебийна мишена.

— Докато пристигне оборудването, ще съм намерил най-доброто място, така че ще трябва да охранявате само един лагер. Доколкото разбрах, почти всеки еритреец над трийсет години има военна подготовка, затова сигурно ще набавите надеждна охрана. Когато започна същинското проучване на залежите, ще бъда сам, и няма да е необходимо да се тревожите за мен.

— Не искаме да бием на очи — настоя Селоме.

— Знаеш какво има предвид тя — намеси се Хайд. — Малък екип, минимално оборудване и максимална секретност. А ти искаш цяла армия.

— Точно така — отсече Мърсър. — Опитах се да го кажа и на двама ви. Селоме, вие казахте, че правителството ви не желае да се включва в минно-геоложките проучвания, а само да контролира работата, нали? Каквито и да са намеренията ви обаче, аз ще ръководя нещата. Аз ще докарам техниката и хората, които подбера. Ако не ви харесва и не сте го очаквали, проблемът е ваш.

— Изненада ни, Мърсър — обади се Хайд. — Трябва ни време да обмислим всичко това.

— Имате време до петък. Тогава ще отлетя за Еритрея. Смятам да бъда в Асмара в събота сутринта, а в района на търсенето — не по-късно от понеделник. Трябва да обсъдим много неща, преди да замина, но това може да почака до утре. Засега започнете работа по осигуряване подкрепата на местното население. Ще ми е необходима, щом пристигна в страната.

— Ами ако послушаме предишния ви съвет и се откажем от проекта?

— Тогава ще повикам неколцина приятели и до месец Еритрея ще бъде разкопана от единия до другия край. Имам връзки и гарантирам, че страната ви ще бъде разорана и вие няма да можете да направите нищо. Утре пак ще говорим.

Мърсър затвори. Беше се задъхал. Излагаше на риск живота на Хари Уайт, като блъфира пред Хайд и Селоме Нагаст, и това го накара да се разтрепери. Нервите му бяха опънати до скъсване. Той набра друг номер.

— Медицински център „Найт“ — отговори секретарката.

— Тери там ли е?

— Доктор Найт е с пациент. Да му предам ли да ви се обади?

— Той играе видеоигри в кабинета си. Позвънете му и му кажете, че го търси Мърсър.

След минута се чу гласът на Терънс Найт.

— Страхотен момент избра, Мърсър. Бях на последното ниво на „Съдба“и трябваше да убия само още двама души.

— Последния път, когато се обадих, положението беше много по-неприятно. Прекъснах половия ти акт с една от медицинските сестри.

— Да. Седмица по-късно тя ме съди за сексуален тормоз, след като разбра, че броят на сперматозоидите в семенната ми течност е твърде малък, за да забременее.

— Точно това харесвам у теб, Тери. Извратеното ти внимание към детайлите. — Мърсър се засмя за пръв път през деня. Тери Найт му беше личен лекар, откакто се премести във Вашингтон. — Пак ще ходя в Африка. Трябват ми гама глобулин и ваксина против холера и мисля, че съм готов за още една имунизация против тетанус. Ще се нуждая и от хапчета против малария за няколко месеца.

— Обичам пациенти, които знаят какво искат. Ще те имунизирам и против полиомиелит. Центърът за контрол върху заболяванията в Атланта разпространи предупреждение, че болестта върлува в по-голямата част от континента. Щом си тръгнал за Африка, ще добавя и кутия с презервативи. Съмнявам се дали ще ти провърви, затова преди да се върнеш оттам, дай ги на някой лекар. Нещо друго?

Мърсър отново се засмя.

— Да. Приготви ми медицински комплект за първа помощ и ми напиши рецепта за морфин и антибиотици.

— А не искаш ли дефибрилатор и преносим скенер? — пошегува се Тери.

— Засега не, може би по-нататък. Утре ще дойда по някое време за имунизациите.

— Аз съм лекарят и аз ще кажа кога да дойдеш.

— Продължавай да играеш „Съдба“, Тери.

— Познанството ми с теб е съдба.

Мърсър разтърка очи. Трябваше да се сети за милион детайли, но мислите му непрекъснато се връщаха към Хари. Уайт беше костелив орех и ветеран от войната, но вече беше на осемдесет години. Мърсър се съсредоточи върху онова, което вероятно преживяваше приятелят му, и използва гнева, за да прогони изтощението и да се опита да разсъждава трезво.

Дребосъка подаде глава в стаята.

— Как си?

— Бил съм и по-добре.

— Знам какво имаш предвид. Съзнаваш ли, че днес е първият ден от дванайсет години, когато Хари не е тук? Господи, едва сега, когато го няма, разбрах колко много го обичам.

— Хари е жив, Пол. Ще го доведа. Каквото и да се случи — заяви Мърсър, но обещанието му прозвуча неубедително.

След като Мърсър затвори телефона, Прескът Хайд и Селоме Нагаст се спогледаха. И двамата мислеха за едно и също. Кабинетът на Хайд във Фоги Ботъм беше добре обзаведен, с картини и старинно бюро, което от поколения беше семейно притежание. Килимът беше дебел, а креслата бяха подарък на баща му от президента Кенеди. Селоме седеше на едно от тях. Беше облечена в семпъл делови костюм.

— Е, какво ще кажеш? — попита тя, нарушавайки мълчанието.

— Смятам, че не можем да си го позволим. Мърсър говори за милиони долари, а ние можем да съберем само триста хиляди, като повечето ще отидат за хонорар за консултантските му услуги. Не съм мислил за техниката, която ще е необходима. — Гласът на Хайд беше унил от чувството за поражение. — Ще трябва да се откажем. И без това вероятността е малка.

— Ако се откажеш, ще направя така, че комисията на Конгреса да те изрита за дванайсет часа. Много интересно ще им бъде да чуят как си се сдобил със снимките от „Медуза“ от Националната разузнавателна служба — изсъска Селоме. — Все някак ще намерим парите.

— Покупката на снимките от Доналд Розен ми струва почти всичко, което имам. Съпругата ми ще ме убие, ако разбере, че за втори път съм ипотекирал къщата.

— Семейните ти проблеми не ме интересуват. Парите ще ни трябват скоро, ако нещата се задвижат. И аз имам разходи. Да си ме чул да се оплаквам? Мърсър е най-добрият ни шанс. Трябва да го подкрепим, а това означава пари. И двамата имаме възможности. Ако се наложи, можем да включим още няколко души. Говорим за един милиард долара възвръщаемост, когато работата бъде свършена. Това заслужава по-голям риск.

— Нещата излизат от контрол.

— Не. Още ги контролираме. Не го забравяй.

— Знам ли… — Гласът на Хайд постепенно заглъхна.

— Какво не знаеш? На път сме да направим голямо откритие, което ще даде тласък на страната и ще осигури работа на хиляди хора. И двамата ще получим каквото искаме, ако не отстъпваме от целта. Трябва да намерим парите, Бил.

— Имаш право — кимна Хайд. — Само не ми харесва, че Филип Мърсър изведнъж реши да ръководи операцията.

— Но нали затова го искахме. Той ще получи каквото желае. От нас зависи всичко да мине гладко.

— Плашиш ме, Селоме. — Хайд я погледна в очите, прозирайки какво се крие зад красивата и външност.

— Хубаво.

Тя бе притиснала Хайд в капан между алчността и страха от разобличаване. За нея той беше само средство за постигане на целта, но беше окуражаващо да знае колко лесно може да го манипулира. Селоме съзнаваше, че е невъзможно, но й се искаше да види какво ще стане, когато съпругата му разбере как мъжът й е изгубил къщата им. Алчното прасе щеше да си получи заслуженото.

Пол Гордън шофираше. Фаровете на стария му плимут прорязваха мрака. Мърсър седеше до него и се потеше в два дебели пуловера, кожено яке и джинси. На краката му имаше наколенки, а в скута — мотоциклетистка каска. Беше ги взел от сина на съседа си.

— Още километър и половина. — Пол погледна Мърсър. — Сигурен ли си, че искаш да го направиш?

На тази уединена отсечка от пътя в централната част на Вирджиния не беше трудно да забележи фаровете на колата, която ги преследваше от Арлингтън.

— Да, Дребосък, сигурен съм. Това е единственият начин.

— Ще кажа няколко добри думи на погребението ти. Наближаваме.

Мърсър си сложи каската. На пътя имаше завой, който минаваше покрай оградата от бели колчета на една от многобройните ферми в окръга. Мърсър знаеше, че малко след завоя има гъста борова гора.

Дребосъка завъртя волана и дръпна ръчната спирачка, за да избегне издайническите стопове. Мърсър нямаше време дори да си поеме дъх. Той отвори вратата, хвърли се на асфалта и се претърколи. Мракът го погълна. Плимутът увеличи скоростта и се скри от погледа му. Раменете го заболяха от удара. Мърсър запълзя към гората и се сниши в храстите, когато мина другата кола. Той забеляза двама смугли мъже в автомобила, който продължи да преследва Дребосъка.

Погледна часовника си, видя, че трябва да чака само няколко минути, застана встрани от пътя и потърка рамото си. Облаци бяха закрили луната и нощните насекоми бръмчаха в равномерен, успокояващ ритъм.

Пет минути по-късно Мърсър съзря фаровете на друга приближаваща се кола. Излезе от гората и видя, че автомобилът спря на двайсетина крачки от него.

— Идвай. Няма да те чакам цяла нощ. Фей и без това се ядоса, че излизам толкова късно. — Дик Хена седеше зад волана на колата на съпругата си, светлосин форд „Таурус“. — През последните няколко дни бях в Ню Йорк, а утре заминавам за Лос Анджелис. Обещах й, че поне тази вечер ще си бъда вкъщи.

Мърсър излезе от сенките и седна на предната седалка. Хена обърна и потегли обратно към столицата.

— Имаш късмет, че Фей те харесва, инак нямаше да съм на това затънтено място, играейки си на шпионин. Искаше да разговаряме по повод вземането на ново куче и не остана доволна, когато ти се обади. Дано да си заслужава.

— Отвлякоха Хари.

— Господи, Мърсър, защо не ми каза по телефона? Какво се случи?

Дик Хена не беше внушителен мъж. Беше среден на ръст и имаше заоблен корем и квадратна челюст. Бе стигнал до най-високия пост във ФБР, но не бе забравил какво е да си агент. Преди да оглави Бюрото, Хена трийсет години бе на предната линия. Умът му беше остър, а инстинктите — по-верни, отколкото на всеки друг, когото Мърсър познаваше. По препоръка на Хена по време на хавайската криза Мърсър бе успял да осуети тайна операция. И оттогава двамата бяха приятели.

Мърсър му разказа цялата история, като говореше бързо. За пръв път споделяше ужаса, който бе изпитал. Бе казал на Дребосъка фактите, но пред Дик разкри и чувствата си.

— Мардж Доил спомена, че си бил във връзка с Прескът Хайд — отбеляза Хена. — Дните му са преброени. Досието му в Главна прокуратура е дебело към десет сантиметра. Няма за какво да му предявят обвинения, но разполагат с достатъчно неща срещу него, за да го изгонят от Държавния департамент.

— Проучи тази следа, но мисля, че Хайд не е замесен в отвличането на Хари.

— Господи, Мърсър! Разбира се, че не е. — Хена се изненада, че приятелят му може да подозира заместник-държавния секретар. — Той може да е съмнителен, но не е престъпник.

— Говоря за отвличането на най-добрия ми приятел. — Гласът на Мърсър беше рязък. Едва сдържаше чувствата си. — Хари не е направил нищо лошо и в момента подозирам всеки. Смятам, че с отвличането му е свързана жена на име Селоме Нагаст. Тя ме излъга най-малко веднъж. Твърдеше, че работи за посолството на Еритрея, а не е така, и въпреки това двамата с Хайд действат заедно.

— Еритрейка ли е?

— Или еритрейка, или етиопка. Висока е почти метър и осемдесет и има страхотно тяло и лице, което може да е на корицата на всяко модно списание. Бих искал да я провериш. Щом не е от посолството на Еритрея, тогава за кого работи?

— Ами, ако се окаже задънена улица?

— Не знам — призна Мърсър. — Нямам друг заподозрян.

— Утре сутринта ще изпратя екип в дома на Хари, в случай че похитителите са оставили отпечатъци.

— Не го прави. Във видеофилма дават ясно да се разбере, че ако се обърна към властите, незабавно ще убият Хари. Убеден съм, че поради тази причина домът му се наблюдава. — В записа имаше и нещо друго, което безпокоеше Мърсър. Хари или похитителите бяха споменали нещо, в което нямаше логика, но не можеше да се сети какво.

— Мисля, че знаем какво правим.

Мърсър му даде видеокасетата. Беше си направил копие, но знаеше, че ФБР ще свършат по-добра работа с оригинала.

— Това е записът. Сигурен съм, че съм унищожил важни доказателства, като съм докосвал касетата.

— Не се притеснявай. Съвременната технология върши чудеса.

— Виж какво, Дик. Аз съм отговорен за случилото се с Хари. Той е само средство, за да се доберат до мен, и се опасявам, че използвам теб, за да го спася. Досега не съм се възползвал от приятелството ни. Но с Хари се провалих. Разбираш ли?

— Да. Когато бях агент, приемах много от случаите си лично. Пък и познавам Хари. Ще възложа работата на най-добрия ни екип. — Хена сложи ръка на рамото на Мърсър. — Е, какво ще правиш?

— Обадих се на Чък Лаури. Помниш ли го? Беше компютърен архивист в Института по геология. Помолих го да провери самолетните резервации. Ако са чужденци, похитителите ще искат да напуснат страната, но сигурно не са имали време да си запазят билети предварително. Чък ще провери резервациите от вчера, днес и утре за полетите от Вашингтон. Вероятността е малка, но все е нещо. — Мърсър бе виждал как Дик заобикаля законите няколко пъти и затова не се притесни от неодобрителното му мръщене. — И ще отида в Еритрея да търся диамантената жила.

— В подобни ситуации казваме на хората да не отстъпват пред исканията на похитителите — тихо каза Хена, защото очакваше, че Мърсър ще избухне.

— Подобните ситуации не включват осемдесетгодишни жертви, нито мен.

Хена спря на бензиностанцията. След няколко минути от противоположната посока се зададе плимутът на Пол Гордън. Директорът на ФБР обеща, че следващата вечер ще се обади на Мърсър в бара на Дребосъка, за да му каже дали е научил нещо. Мърсър се прехвърли незабелязано в плимута.

— Някакви проблеми? — попита той, когато Гордън потегли обратно към Арлингтън.

— Не се приближиха достатъчно, за да видят, че съм сам.

— Добре. Благодаря, Пол. Длъжник съм ти.

— Ако не беше за Хари, щях да се съглася с теб. Но за него съм готов да направя всичко. Хена ще помогне ли?

— Да. Утре ще направят оглед в дома на Хари. После ще ми се обади в бара да ми каже дали са открили нещо.

— Не си се отказал от решението си да отидеш в Еритрея, нали?

— Приех предизвикателството, затова ще отида.

МАНАСТИР „ДЕБРЕ АМЛАК“

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

Сутрешните молитви свършиха, но до изгрева на слънцето оставаше още час. Венера бледнееше пред ярката светлина на луната. Април беше месец от дъждовния сезон, но в низините още не валеше. Пустинята, простираща се до вътрешността на Африка, още не бе видяла капка дъжд. Но въздухът беше хладен от влажността и принуждаваше дванайсетте монаси и игумена, обитаващи древния манастир, да обличат дебели вълнени раса. Краката им бяха боси. Носеха само кожени сандали и трепереха, докато се приготвяха да сложат край на постите и да се облажат на дългата маса в трапезарията.

Манастирът се намираше на заострения хребет на планина, която се издигаше сред пустинята и предоставяше убежище от летните жеги. Имаше изглед към заобикалящите го равнини, сякаш строителите му бяха мислили повече за отбранителната позиция, отколкото за уединението на обитателите му. Построен през дванайсети век като твърдина на християнството и разширен веднъж през седемнайсети век, манастирът бе обитаван постоянно до втората половина на двайсети век, когато ожесточените сражения между еритреиските борци за свобода и окупационните етиопски въоръжени сили принудиха братята да се евакуират в друг манастир в Етиопия. Въпреки че етиопците разрушиха всичко по време на отстъплението си в края на конфликта, когато се върнаха, монасите установиха, че манастирът им не е пострадал, ако не се броят няколкото дупки от куршуми, които загрозяваха каменната фасада.

Монасите седяха около голямата дървена маса, направена преди петстотин години от някой безименен брат. Столовете бяха изработени през вековете от различни ръце — сръчни и непохватни. За монасите беше въпрос на гордост да седят на най-неудобните и лошо направени столове, защото неудобството свидетелстваше за силата на вярата им.

Храната им беше проста — хляб, замесен без квас, който късаха на малки хапки и потапяха в сиво-зелена яхния от грах, леща и чушки. Всички пиеха черно кафе, което отглеждаха сами.

Закуската беше единственото време на деня, когато монасите си позволяваха да разговарят по-дълго. Всяко друго общуване се ограничаваше до молитви и песнопе-ния. Събиранията на закуска бяха облъхнати от спокойна атмосфера, присъща за хора, посветили се на Бога чрез безкористната саможертва на отшелническия живот. Възрастта им варираше от петнайсет-шестнайсетгодишни момчета до столетници. Игуменът обаче не беше най-възрастният, каквато беше обичайната практика.

Когато през 1983 година Божията обител бе изоставена, тогавашният игумен се бе заклел никога повече да не се върне там, изпитвайки срам, че за пръв път от столетия манастирът е станал необитаем. Той бе починал, докато бе в изгнание, и мнозина от по-възрастните монаси отказаха да се завърнат в знак на почит към духовния си наставник. Онези, които се върнаха, решиха да не поемат водачеството, за да покажат уважение към починалия игумен. Ето защо тази чест се падна на един по-млад мъж, етиопец по рождение.

Брат Ефраим не знаеше с точност годините си, но предполагаше, че са около шейсет. Той бе използвал духовното си име толкова дълго, че бе забравил как са го кръстили родителите му. Брат Ефраим седеше начело на масата на най-стария и разнебитен стол и обираше соса в керамичната чиния с последния си залък хляб. По прошарената му брада бяха полепнали трохи. Той говореше на латински.

— Малкият ни приятел дойде ли снощи да тормози кокошките? Чух шум около час след среднощното богослужение и помислих, че чакалът се е появил отново.

— Уви, не, братко. Не е идвал и се боя, че повече няма да дойде — тъжно каза един от монасите, защото в тази пустош появата дори на едно-единствено живо същество се смяташе за възраждане на живота. — Вчера видях тялото му в долината. Беше застрелян.

— Господ възстановява онова, което човекът ограбва от земята по време на война, но ние продължаваме да Го предизвикваме. Изпитвам страх от деня, когато Той няма повече да възстанови онова, което сме използвали. — Брат Ефраим поклати разочаровано голямата си глава.

— Този ден е по-близо, отколкото мислиш — измърмори най-възрастният монах, който живееше там почти от девет десетилетия. — Денят на Страшния съд наближава.

— Да, братко Доуит. Неговият ден на изкупление никога не е далеч — търпеливо се съгласи Ефраим.

Старият монах бе загубил зрението и разсъдъка си. Тялото му беше мършаво, а кожата — толкова изтъняла, че крехките кости на ръцете му се виждаха дори на светлината на свещите. През последните седмици здравето му се бе влошило обезпокоително и мислите му бяха станали объркани и несвързани.

— Не Неговия ден, братко, а нечий друг — извика Доуит. — Преди да се изправим пред Божия съд, ще ни разпитват хора и отговорите ни ще ги обидят жестоко. Те ще грабнат оръжия срещу нас и всички други, които ги предизвикват. Те знаят тайна, която трябва да бъде пазена вечно. Греховете на нашите бащи ще бъдат разкрити.

Настъпи тишина. Ефраим се приготви да успокои и вдъхне увереност на възрастния монах, когато Доуит се изправи на стола. Млечнобелите му очи гледаха гневно, без да виждат.

— Братя мои, дойде време да поемем срама на далечното минало. Смъртта на децата ще се изправи пред нас. Злото, доведено на земята от ада, отново ще убива. Мнозина ще загинат, за да бъдат спасени други. Ти не знаеш нищо за това, братко Ефраим, защото веригата се прекъсна и предшественикът ти не ти предаде тайните. Но между тези стени има истини, които ще изправят народите един срещу друг, ако бъдат разкрити. Съди мъдро, братко. Изходът от битката между Бога и Сатаната тегне на плещите ти. Защо мислиш, че никой от нас не искаше стола ти, когато се върнахме? — Доуит изви тънкия си врат. Незрящите му очи безпогрешно се спряха на всеки от възрастните членове на братството, които също като него бяха отказали да поемат водачеството на манастира. — Не го направихме в не знак на уважение към бившия игумен. Всички го презирахме, макар че никой не го призна. Онова, което той знаеше, го изпълни с огорчение и омраза. Игуменът се интересуваше повече от решенията на този свят, отколкото от размисъла за мястото на човека в отвъдния. Такова беше естеството на неговото и на твоето положение, млади братко.

Ефраим пребледня. Той беше стъписан от ясното и свързано слово на Доуит, макар че не проумяваше съдържанието.

— Какви са тези истини, братко? Кой ще ни разпитва?

Тялото на Доуит се разтресе от устремността на изблика му. Тесните му гърди се повдигаха под черното расо. Напрежението от говоренето сякаш го състари още повече.

— Не знам и не искам да знам. Никой от нас няма шанс. Но Божията воля ще бъде изпълнена и от Него зависи дали ще ни разкрие каква е.

По-късно през деня, когато слънцето достигна зенита си, брат Ефраим отиде на разходка. Жегата беше непоносима, но той не съблече вълнените одежди. Там, където бродеше, беше опасно. След войната екип, финансиран от ООН, старателно бе обезвредил стотиците противопехотни мини около манастира и по полята, където монасите пасяха козите си. Бяха разчистени двайсетина квадратни километра, но отвъд малките червени знаци земята беше осеяна с мини с размерите на консервна кутия. Ефраим знаеше, че е прекрачил границата, но бе потънал в размисъл и не обърна внимание на този факт.

Той бе посветил живота си на църквата и за разлика от мнозина други, поели това призвание, вярата му не отслабна. Но докато вървеше из пустинята, Ефраим изпита суеверен страх. Той не искаше да обръща внимание на бръщолевенето на Доуит, но не можеше. Тирадата на стария монах го бе потресла, защото в нея ставаше дума по-скоро за човешко, отколкото за Божие деяние.

Ролята на монасите и монашеската система не се състоеше нито в разпространяване на Евангелието, нито в преобщаването на нови членове към лоното на църквата. Единствените им занимания бяха молитвите и размисълът за спасението на другите. Това призвание беше най-трудното от всички, защото човек никога не знаеше дали набожността на паството му е искрена и дали наистина е докоснал душите на другите с работата си. Ефраим имаше малко контакти със света отвъд долината. Думите на Доуит го бяха озадачили. Той беше подготвен да отговаря на въпроси за вярата, но не и да се справя с проблеми между хората. Външният свят му беше толкова чужд, колкото манастирът за онези, които живееха отвъд стените му.

Ефраим трябваше да направи две неща, да извърши две дела, за да може да разбере думите на Доуит. Той не се съмняваше, че възрастният брат знае нещо, което не желае да разкрива, затова реши, че трябва да се подготви. Първото дело носеше удоволствие, което го караше да изпитва вина. Беше се научил да си го доставя в другия манастир в Етиопия и го очакваше с повече нетърпение, отколкото беше готов да признае. Другото беше смъртен грях — нарушаването на тайната на изповедта.

Ефраим се обърна толкова рязко, че дългото му расо се усука в босите му нозе, и се вторачи в пътя, по който бе дошъл. Крачката му стана по-решителна и устремена.

В скалата под манастира имаше дълбока пещера. Входът й бе скрит от извивка на долината, създаден от природата параван от пясъчник. Много отдавна пещерата бе използвана като място за почивка от пастири, навлезли навътре в пустинята, и от първобитни хора, които бяха изрисували стените с фрески на ловни сцени. Преди да я превърне в лично светилище, Ефраим я бе наблюдавал в продължение на много месеци, за да се увери, че няма да наруши самотата на някой друг. Той не знаеше колко монаси през вековете са използвали пещерата, за да се уединяват.

Ефраим смяташе да се разхожда дълго, затова си бе взел шише с вода и скромно ядене от сушени зеленчуци и малко осолено овче месо. Той влезе в пещерата, извади тези неща от джоба на расото си и внимателно ги сложи на грижливо изметения пясъчен под. Постави водата край стената до другите шишета, донесени по време на предишните му посещения и оставени за времето, когато дойдеше неподготвен. Той с изненада установи, че е натрупал големи запаси, и се запита дали да не ги разпръсне в пустинята за малките нощни животни и лешоядите.

Светлината в пещерата беше слаба и не беше подходяща за целите му, пък и Ефраим бе забравил да вземе свещ. Той се облегна на гладката скала и усети хладината на камъка. Знаеше, че част от удоволствието му ще бъде страданието по-късно, сякаш напрягането на очите можеше да бъде наказание. Сърцето му затуптя учестено в очакване и стомахът му се сви, както ставаше винаги когато протегнеше ръка към книгите. Томовете бяха стари и кожените им корици бяха изтъркани от безбройните ръце, които ги бяха докосвали, и от безпощадния африкански климат. Книгите бяха предназначени за някоя хубава библиотека в Европа.

Тъй като Етиопия и Еритрея — тогава Абисиния — бяха италиански колонии до 1940 година, Ефраим от малък се бе научил да говори езика и макар да не го практикуваше, можеше да чете. Книгите му доставяха огромно удоволствие и му даваха представа за механизмите на външния свят. Той бе намерил петте тома в манастира в Етиопия, където бе пребивавал временно. Ефраим взе една от книгите и започна да чете. Сякаш бе пророчество, че откъсът се оказа от „Отело“ — сцената, в която мавърът осъзнава, че е предаден от дългогодишния си приятел Касио. Любовта на отец Ефраим към пиесите и сонетите на Шекспир беше най-строго пазената му тайна и единственото средство за разбиране на външния свят.

Едва след няколко часа четене той щеше да изпълни втората си задача, която щеше да го накара да осъзнае, че животът е станал много по-сложен, отколкото Шекспир си го е представял.

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ

В най-добрия случай Мърсър се нуждаеше от два месеца, за да организира експедиция, каквато планираше, но си отпусна само още три дни. Той се съмняваше, че Селоме Нагаст ще му осигури пълно съдействие в Еритрея, така че щеше да се приземи в Африка лошо екипирай и без достатъчно пари и важна информация.

Мърсър се бе обвързал с тази мисия, без да е сигурен дали неясните му предчувствия са верни. Това беше дръзко начинание дори за него, но всеки път, когато усетеше, че решителността му намалява, се замисляше за отговорността си пред Хари и временно прогонваше опасенията. От отвличането на Хари бяха изминали вече двайсет и четири часа и отчаянието на Мърсър нарастваше. Той действаше колкото е възможно по-бързо, но въпреки това чувстваше, че не прави достатъчно.

Факсът и принтерът му бръмчаха от сутринта и бълваха текстове за геологията на Еритрея, събрана от местни и международни източници. Между телефонните разговори Мърсър бе успял да прегледа малка част от информацията. Макар че познанията му за геологията на Африка бяха огромни, той не знаеше достатъчно за специфичния състав, формирането и историята на Ерит — рея. Освен това трябваше да открие някаква следа за местонахождението на жилата кимберлит.

Бюрото му беше отрупано с листове, някои подредени на купчини, а други разхвърляни безразборно. Някъде отдолу бяха чиниите от закуската и обяда му. Мърсър не бе спал, откакто се бе върнал от среднощната си среща с Дик Хена, и макар че каничките кафе, които бе изпил, го държаха буден, главата го заболя и за-пулсира. Факсовете престанаха да пристигат, затова той взе телефонната слушалка и набра номера на Прес-кът Хайд.

— Да, Мърсър. Какво има? — Хайд беше уморен от обажданията на Мърсър.

— Бил, вероятно ще ми трябва разрешително за взривяване, докато съм в Еритрея. Изпращам по факса копия от разрешителните ми в Съединените щати, Канада, Южна Африка, Намибия и Австралия. Властите, които ги издават в Еритрея, трябва да останат доволни и да ми спестят проверката там.

— Не трябва ли Селоме да се занимава с тези неща? Нали имаш номера на мобилния й телефон?

— Тя не отговаря през целия ден, по дяволите, затова ти ще трябва да свършиш всичко — обясни Мърсър. Селоме не беше свързана с посолството на Еритрея и не беше ясно дали е замесена в отвличането на Хари, пък и засега не искаше да разкрива съмненията си за нея. Подозираше, че споразумението между Селоме и Хайд има доста дълбоки корени. — Експлозивите, които поръчах, трябва да са със сертификат за краен потребител, преди да бъдат транспортирани. Ще трябва да уредиш това. Искам и доставка от туби с гориво за зареждане на машините на място.

— Защо не използваш камиони с цистерни?

— Камионите с цистерни ще трябва да извършват денонощни курсове, за да карат гориво, а нямаш представа колко литра на час горят.

— Добре. Нещо друго?

— Да. На бюрото си имам сметка за два милиона и седемстотин хиляди долара, които трябва да бъдат платени до трийсет дни за наема на тежката техника. Думата ми беше достатъчна, за да потеглят, но съм заложил репутацията си и искам да съм сигурен, че сметката ще бъде уредена.

— Не се тревожи за парите. Селоме и аз ще се погрижим за това. Изпрати ми сметката по факса и повече не мисли за нея.

Мърсър не хареса мазния тон на Хайд, но не каза нищо.

— Добре. Оправяш ли се с останалите ми искания?

— Отлично. Сутринта говорих със Селоме и тя каза, че по-малките машини, които поиска, вече те чакат в Асмара. Товарят ги на камиони и ще ги закарат близо до мястото. Селоме е намерила местен човек, който имат опит в минното дело, поне в кариерите. Името му е Хабте Маконен. Той ще ти бъде водач в Еритрея.

— Имаш ли номер, на който мога да се свържа с него? Хайд се изсмя.

— Ако имаше представа колко ужасни са телефонните услуги там, нямаше да зададеш този въпрос.

— Добре. Ще говорим по-късно.

Мърсър затвори и добави два сателитни телефона към дългия списък от необходимата техника.

Трябваше да отиде в кабинета на Дребосъка за обаждането на Хена, затова събра купчина листа, за да чете, докато чака. Не искаше да прахосва времето си, като се разкарва до бара, но телефонът му вероятно се подслушваше, а не можеше да си позволи да пропусне обаждането. Вече се бе приближил до външната врата, когато телефонът отново иззвъня. Хукна обратно към кухнята и грабна слушалката.

— Къде си? — попита Чък Лаури, който знаеше повече за компютрите от другите приятели на Мърсър.

В по-голямата си част бизнесът на Лаури беше легитимен — изграждане на защитни системи за информацията и разследване на електронни измами, но той от време на време правеше и незаконни неща, прониквайки в разрични бази данни. Мърсър подозираше, че ветеранът от Виетнам още обича подземния свят на електронната епоха, за чието създаване бе допринесъл. Лаури беше чудак, който съзнателно култивираше ексцентричността си на компютърен фанатик и бе направил състояние от отстраняване на подслушвателни устройства от компютри.

— Вкъщи. А ти къде мислиш, че съм, по дяволите? — троснато отговори Мърсър. Беше твърде уморен, за да му пука, че Лаури отговаря на молбата му за помощ.

— Не знаех дали да се обадя на домашния или на мобилния ти телефон. Няма значение. Тръгни към летище „Дълес“. Ще ти се обадя в колата след две минути. — В гласа на Лаури прозвуча настойчивост. — Намерих Хари.

Мърсър трясна телефона на вилката и изскочи от къщата. Ягуарът му бе паркиран на улицата, където обикновено го оставяше. Той се качи в колата и гумите оставиха две дълги мазни следи по асфалта, когато потегли.

Мърсър караше със сто и трийсет километра в час по околовръстното шосе, когато телефонът иззвъня.

— Какво научи, Чък?

— Може вече да е късно.

— Казвай. — Мърсър изпревари микробус със стресната майка и четири деца с широко отворени очи. Вече бе вдигнал на сто и четириисет, изпълнен с напрежение от думите на Лаури.

— Прегледах информацията за резервациите на всички големи авиолинии за снощи и тази сутрин и потърсих нови резервации за самолети, излитащи от летищата „Рейган“и „Дълес“. Похитителите вероятно са упоили Хари, за да го накарат да мълчи. Затова реших, че може да поискат специална помощ. Наложи се да проникна в компютърната система на правителството, за да използвам тяхната търсачка.

— Хайде, Чък, казвай! — Отчаянието на Мърсър търсеше отдушник.

— Търсенето не даде резултат, но после се замислих дали не са взели чартърен полет. Преди няколко минути отново започнах да търся и от първия път попаднах на нещо. Вчера сутринта „Гълфстрийм IV“ от „Дълес“е бил нает да замине след… осемнайсет минути според плана на полета.

— Защо реши, че е точно този чартърен полет? — развълнувано попита Мърсър.

— На билета имаше код за искане на инвалидна количка. От Главното управление на полетите на „Дълес“ ми казаха, че в момента петимата пътници са там и чакат да се качат на самолета, а старецът не е ходил до тоалет ната, откакто са пристигнали.

Бинго!

Мърсър настъпи докрай педала за газта. Лъскавият ягуар елегантно и с лекота се стрелна напред. Мърсър умело изпреварваше колите отляво и отдясно, като опасно се вмъкваше в аварийното платно, когато се наложеше.

Отново почувства прилив на адреналин — предпочитания от него наркотик. Хари бе казал, че празнотата в живота на Мърсър е самотата, и в това твърдение имаше голяма доза истина. Но на Мърсър му липсваше и опасността. Беше се пристрастил към нея в Аляска и жадуваше за усещането за жизненост, което тя му даваше. Мърсър забеляза в последния момент, че закачи бронята на една кола. Разнесе се хор от протестиращи клаксони.

— Благодаря. Длъжник съм ви. Ще ви се обадя.

„Последните няколко дни бях в Ню Йорк, а утре заминавам за Лос Анджелис.“ Мърсър се молеше Хена още да не е заминал. Той позвъни на мобилния му телефон.

— Ало.

— Дик, обажда се Мърсър. Намерих Хари Уайт. Той е в сградата на Главното управление на полетите на летище „Дълес“.

— По дяволите! — извика Хена. — В момента пътувам натам.

— Къде по-точно се намираш?

— Току-що минахме първата бариера по служебния път.

— Слава Богу. Колко агенти има с теб?

— Аз, Мардж Дойл и още двама. Въоръжени са.

Мърсър зави по отклонението за „Дълес“и отнесе бариерата, която отлетя като осакатена птица.

Дори не обърна внимание на хаоса след себе си. Знаеше, че някоя от патрулните коли ще започне да го преследва едва след известно време. А дотогава щеше да бъде на три километра по-напред по пътя. Видя бял седан с правителствен номер.

— Дик, в бяла „Краун Виктория“ ли си?

— Откъде знаеш?

— Погледни вляво.

Черният ягуар на Мърсър изпревари държавната кола като пътен знак.

— Господи! Да не си се побъркал? — изкрещя Хена по клетъчния телефон.

Неумолимите сиви очи на Мърсър погледнаха за миг в огледалото за обратно виждане и със задоволство забелязаха, че шефът на ФБР се опитва да не изостава от него. Наближаваха будките за таксите и ягуарът бързо скъсяваше разстоянието.

Всички механични бариери бяха спуснати. Служителите бяха предупредени и стояха на лентите, опитвайки се да блокират пътя на бясно препускащия ягуар. Мърсър не можеше да рискува да блъсне някого от мъжете. Той изруга и се приготви да намали.

— Последната вляво! — извика Хена, съзирайки свободна лента в същия миг, когато и Мърсър я видя.

Мърсър завъртя волана. Задният край на колата се разтресе застрашително, когато той натисна спирачките с левия си крак, даде газ с десния и ловко провря ягуара в тясната лента. Пътят му до летището беше свободен.

Главният терминал на „Дълес“ със сводестите си колони от тухли и бетон и дълги прозорци приличаше на гръден кош на гигантско животно. Мърсър профуча край терминала, следвайки знаците към новопостроената сграда на Главното управление на полетите. Ягуарът мина през лабиринта от паркирани луксозни коли и изсвирвайки с гуми, спря на няколко метра от автоматичните стъклени врати. Автомобилът на Хена пристигна само след няколко секунди.

Мърсър се втурна в терминала точно когато Хена и двамата агенти изскочиха от колата. Хена бе взел револвера на Мардж Доил. Агентите имаха страховити автоматични пистолети, които съответстваха на смъртоносните им изражения. Хена не изглеждаше във форма заради размерите на големия си корем, но беше бърз като Мърсър и веднага се затича.

Терминалът беше добре обзаведен и приличаше по-скоро на хотелско фоайе, отколкото на чакалня на летище. Там се обслужваха свръхбогатите, които можеха да си позволят собствен самолет или имаха парите да го наемат. На отсрещната страна имаше големи прозорци. Отвъд се виждаха самолети „Лиърджет“, „Гълфстрийм“, „Ситейшън“и много други. Неколцина мъже излизаха, за да се качат на самолета си. Мърсър веднага позна Хари Уайт. Старецът седеше в инвалидна количка от неръждаема стомана. Жена, която чакаше полета си, изпищя, когато видя Хена и агентите да нахлуват с извадени оръжия в терминала. Четиримата мъже около Хари се обърнаха и също извадиха оръжията си.

Мърсър блъсна настрана Хена и се хвърли на пода. Похитителите имаха АКМ, осъвременен вариант на съветските АК — 47, със сгъваем приклад, за да могат да се скрият по-лесно, и ги носеха под дългите си шлифери. Оръжията затрещяха и шофьорът на Хена получи половин пълнител в гърдите. Тялото му бе разкъсано от яростната стрелба. Единият агент бе прострелян в рамото и крака. Трима цивилни паднаха в канонадата. Мърсър видя ужаса, изписан на застиналите им лица. В настъпилата суматоха терористите изпуснаха от поглед Хена и Мърсър и се втурнаха да изкарват Хари към чакащия самолет.

Без да разсъждава, Мърсър скочи, грабна беретата на поваления шофьор и хукна след тях. Похитителите започнаха да стрелят към сградата. Куршуми обсипаха прозорците, разпръсквайки водопад от стъкла. Мърсър отново се хвърли на земята, вдигна пистолета и стреля, надявайки се да всее смут у групата терористи, без да помисли за пълните с гориво скъпи самолети навън.

Автоматите млъкнаха. Мърсър рискува и надникна през разбития прозорец. Бягащите мъже се качваха по стълбата на самолет „Гълфстрийм“, носейки Хари. Единият оглеждаше терминала. Той забеляза Мърсър и вдигна оръжието си. Мърсър обаче се наведе, преди терористът да успее да стреля.

Страхът му отстъпи място на неизмерим гняв. Мърсър пресметна, че в пълнителя на беретата е останал само един патрон. Самолетът беше твърде далеч, но дори да се намираше по-близо, той не би рискувал да улучи Хари. Моторите на гълфстрийма забръмчаха оглушително. Мърсър се съмняваше, че пилотът е член на терористичната банда. Вероятно бяха опрели пистолет до главата му и го принуждаваха да излети. Самолетът потегли. Вратата беше отворена и единият терорист се бе навел навън и бе насочил автомата си към терминала.

Мърсър скочи през разбития прозорец и хукна по бетонната писта. Край ушите му свиреха куршуми. Той чу далечния вой на сирени и гръмовния глас на Дик Хена, който го викаше да се върне, но не им обърна внимание. Самолетът набираше скорост. Мърсър успя да стигне до опашката и вонящите изпарения от моторите го обвиха в черен облак. Той смени посоката, взе на прицел стрелеца и натисна спусъка. Терористът падна от вратата и автоматът му изтрака след него. Изстрелът явно предупреди похитителите, защото пилотът изведнъж увеличи тягата. Гълфстриймът се насочи към пистите за излитане.

Мърсър побегна обратно към терминала, приближи се до един „Лиърджет“, чиито мотори бръмчаха, удари с ръкохватката на беретата по затворената врата и извика: — Полиция! Отворете!

След секунда вратата се вдигна. Вътре седеше добре облечен американец. Мърсър го позна. Мъжът беше водещ на една от новинарските програми на Си Ен Ен. Мърсър го сграбчи за сакото и го изхвърли навън, после се качи на борда и затвори вратата.

Кабината на самолета беше малка. Ако имаше пътници, Мърсър не би рискувал, но десетте места бяха свободни.

— Добре ли сте, господин Джаксън? — попита помощник-пилотът по радиоуредбата.

Мърсър се промъкна до пилотите, размаха пистолета в ръката си и посочи гълфстриима, намиращ се на около петстотин метра от тях.

— Следвайте онзи самолет — нареди, съзнавайки абсурдността на заповедта си.

Мъжете разбраха, че Мърсър говори сериозно. Главният пилот включи реактивните двигатели и рече:

— Успокой се.

— Не се тревожи за мен — отговори Мърсър. — Само не изпускай гълфстрийма.

„Лиърджет“ бързо настигна похитителите. Единият терорист погледна през отворената врата и забеляза, че ги преследват. Мърсър видя изненаданото му изражение. Похитителят отвори широко очи и после се скри в кабината.

— Внимавайте — извика Мърсър, когато мъжът отново се появи и започна да стреля.

Автоматът му изстреля поток от олово, разпръсквайки парчета от бетонната писта. Няколко куршума пробиха тънката обшивка на лиърджета.

— Дотук бяхме, приятел — извика пилотът. — Преследването свърши.

— Карай след тях.

— Улучиха ни. Няма начин да излетим, без да проверим какви са повредите.

— Можете да ги блъснете — хладнокръвно отговори Мърсър. — Не толкова силно, че да унищожите самолета им, но достатъчно, за да им попречите да излетят.

— Да не си се побъркал?

— Те току-що убиха четирима души на летището и отвличат пети. Ние сме единствените, които могат да ги спрат.

Пилотите се спогледаха и постигнаха съгласие. Самолетът набра скорост, направи завой и се наклони толкова силно, че резервоарът с горивото на крилото остърга земята сред дъжд от искри. Гълфстриймът на похитителите рязко спря на петдесет метра от тях, за да позволи на боинг 747 да се приземи. Сянката му препускаше на земята, за да догони прелитащия огромен реактивен самолет.

Пилотът на „Лиърджет“ съзря шанс и увеличи още скоростта. Самолетът преодоля разстоянието до гълфстрийма с грациозността на преследващ плячка леопард. На вратата отново се появи лице. Осъзнавайки какво ще се случи, терористът скочи на пистата точно когато самолетът отново започна да набира скорост.

— По дяволите! — извика пилотът на лиърджета. Стрелецът вдигна автомата, но или пълнителят беше празен, или оръжието засече, та не стреля. Той трескаво се опита да почисти патронника, но после разбра, че оръжието няма да проработи, и го хвърли.

— Какво прави той, по дяволите? — попита пилотът.

Смъртоносното изражение в очите на терориста подсказа какво ще се случи. Похитителят продължи да бяга към лиърджета, преценявайки разстоянието, и скочи. Единият му крак стъпи на лявото крило. Мъжът се олюля, но успя да запази равновесие, обърна се и се приближи до мишената си. Първо влезе ръката му. Титаниевите перки на реактивния двигател почти безпроблемно превърнаха в каша мускула и костта, но когато рамото и главата попаднаха във въртящата се турбина, моторът се разпадна. Перките се откъснаха и пробиха алуминиевата кабина.

Пилотът угаси двата мотора, когато осъзна, че терористът е извършил самоубийствена мисия, и предотврати спонтанна експлозия. Гълфстриймът се издигна над пистата и дирята от отходни газове се очерта във въздуха като замах на четката на ядосан художник. Без да се замисля за пилотите и за мъжа, който се остави да бъде всмукан в реактивния двигател, Мърсър наблюдаваше как похитителите на Хари се отдалечават.

Не бе направил достатъчно и с приятеля му бе свършено. Мърсър се намираше само на четирийсет метра, когато Тори бе убита. Ръцете му се разтрепериха от гняв и отчаяние. И от чувство за вина. Можеше да направи повече. Можеше да кара и да бяга по-бързо или да стреля в гумите на самолета, вместо да си позволи мрачното задоволство да използва последния си патрон, за да убие един от терористите. Мърсър искаше да вярва, че е сторил всичко възможно, но рискът беше голям и усилията му очевидно не бяха достатъчни.

Седеше на тревата край пистата, когато колата на охраната на летището се отправи към спрелия „Лиърдж-ет“. Мърсър стисна зъби. Дик Хена изскочи от автомобила и бавно се приближи до него. Мърсър беше на път да се разплаче и кръвта на Хена се смрази, като го видя.

— Добре ли си?

Мърсър не отговори веднага. Лицето му беше безизразно, но очите му блестяха от гняв.

— Да — прошепна той. — А ти?

— Загубих един от хората си, а друг е на път за болницата. Виж какво, Мърсър, трябва да те изведа оттук. Мардж се обади на криминалистите от ФБР, те скоро ще пристигнат. Мога да обясня положението като провалил се арест, но ти си цивилно лице и не трябва да бъдеш замесен в тази история.

Хена му подаде ръка. Мърсър я хвана и стана.

— Какво стана с гълфстрийма?

— Не знам. Предполагам, че са го засекли с радар, но не съм сигурен.

— Страхотен провал, Дик. Много съжалявам. Двамата се качиха в колата.

— Вината не е твоя. Никой от нас нямаше представа, че похитителите на Хари са терористи и имат автомати. Нямаше начин да знаем това. — Гласът на Хена беше спокоен. — Самолетът им вероятно ще напусне страната, затова инцидентът става международен. Ще се обадя на Пол Барнс от ЦРУ и ако успеем да разберем накъде са се отправили, ще го накарам да изпрати няколко агенти да ги посрещнат.

— Мислиш ли, че ЦРУ ще спасят Хари?

— Откровено казано, съмнявам се дали ще имаме достатъчно време да разберем къде ще се приземят похитителите. Реактивен самолет с разширени резервоари може за няколко часа да стигне до Европа, Африка или Южна Америка. Но тук има тонове доказателства и документи за наемането на самолета, затова съществува надежда да ги открием.

Мърсър не каза нищо, докато шофьорът на седана заобиколи терминала и спря до ягуара му. Мардж Дойл стоеше до колата, за да бъде сигурна, че полицията на летището няма да я огледа твърде внимателно. Хена предотврати всякакви въпроси със строг поглед, а Мардж потупа Мърсър по рамото и влезе в сградата.

Състраданието й върна Мърсър в настоящето. Хари беше далеч и засега той не можеше да направи нищо.

— Имаш право — каза Мърсър. — Може би ще успеете да откриете кои са онези копелета по захвърлените оръжия или чрез мъжа, когото застрелях на пистата. Трябва да отида в Еритрея и така да помогна на Хари. Откри ли нещо в тази насока? Нещо за Селоме Нагаст?

— Няма да повярваш. Докато я проверявах, ми се обади посланикът. Каза, че Нагаст е в Съединените щати под неговото покровителство, но работи без подкрепата на персонала му. Те не знаят нищо за нея и за мисията й тук.

— Каква е мисията й?

— Според посланика тя осигурява частно финансиране за хуманитарни програми в Еритрея. Той не добави повече подробности и преди да успея да го притисна, затвори. Разрових се още и нещата станаха много интересни. Проверих името й в базата данни на ЦРУ и след няколко минути получих гневно обаждане.

— Отново ли от посланика на Еритрея?

— Не. Готов ли си да чуеш кой беше? Пол Барнс.

— Какво?

— Чу ме. Директорът на ЦРУ. Вкарването на името и в компютъра е задействало всякакви аларми. Част от системата ни е свързана с Мосад и когато името й се появило, в Тел Авив трябва да се е вдигнала тревога. Обадил се колегата на Барнс от Израел и му изнесъл лекция за сътрудничеството между агенциите и куп други неща от този сорт. Резултатът е, че израелците не искат да се ровя в данните за госпожица Нагаст.

— Какво им пука, че разследваш гражданка на Ерит-рея, по дяволите? — Мърсър не бе очаквал такъв обрат.

— Селоме Нагаст има двойно гражданство — еритрейс-ко и израелско. Има и офицерско звание в израелските отбранителни сили и заема длъжност в правителството им.

— Не разбирам — каза Мърсър. Ако Селоме беше изра-елка, това означаваше, че Хари е задържан от някои от многобройните врагове на евреите.

— И аз. Но десет минути след разговора ми с Барнс се обади Лойд Истън.

— Държавният секретар? — Нещата излизаха извън професионалната област на Мърсър и последиците започваха да го плашат.

— Самият той. Каза, че преди малко му се обадил министърът на външните работи на Израел. Не трябвало да се занимаваме със Селоме Нагаст, инак ни очаквали сериозни неприятности. Тя била упълномощена от тях и изпълнявала мисия в Съединените щати. Цитирам: „Не е свързана с Америка, затова не ви засяга.“ Човекът ни каза да си гледаме работата. Разследвайки мисията и, сме излагали на риск тесните си връзки с нацията му.

— Какво става, по дяволите?

— Нямам представа. Смятах, че разследването ще е рутинно, а после изведнъж ме засипаха със заплахи. Ти какво ще кажеш?

Мърсър се замисли, без да обръща внимание на линейките и полицейските коли наоколо.

— Не и повярвах от самото начало. Реших, че около нея има нещо нечисто. Както и около Прескът Хайд. Но всичко това е невероятно.

— Защо не си като останалите ми приятели? — Хена не беше ядосан, но говореше сериозно. — Когато ми се обадят да им направя услуга, обикновено искат да им помогна да боядисат гаража си или да сглобят газовата скара. А ти винаги искаш нещо различно. И всеки път по-лошо. Отвличането на Хари се превърна в кървава баня. Какво има в теб?

— Предполагам, че съм късметлия. Какво намериха в дома на Хари?

— Рано е да се каже. Екипът отиде в къщата му точно когато тръгвах за летището. Какво можеш да кажеш за вечерта, когато Хари беше отвлечен? Това ще помогне да се пресеят доказателствата, намерени от криминалистите.

— Не мога да ти кажа нищо, което би помогнало. Вечерта беше като всяка друга. Черпехме се в „При Дребосъка“, когато Селоме се появи. Изпихме още няколко чашки, след като тя си тръгна, после Хари си отиде и аз също се прибрах вкъщи.

— Мисля, че не можем да направим нищо, докато не проследим самолета. — Хена се облегна на отворената врата на ягуара, а Мърсър най-после седна зад волана. — И да чакаме анализите на криминалистите.

— Кога смяташ, че ще има нещо от апартамента на Хари?

— Предполагам, че до няколко часа ще получим предварителните резултати — отговори Хена, гледайки изпитателно приятеля си. — След като стана тази бъркотия, няма да замина за Калифорния, затова защо не ми дойдеш на гости довечера. Ще поговорим и ще пийнем нещо.

— Знам какво се опитваш да направиш и оценявам жеста ти, но не си прави труда. Имам много работа. Знам на какво съм способен. — Мърсър включи двигателя. — Ще спра, когато изчерпя възможностите си.

— Дано да са неизчерпаеми, откачено копеле — измърмори Хена, когато Мърсър потегли.

ВЕНЕЦИЯ, ИТАЛИЯ

Джанкарло Джанели стоеше с гръб към прозорците на просторната приемна във фамилното си жилище на Канале Гранде и размишляваше. Огромните прозорци бяха стари, направени във времена, когато стъкларското изкуство още се усъвършенстваше. Слънчевата светлина, струяща през тях, хвърляше петна по пода от бежов и розов мрамор.

Мебелите в стаята бяха старинни. Всеки беше уникален, но сякаш оживяваше, когато се слееше с останалата част от обстановката. Помещението беше обзаведено изключително богато и беше едно от четирийсет и трите в къщата. Джанели също изглеждаше като неотменно, елегантно допълнение към жилището. Спортното му сако бе ушито по поръчка в Милано, ризата му беше от египетски памук, а вратовръзката — подарък от покойния Джани Версаче. Джанкарло беше олицетворение на италиански принц на търговията, сравним единствено с Медичите през епохата на Ренесанса.

В днешно време земята е малка. Човек можеше да получи достъп до всяко кътче на света с реактивните самолети, телефоните или интернет. Дните, когато предприемчивите хора можеха да натрупат богатство в пряка връзка с риска, бяха отминали. Малцина си бяха запазили независимостта да действат, без да бъдат възпрепятствани от натрапващи се адвокати и стиснати банкери. Джанкарло Джанели беше един от тях.

Той беше последният мъж от династия с шествековна история и стоеше на върха на всичко, което фамилията му се бе борила да постигне. След два месеца и най-малката от шестте му дъщери щеше да се омъжи и петдесетгодишният Джанкарло щеше да остане единствено с легендарната история на семейството си. Той имаше двама синове от различни любовници, но нито един от тях нямаше да наследи богатството му. Вероятно липсата на наследник го правеше неспокоен и го караше да се откъсва от законните сфери на бизнеса му и да се рови в сенките на онова, което семейството му бе създало.

Двайсети век беше добър за фамилията му. Дядо му бе натрупал не едно, а цели две състояния, първо в началото на века, когато индустриалната революция бе стигнала до Италия, и после отново по време на фашисткия режим на Бенито Мусолини. Тогава компаниите му бяха започнали да произвеждат военна продукция под прякото покровителство на Дучето. През трийсетте и четирисейтте години семейство Джанели съперничеха на корпорацията „Фиат“ по размер и мащаб и произвеждаха всичко — от подводници до войнишки прибори за хранене за пехотата.

Бащата на Джанкарло пое управлението през 1955 година и успешно преведе „Джанели СпА“, главната акционерна компания, през бурните шейсет години на века, спада през седемдесетте и шеметните осемдесет. Предаде водачеството на сина си няколко седмици преди американският фондов пазар да се срине през октомври 1987 година. Макар че първите години на Джанкарло като изпълнителен директор бяха трудни, компанията остана една от най-големите и печелившите в Италия.

Той погледна през прозорците и видя няколко гондоли по Канале Гранде. Повечето бяха празни, защото се използваха предимно от туристи, а сезонът още не бе започнал. Движещите се бавно стари лодки изпълняваха ролята на обществен транспорт. Около тях минаваха лакирани, лъскави водни таксита, обикновено наети от бизнесмени. В далечината мостът „Риалто“, построен през шестнайсети век, се извиваше грациозно над канала.

Във Венеция беше април — най-вълшебният период в годината. Слънчевите лъчи бяха топли и създаваха приятно настроение за разходка по тесните улици, жегата още не бе направила канала зловонен. Собствениците на магазини бяха доволни и с нетърпение очакваха приетигането на туристите. До юли усмивките им щяха да станат изкуствени и сърдечността им да охладнее, а през август щяха да бъдат напълно отегчени, защото щяха да са спечелили дохода си за годината и щяха да бъдат готови да се отърват от шумните тълпи. Телефонът иззвъня.

— Той заминава след два дни, господин Джанели — без предисловие каза човекът от другата страна на линията.

— Какви смяташ, че са шансовете му? — попита Джанкарло.

— Добър е. Бил най-добрият, но не вярвам, че ще я намери.

— Защо мислиш така? — Джанели не плащаше на информатора достатъчно, за да се доверява на заключенията му. Сам щеше да изтълкува сухата информация.

— Срокът, господин Джанели. — Отговорът беше незабавен, сякаш въпросът бе очакван. — Хайд е дал на Мърсър шест седмици за проучване. Мърсър иска да бъде в Еритрея до края на седмицата. Вдигна истински пожар, за да задейства нещата. Може и да е най-добрият търсач на минерали в бизнеса, но има само една седмица, за да организира експедицията, затова няма да намери нищо. Осигури доста техника и материали, но ще започне едва седмица по-късно, след като пристигне в Еритрея.

— И после?

— Еритрея може и да изглежда малка, като я гледаш на картата на света, но когато я изследваш пеша или с превозно средство, е голяма и трудна за изследване.

— Успя ли да вземеш копие на снимките от „Медуза“? Много ще ни улеснят в търсенето.

— Не. Вече ти обясних. Хайд не ги изпуска от поглед. Проверих в архивите на Националната разузнавателна служба. Имаше само един комплект, материалът, от който са направени, не позволява да се преснимат или сканират. Съжалявам.

— Хайд ще ги даде ли на Мърсър?

— Предполагам. Но засега не са у него. Ще му ги даде едва когато Мърсър е готов да замине.

— От съображения за сигурност?

— От параноя.

— Би трябвало да успеем да вземем снимките от Мърсър, щом пристигне в Еритрея. — Джанели говореше по-скоро на себе си, отколкото на информатора, и осъзна, че е казал твърде много, затова смени тактиката. — Кога Селоме Нагаст ще се върне в Асмара? Тя ще бъде ли с Мърсър?

— Още не знам. Предполагам, че ще пътува до там с Мърсър. Ще ви съобщя, когато разбера какви са плановете и.

— Нещо от подозренията ти за нея оказа ли се вярно?

— Нищо. Но интуицията ми подсказва, че у нея има нещо повече, отколкото изглежда.

— Интуицията ти подсказа и да продадеш снимките на Хайд за малка част от онова, което аз бих платил — иронично подхвърли Джанкарло. — След няколко дни Селоме Нагаст ще напусне Вашингтон. Ако трябва да се открие нещо за нея, аз ще го направя оттук. По всяка вероятност инстинктите ти подсказват, че тя спи с Хайд.

— Може би, но се съмнявам. Той е свиня, а Селоме — богиня — каза майор Доналд Розен от Националната разузнавателна служба.

— Няма значение. Продължавай да ме информираш. Може да изкупиш предишните си грешки — рече Джанели и затвори.

„Хайд е намерил експерт, Който да копае в пустинята“ — помисли си. Джанели не се радваше особено много на възникналото усложнение, но не беше неочаквано и можеше да се превърне в предимство. Джанкарло предпочиташе да получи снимките от „Медуза“ от майор Розен, но Хайд го бе изпреварил. Налагаше се да опита да ги открадне от Мърсър в Асмара. Хрумна му да залови Мърсър и да го използва за своите цели. Джанели бе изпратил хора да изследват еритрейската пустош, но екипите му не се състояха от експерти като Мърсър. Снимките обаче бяха най-важни. Джанели отново протегна ръка към телефона, припомняйки си как бе започнало всичко.

Еритрея беше английска колония от края на деветнайсети век и бе главната им база за завладяването на Етиопия през 1935 година. Войната беше изключително жестока и се водеше между модерна, механизирана армия и войници на коне. Изходът беше неизбежен, особено след като Обществото на народите наложи забрана върху оръжията в района. Но италианските производители на оръжия, включително фамилията Джанели, не я спазиха.

Скоро след като дойде на власт и много преди войната, предшествала Втората световна, Мусолини се бе заловил да създаде модерна нация в труднодостъпната пустиня. От десетилетия в Еритрея се правеха състояния и семейство Джанели се възползва най-много от това. Интересът им към Еритрея беше толкова голям, че Енрико, чичото на Джанкарло, бе живял във вила в околностите на Асмара и бе управлявал почти цялата страна като феодално владение.

Енрико не беше далновиден като по-големия си брат, който ръководеше цялата корпорация, но все пак беше Джанели и знаеше как да извлича печалба от всичко — плантации за плодове и кафе, дървен материал, производство на сол и внос на различни стоки за нарастващата италианска общност в Еритрея. Но извън традиционните делови сфери на фамилията Енрико имаше един интерес, който преследваше с всички средства. Той беше геолог любител и прекарваше безброй месеци, като обикаляше дивата пустош и търсеше минерали.

Енрико бе убедил себе си и в много по-малка степен брат си, че в планините близо до границата със Судан има злато. Той похарчи цяло състояние и разкопа почти всяка планина, която изглеждаше обещаваща. Енрико не водеше подробни записки за работата си и повечето мини бяха изоставени и забравени веднага щом се окажеха ялови.

Отчаян, по-големият брат най-после му заповяда да престане да прахосва пари и ресурси за глупавото си хоби. Но това само накара Енрико да удвои усилията си. Имаше една мина, която със сигурност щеше да се окаже ценна. Той смяташе, че е открил не злато, а диаманти.

Джанкарло разполагаше с всичките фамилни документи на така наречената „глупост на Енрико“и ги бе прочел още като дете, запленен от легендата. Но в нито един не се споменаваше къде е изкопана шахтата. Енрико прилежно бе записал законните разрешителни за бизнеса си, но бе скрил информацията за онази мина.

В началото на 1941 година стана ясно, че Енрико фалшифицирал счетоводните книги, за да прикрие факта, че легендарната диамантена мина му е струвала повече от всички други начинания, взети заедно, и е намалил сериозно печалбата на семейството Джанели от колонията. Той незабавно бе повикан в Италия. Главата на семейството дори изпрати частен самолет с придружаващ изтребител, за да бъде сигурен, че Енрико ще се върне.

Това се случи по същото време, когато британците под командването на генерал Плат нахлуха в Еритрея. Енрико изпрати телеграма, в която пишеше, че с нетърпение очаква да се върне във Венеция, не само за да се измъкне от сраженията, но и да разговаря с брат си за мината.

Джанкарло бе чел тази телеграма много пъти, защото повече никой не чу нищо за Енрико. Самолетът, с който той трябваше да се върне, бе свален в Средиземно море от британски изтребители „Хърикейн“и информацията за мината изчезна безследно заедно с него.

Като момче Джанкарло се закле да отиде в Еритрея и да намери диамантената мина на чичо си. Той запази мечтата си, но щяха да минат години, преди да успее да я осъществи. Когато беше в състояние да провери дали легендата е истина, Джанкарло бе зает с компанията и семейството си. От време на време той се изкушаваше да организира експедиция, но в Еритрея бушуваше войната за независимост и вероятните райони за изследване бяха едни от най-оспорваните и най-често бомбардираните в страната. Освен това, макар и десетилетия след бруталната италианска окупация, името Джанели още беше прокълнато в Еритрея и той се съмняваше, че експедицията му ще бъде посрещната радушно.

Но когато войната свърши и задълженията му към семейството приключиха, Джанкарло разбра, че моментът е дошъл. Разходите по това начинание не означаваха нищо за него. Милиард лири? Десет милиарда? Имаше ли значение? През целия си живот Джанкарло бе правил онова, което се очакваше от него, но този път, също като Енрико, искаше нещо за себе си. Ако успееше, Джанели имаше план да превърне операцията в доходна, макар че изборът на подходящия момент беше изключително важен. Диамантеният синдикат в Лондон имаше голямо съвещание след два месеца и Джанкарло трябваше да е готов да им покаже много скъпоценни камъни, поне няколко хиляди карата, ако смяташе да ги принуди да приемат исканията му. Той вече се бе освободил от акциите си в Южна Африка, защото ако успееше, тази страна щеше да се превърне във финансова черна дупка.

Ами ако се провалеше? Джанели сви рамене. Неколцина счетоводители щяха да се почешат по главите и да се запитат къде са отишли парите, но това щеше да бъде всичко. Той нямаше да загуби нищо.

Но Джанкарло знаеше, че ще успее, защото сателитните снимки и онова, което бе открил Енрико, са едно и също.

МАНАСТИР „ДЕБРЕ АМЛАК“

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

Най-близкият източник на електричество беше на сто и петдесет километра на изток, в град Накфа, затова в манастира единствената светлина след залез слънце идваше или от свещи, или от газени лампи, но и двете струнощната молитва, те се използваха пестеливо и така животът в манастира се диктуваше от изгрева и залеза на слънцето. Монасите рядко се разхождаха в мрака.

В деня след изблика на Доуит друг монах, няколко години по-млад от него, разговаря насаме с Ефраим и потвърди думите на по-стария си брат. В манастира имаше тайни и може би бе дошло време да бъдат разкрити. След като се върна от убежището си, брат Ефраим прекарваше нощите си в молитви и размисъл. В стаята му гореше една-единствена свещ. Той не бе ял, откакто се върна от разходката си в пустинята, и пиеше съвсем малко вода. Очите му бяха изцъклени от изтощение, а брадата му беше разрошена и сплъстена. Ефраим не забелязваше миризмата на застояла пот от тялото си, нито слоя мръсотия по обикновено добре измитите си зъби.

През единствения прозорец на килията му проникваше лъч млечнобяла лунна светлина, която озаряваше старинната книга на грубоватото му дървено бюро. Ефраим бе сложил ръце върху книгата. Между дългите му пръсти беше преплетена броеница. Книгата беше подвързана с кожа и кориците бяха затворени с потъмняла месингова закопчалка. Страниците бяха толкова стари, че се бяха издули и придаваха на книгата парцалив вид, макар че бе пазена грижливо в продължение на осемстотин години.

Ефраим я получи на последната изповед на предшественика си, няколко часа преди игуменът да умре по време на изгнанието им извън границите на Еритрея. Той се бе заклел пред умиращия монах да пази книгата и да я предаде на следващия игумен. Ефраим обеща, че няма да я отваря при никакви обстоятелства. Нито да поглежда написания на ръка пергамент вътре. Макар да се съгласи с тези две желания, Ефраим прочете заглавието. Беше написано на един от древните еритрейски езици. Той лесно преведе подобните на арабски букви.

„Срамът на царете“.

Ръцете му се разтрепериха и текстът пред очите му се замъгли. Ефраим се почувства като Адам, който е допрял до устните си откраднатата от райската градина ябълка. Той мигновено осъзна, че книгата съдържа зло, смъртоносно като първородния грях. В същия миг монахът започна да разбира умиращия игумен пред себе си. Той отново видя немощната фигура, която лежеше на одъра толкова далеч от родината. Знаеше отговора, но въпреки това зададе въпроса.

— Да — чу се задъханият отговор. — Прочетох я и Господ ме прокълна заради това. Прокле всички ни. Не можах да се сдържа. Имах чувството, че Божията воля е да прочета думите и да наруша мълчанието. Едва когато приключих в нощта на тринайсети ноември 1962 година, осъзнах, че самият Сатана ме е изкушил да прочета книгата.

Ефраим се вторачи в него.

— Не разпознаваш ли датата? В деня, в който прочетох „Срамът на царете“, Етиопия официално анексира Еритрея. Това беше началото на края за нашата страна, Ефраим. Етиопската окупация, погромите и неизмеримото страдание. Аз станах причина за войната. Моето високомерие ни навлече Божия гняв! Той ме наказа, защото съм прочел тази книга, като унищожи домовете ни, превърна в пустиня земите ни и уби стотици хиляди хора. И всичко това стана само защото не устоях и прочетох написаното в тази прокълната книга, тъмния вариант на най-великите ни религиозни текстове.

Във вероизповеданието им имаше две древни книги — „Кебра Нагаст: Славата на царете“и „Фета Нагаст: Справедливостта на царете“. Макар да бяха неизвестни на Запад, тези две книги представляваха забележителни християнски писания, събирани стотици години, произлизащи от египетските копти отпреди едно хилядолетие. Хрониките описваха посещението на Македа, богинята на Юга, в израилтянските земи и живота на сина и Мениелек, чийто баща бе цар на Израил. Те разказваха как Мениелек е изнесъл Кивота с Божия закон от Йерусалим и е преместил земната Му обител в Аксум, Северна Етиопия. Книгите свидетелстваха, че законните царе на Етиопия от онези далечни дни до управлението на Хайле Селасие са преки потомци на Ной, Авраам и Мойсей, избраните чада на Бога.

Ефраим беше християнин и вярата му се основаваше на учението на Исус и неговите апостоли и ученици, но и на една много по-стара религия, тази на юдеите, първите вярващи в единствения, истинския Бог, благословени, макар да не са видели Христос, сина Му. Ефраим не бе запознат с по-късните еврейски книги като Талмуда, но познаваше добре по-ранните учения и пламенно вярваше в Стария завет, „Кебра Нагаст“и „Фета Нагаст“.

Достоверността на написаното в „Кебра Нагаст“ стана предмет на раздори между богословите скоро след откриването на книгата. Но през деветнайсети век западните мисионери се върнаха от Африка с разкази за чернокожи евреи, живеещи в Етиопия, които изповядваха много по-стар и по-чист вариант на тази религия. Въпросът, дали тези хора наистина са евреи, получи отговор през 1984 година, когато Израел осъществи операция „Мойсей“, тайна програма, ръководена от Мосад, за да докара колкото е възможно повече етиопски евреи в Израел по време, когато гладът в Етиопия бе взел застрашителни мащаби.

Ефраим нямаше представа как тази неизвестна трета книга, „Срамът на царете“, е попаднала в християнския манастир. Но той седеше до умиращия игумен и я държеше в ръцете си.

— Закълни се, че няма да я прочетеш, Ефраим. На тези страници има неща, които не са предназначени за човешки очи. — Гласът на стария монах затихваше. — В онази нощ загубих вярата си. Дойде ми твърде много да повярвам, че нашият Господ може да позволи подобни безчинства и жестокости.

— Заклевам се — с готовност се съгласи Ефраим, изпитвайки желание да не се докосва до нечестивите писания. — В името на свещената ти изповед пред очите на Бога няма никога повече да погледна тази книга.

Ръкописът беше само на няколко сантиметра от ръцете му, озарен от загадъчната лунна светлина. Ефраим знаеше, че трябва да го прочете. Студеният вятър разклати крехката рамка на прозореца. Пламъкът на почти изгорялата свещ, забита в локва от собствения си восък, потрепери и хвърли странни сенки по неравните каменни стени. Познатите очертания в стаята придобиха зловещи измерения. По гърба на Ефраим полазиха ледени тръпки.

„Защо ме подлагаш на такова изпитание, Боже? Трябва ли да бъда като Йов, принуден да понася трудности, за да докажа на Луцифер, че нищо не може да опорочи любовта на хората към Теб? Боя се, че не съм достатъчно силен. Това ли е моето изпитание? Да не прочета тази книга? Такава ли е волята Ти? Тези думи никога повече да не бъдат видени от човешко око? Или мисията, определена за мен, е да я прочета и да изнеса на светло истините й?“

Ефраим запали друга свещ, която отново изпълни стаята със светлина. Лунните лъчи вече не падаха върху масата, а озаряваха разпятието над леглото му. Той се вторачи в него. Имаше чувството, че самият той е разпънат на кръста, и за пръв път от няколко дни усети, че му олеква на душата. Отговорът на дилемата му беше пред очите му. Христос бе умрял заради човешките недостатъци и да Му измени съзнателно беше грях, който обаче можеше да бъде опростен. Деянието можеше да бъде осъдено, но не и човекът.

Ефраим се обърна и отвори закопчалката на книгата. В същия миг брат Доуит извика в съня си и издъхна в килията си. Но когато сутринта научи това, Ефраим бе прочел книгата, и смъртта на възрастния монах вече не го тревожеше.

НЯКЪДЕ НАД АТЛАНТИЧЕСКИЯ ОКЕАН

Мърсър се бе изтегнал на две седалки в първа класа. Устата му беше полуотворена, а челюстта му бе брадясала. Самолетът за Рим, където единствено в Европа имаше свързващи полети до Асмара, бе излетял рано, затова той се бе избръснал и изкъпал предната вечер. Изпитваше отчаяна потребност да прегледа работата си и да сравни откритията си със снимките от „Медуза“, които Прескът Хайд най-после му бе изпратил, но очите му бяха отказали да стоят отворени. Той си бе запазил две съсед-ни места, за да има къде да сложи материалите си, но това остана само намерение, защото заспа, преди самолетът да излети.

Сънят му беше неспокоен и винаги когато стюардесата идваше да го провери, Мърсър мърмореше нещо в кошмарите си. Челото му беше обляно в пот. Когато се събуди, очите му бяха зачервени и лепнеха, а в устата си имаше отвратителен вкус. Той огледа кабината. Беше зашеметен и се опитваше да се отърси от съня. Радваше се, че се освободи от кошмарите, но докато спеше, му хрумна някаква мисъл, нещо, заровено толкова дълбоко в съзнанието му, че изчезна, когато се събуди. Мърсър за пореден път се замисли, че някъде има несъответствие, нещо, което или Хайд, или Селоме, или похитителите бяха казали и в което нямаше логика. Но не можеше да се сети какво. По дяволите.

Привлече вниманието на стюардесата и поръча две кафета и чаша портокалов сок. Когато се върна от тоалетната, където се изми, видя, че Селоме Нагаст го чака. На лицето й трептеше загадъчна усмивка.

— Надявам се, че нямаш нищо против. — Тя му смигна закачливо. — Не разполагам с твоята разплащателна сметка, за да пътувам удобно. Седя отзад с останалите пътници, а Бил ми каза, че си ангажирал две места в първа класа.

Мърсър я погледна изненадано.

— Защо не ми каза, че ще пътуваш в същия самолет? Разплащателната ми сметка щеше да поеме още едно място в първа класа. В края на краищата, харча твоите пари.

Селоме бързо разбра, че Мърсър се шегува, а не се държи грубо, и отново се усмихна.

— Трябва да призная, че отдавна мечтая да пътувам в първа класа.

— Мислех, че дипломатите се радват на по-изискани удобства.

Тя прие сериозно забележката му.

— Правят го, ако представляват богата страна. Смятам, че ми е провървяло, ако правителството ми може да си позволи да ме изпрати в чужбина. За много от мисиите си плащам сама.

Мърсър се запита на кой господар служи в момента Селоме. Дали изпълняваше дипломатическа мисия за Еритрея, където беше родена, или тайна задача за втората си родина Израел? Не беше трудно да разбере какъв е интересът на Прескът Хайд в тази афера. Под прикритието на поста си като заместник-държавен секретар и позовавайки се на хуманитарни акции, той сигурно щеше да пожъне лична финансова печалба, както и политически дивиденти, ако Мърсър намереше диаманти. Но Селоме Нагаст?

Дали мотивът й беше подобряването на положението на един от най-бедните народи в Африка, който живееше в така наречения четвърти свят? Или в момента работеше за израелската отбрана, или за Мосад? Имаше ли нещо тъмно зад готовността й да му помогне в търсенето?

Предстояха им още пет часа път и Мърсър реши, че може би ще получи отговор на въпросите си.

— Не искам хората да говорят, че Филип Мърсър е застанал между една жена и мечтите и — каза той. — Но й ти трябва да ми позволиш да мечтая. Ако те попитат, кажи на стюардесите, че съм те свалил по време на полета и ще имаш романтично приключение с мен, докато се приземим.

— Договорихме се — кимна тя и стисна ръката му. Мърсър отново се изненада от силата й и от топлината на кожата й.

— Хубаво е, че те виждам отново. — Той седна на мястото си и прибра документите в двете си еднакви куфарчета. — Последният път, когато разговаряхме, не беше една от продуктивните ни срещи.

— Не те обвинявам, че си отхвърлил предложението на Бил. Меко казано, постъпката ти е много смела. Повече бях изненадана, когато промени решението си. — Тя го погледна в очите, сякаш търсеше отговор. — Защо се съгласи? Какво те накара да се присъединиш към нас?

Мърсър побърза да отклони въпроса.

— Преди всичко, защо избра мен?

— Лесен въпрос. Ти имаше репутацията на един от най-добрите в света в откриването на ценни минерали.

— Продължавай да говориш така и ще ни трябва още една седалка — за честолюбието ми.

— Не отговори на въпроса ми. Защо промени решението си?

Мърсър я погледна в очите.

— Може да се каже, че преследването на невъзможното ми е станало втора природа. Господи, колко претенциозно прозвуча това! Но донякъде е истина. След като отказах на Хайд, през целия следобед и вечерта търсих следи, че има нещо вярно в думите му — отговори той, смесвайки фактите с измислиците. — Не можах да намеря доказателство, но имах предчувствие. Научил съм се да му се доверявам и не можах да устоя.

— Това означава ли, че вярваш в съществуването на диамантите? — В гласа й прозвуча неподправен интерес.

— Не. Означава, че нямам нищо против шест седмици да харча парите ти. — Мърсър нарочно се държеше грубо. Нямаше намерение да попада в капан, като й дава фалшиви надежди.

Слънчевите лъчи, проникващи през прозореца, се отразиха в лъскавите й коси.

— Може и да си вярваш, доктор Мърсър, но няма да убедиш мен.

— Може и да си вярвам малко, но не много — усмихна се той. — Разкажи ми за себе си.

Преди да отговори, Селоме си поръча чай и кроасан. Мърсър изпи остатъка от кафето си и поиска трета чаша.

— Майка ми е еритрейка. Влюбила се безнадеждно в американски войник от базата „Кагню“в покрайнините на Асмара, която подслушваше съветските комуникации по време на студената война. Семейството ми научило за връзката им и забранило на майка ми да се вижда с него. Но закъснели с една нощ, за което се радвам, защото инак нямаше да ме има на този свят. Дядо ми научил, че дъщеря му е бременна, и я изпратил в Италия, където имаме роднини, но тя се върнала веднага след като съм се родила. Щом ме видял, дядо ми ме взел на ръце и се засмял, когато съм го погледнала. После станах любимата му внучка и всички простиха на майка ми.

Селоме Нагаст се усмихна отново. За пръв път Мърсър имаше чувството, че тя показва истинската си същност.

— Завърших училище в Италия и две години учих икономика в Лондон. Сетне работих за Народния фронт за освобождение на Еритрея в Европа, като обяснявах на хората какво се случва в тази страна.

— Прочетох някои неща за войната за независимост там и установих, че партиите са доста озадачаващи — отбеляза Мърсър.

— Макар да са разпалени бойци, сънародниците ми не могат да се похвалят с оригиналност — съгласи се Селоме. — По време на войната с Етиопия бяхме представяни от ФЛП, ПЛФ и накрая от ФЛП-ПЛФ, които непрекъснато се караха. Изгубихме години във фракционни борби. Повярвай ми, това е озадачаващо дори за еритрейците. Войната щеше да свърши много по-рано, ако бяхме загърбили политическите раздори.

— След като войната свърши, как стана така, че ти започна да работиш за правителството? Не се обиждай, но знам, че е трудно за една африканка да се издигне като теб.

— Трудно не е най-подходящата дума — съгласи се Селоме, но в гласа и прозвуча огорчение. — В повечето африкански страни единственото изискване за ръководна длъжност е пенисът. Не е важно дали е съчетан с ум. Един ден африканците ще се научат да не позволяват на диктатори и деспоти да управляват живота им.

— А дотогава?

— Ще обвиняваме европейския колониализъм и западното двуличие и ще продължаваме да се избиваме.

— Жестоко — отбеляза Мърсър.

Тя мълча известно време. Мърсър бе виждал много пъти изражението, изписано на лицето й. Почти всяка вечер показваха такива лица по телевизионните новини. Това беше изражението на майка, чието дете лежи убито на улицата от свързано с търговията на наркотици насилие, което тя беше безпомощна да спре.

— И все пак има надежда — тихо каза той, като видя сълзи в ъгълчетата на очите й.

— Това ще зависи от теб. Познахме мира за съвсем кратко време и после започнаха фракционните борби. Религията е проклятието на Еритрея, а не междуплемен-ните войни, който разкъсват много други африкански нации. Но резултатът ще бъде един и същ. Опустошение. Мюсюлманите и християните вече дрънкат оръжия и всеки призовава другият да бъде унищожен. Мюсюлманското правителство не издига свой вариант на фанатизъм. Постоянно ни нападат бандити и убиват онези, които не вярват в Аллах. Бил ли си в Судан?

— Не.

— Моли се никога да не ти се наложи да ходиш там. Няколко пъти съм била в лагери за бежанци в Судан. Всъщност пътувах до мястото, където са направени снимките, които Бил Хайд ти показа. Когато най-после изгонихме етиопците, те опустошиха всичко по пътя си, докато отстъпваха — обясни Селоме. — Палеха села и унищожаваха пътища, мостове и иригационни съоръжения. Дори изсякоха почти всички дървета в Еритрея в усилията си да сломят духа ни. Дърветата по улиците на Ас-мара са най-високите в страната, защото останалите бяха закарани в Етиопия. Колкото и зле да бяхме, когато етиопците се оттеглиха, това беше нищо в сравнение с разрухата в Судан. Там има скитащи банди от партизани, които тероризират всички. Някои са свързани с правителството, а други — с Народноосвободителната армия на Судан. Трети са наемници, които искат да извлекат изгода от кръвопролитията. Робството е възродено и някои твърдят, че правителството го одобрява.

— Каква е причината за войната?

— Религията. Правителството в Хартум е ислямско и направи непоносим живота на южняците, които са предимно християни и анимисти. Ако войната се разпространи, в Еритрея ще стане същото. Ти можеш да го предотвратиш. Стара истина е, че омразата зарежда с енергия отчаяните, а мирът е присъщ на доволните.

Наблюдавайки лицето й, Мърсър изпита увереност, че Селоме е предана на родната си Еритрея. Не се съмняваше, че тя работи и за тайните служби на Израел, но в тази мисия целта й явно беше благоденствието на народа й. Това обаче премахна само част от подозренията му. Мърсър чувстваше, че има още неща, които не знае.

Преди да отпътува, той дълго бе разговарял с Дик Хена за разкритията около отвличането на Хари. Частният самолет, който го бе откарал от Вашингтон, беше нает от корпорация в Делауер, но компанията нямаше други координати, освен номер на пощенска кутия. ЦРУ не бяха успели да проследят гълфстрийма. Само го бяха видели да прелита ниско над източните брегове на Мериланд. Самолетът се бе приземил в Либерия, за да зареди с гориво, и после се бе отправил на изток. Крайната му цел беше Ливан. Агентът на ЦРУ, пристигнал на летището в Бейрут, бе видял как качват възрастния човек в микробус и го откарват. Той бе изгубил от поглед превозното средство в оживеното движение около християнския квартал в града.

Близкоизточната връзка бе потвърдена от неколцина съседи на Хари. Те бяха чули, че похитителите разговарят на някакъв език като арабски. Единственият съсед, който бе видял нещо, бе докладвал, че четиримата мъже били облечени в черни сака и джинси и били със смугла кожа и черна коса.

Всичко съвпадаше с онова, което Мърсър и Хена бяха видели на летището. Още не бяха разпознали трупа на похитителя, но Хена го увери, че това е само въпрос на време. В проследяването на оръжията обаче бяха извадили по-голям късмет.

— Американската армия поддържа най-голямата база данни в света с балистични характеристики на различни оръжия — обясни Хена. — Всяко оръжие има микроскопични разлики, малки дефекти, които оказват влияние върху формата на куршумите, изстреляни с него. Идентифицирането на тези следи е трудно, но е възможно да се проследи оръжието по най-дребните фрагменти на изстреляните куршуми или от обвивката им. Военната лаборатория по балистика издирва такива оръжия. Автоматите „Калашников“ бяха проследени до мироопазващата ни мисия в Ливан в края на осемдесетте години на двайсети век. Двете оръжия в нашия случай са били използвани срещу военноморския ни гарнизон. С автомата на мъжа, който скочи в мотора на самолета, е бил застрелян американски сержант, който седял в кафене на пристанището в старата част на Бейрут през 1984 година.

Отново бейрутската връзка.

— Как са се озовали в Щатите? — попита Мърсър.

— Уместен въпрос, но аз се питам къде са били през последните петнайсет години.

Мърсър и Хена разговаряха за значението на оръжията и за това, че похитителите на Хари очевидно са ислямски фанатици, но никой от тях не можа да обясни каква е връзката между тези факти и диамантената жила в Африка. Обвързаността на Селоме само задълбочи бъркотията. Но след говори с нея в боинга, летящ над Атлантическия океан, Мърсър остана с убеждението, че интересът й е насочен към Еритрея, а не към Израел.

— Добре ли си? — Селоме докосна окуражаващо ръката му. — За миг се унесе и имаше такъв вид, сякаш изпитваше болка.

— Нищо ми няма — излъга Мърсър.

Искаше му се да поговори с някого. Тревогата му за Хари късаше сърцето му. Мърсър забеляза ръката на Селоме върху китката си. Ноктите й бяха дълги и лакирани в кървавочервено. Тя видя, че се е вторачил в ръката й, остави я там още малко и после я дръпна. Той я погледна с копнеж, но не предизвикан от желание, а от потребност да изрази мислите си. Искаше да й се довери, за да освободи част от напрежението, събрало се в душата му. Искаше да й разкаже за Хари и че той е виновен за отвличането и побоя над приятеля му. Изпитваше нужда да говори, но само я гледаше мълчаливо. Болката му сигурно беше очевидна, защото Селоме отново протегна ръка и погали лицето му. Интимният жест изненада и двамата.

— Нищо ми няма — повтори той, усещайки нещо непознато, разпалено от допира й. Установи, че не може да я погледне в очите.

„Това може да се окаже сериозно усложнение“ — помисли си Мърсър.

ЮЖЕН ЛИВАН

Хари Уайт се събуди от жажда, но не за вода, а за бърбън. От години пиеше най-малко по две бутилки уиски седмично. Макар че рядко се напиваше, организмът му се нуждаеше от алкохол така както от кислород. Ръцете му трепереха, добавяйки още болка в счупения му пръст. През първите няколко дни след отвличането Хари беше упоен и не знаеше откога не е пил уиски, но след като прекара няколко часа в съзнание в килията си, установи, че изпитва потребност от алкохол.

Всеки миг в това състояние беше по-жестоко мъчение, отколкото някой би могъл да измисли. Хари потрепери въпреки горещината, която се просмукваше през каменните стени и обливаше в пот тялото му, и придърпа одеялото около кокалестите си рамене.

Нуждата от алкохол тласкаше съзнанието му отвъд границите на разсъдъка.

Той използваше одеялото не само за да се топли, но и да се предпазва от летящите маймуни, които кръжаха в стаята с влудяващото упорство на конски мухи. Хари знаеше, че те са халюцинации, дължащи се на делириум тременс, но въпреки това бяха страховити.

Видя първата само час след като дойде в съзнание, и извика от ужас. Остатъкът от разума му настоя, че летящата маймуна не е реална, но Хари бе твърде немощен, за да предотврати атаката й. Един от пазачите дойде да го провери. Лицето му беше скрито под червено-бяла кефлая. Хари се сви и мъжът реши, че всичко е наред, и излезе. Маймуната се вкопчи в стената близо да тавана и му намигна.

Още две се появиха, за да го тероризират. Те безмилостно връхлитаха върху него и минаха само на сантиметри от лицето му. Усещаше как въздухът се раздвижва от бързото им прелитане. Неземните им крясъци приличаха на стържене на нокти по черна дъска. Маймуните се снишаваха за миг и после кацаха по стените, вкопч-вайки малките си остри нокти в камъка.

Все още никоя от маймуните не го бе докоснала, но това беше само въпрос на време.

— Няма по-хубаво място от „При Дребосъка“ — изстена Хари, молейки се на Бога заклинанието да го пренесе далеч от стаичката.

След три часа халюцинации той заспа изпълнен с кошмари сън, по-реален от периодите на съзнание. Преследваха го демони, по-лукави от маймуните, гонеха го по безкраен коридор. Те носеха бутилки „Джак Даниълс“, които се опитваха да му предадат като щафета, но шишетата се изплъзваха от ръцете му.

Когато се събуди, съзнанието му беше малко по-ясно. На пода до леглото му бе оставен поднос със закуска. Кафето още вдигаше пара. Стомахът му беше твърде свит, за да изяде плодовете или намазания с конфитюр хляб, но той бързо изпи кафето. А после белите дробове му напомниха, че през последните шест десетилетия бе пушил по два пакета на ден, и му се прииска цигара. Нуждаеше се от нея.

— Дайте ми цигара, садистични копелета — изкрещя Хари.

Пазачът се появи отново и Хари повтори молбата си малко по-учтиво. Мъжът явно не разбра думите му, затова Хари показа с жестове как пуши цигара. Изпитвайки състрадание, познато на пушачите от цял свят, пазачът извади наполовина пълен пакет и кутия кибрит и ги хвърли на пода.

— А нещо за пиене, мръснико? — недоверчиво попита Хари, грабна смачкания пакет и запали.

Докато никотинът разнасяше блаженство в организма му, той погледна маймуната, която отново се бе появила на стената. Зъбите й бяха оголени агресивно.

— Да ти го начукам — изпсува Хари привидението. От опит знаеше, че делириум тременс ще премине бързо и маймуните няма да го тормозят повече.

Без да откъсва поглед от маймуната, той седна в леглото и потърка ранената си ръка. Нямаше представа къде се намира, нито кой го е отвлякъл и защо. Хари не виждаше лицето на пазача, но съдейки по шарената забрадка, беше сигурен, че похитителите му са араби и отвличането му е свързано с Мърсър и издирването на диамантената жила.

Хари се усмихна мрачно. Той бе виждал на какво е способен Мърсър, когато го ядосат, и знаеше, че похитителите ще си платят. Но Хари не обичаше да седи със скръстени ръце и да чака да го спасяват. Вече се бе измъквал от няколко трудни положения. Бившият сенатор Джон Глен беше само три години по-млад от него, когато излетя в космоса. Щом Глен можеше да го направи, и Хари можеше да избяга от тази шайка бандити. Пазачът му бе дал цигари и беше само въпрос на време да измисли начин да накара арабина и да го освободи.

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

Дик Хена седеше зад бюрото си, когато секретарката му позвъни по интеркома и съобщи, че се обажда човек, когото не трябва да пренебрегва.

— Кой, Сюзан? — Разследването на инцидента на летище „Дълес“ поглъщаше времето, което бе спестил, като не бе отишъл в Калифорния. Денят започваше, а вече бе изостанал с работата.

— Адмирал Морисън. Знам, че не желаеш да те безпокоят, но реших, че ще искаш да говориш с него.

— Предполагам.

Хена познаваше Томас Морисън, харизматичния председател на Съвета на началник-щабовете, както професионално, така и от светската сцена във Вашингтон. Морисън щеше да бъде силен кандидат за президент на следващите избори и вероятно негов шеф, ако спечелеше, затова тонът на Хена беше почтителен.

— Какво мога да направя за вас, адмирале?

— Здравей, Дик. Как си?

Ако чернокожият Морисън искаше да се държи неофициално, Хена нямаше нищо против.

— Много добре, Том. А ти?

— Чувствах се отлично допреди два часа. — Тонът на адмирала беше сериозен. — Възникна проблем, който рано или късно ще включи и ФБР, затова реших, че е най-добре да те информирам.

— Казвай.

— При мен е полковник Джон Бейнс от отдел „Криминални разследвания“ към военновъздушните сили. Той е много по-подготвен от мен да представи проблема. Бих искал и тримата да участваме в разговора.

Хена усети намесата на политика. Както при военните, така и във ФБР имаше йерархия и той разбра, че Морисън използва влиянието си, за да потърси съдействие направо от него.

— Виж какво, Том, оценявам, че повдигаш въпроса директно пред мен, но не трябва ли да се обърнеш първо към Мардж Доил или към друг заместник-директор?

— Знам какво мислиш. — Тонът на Морисън стана хаплив. — Да речем, че този разговор попада в категорията „свръхстрого секретно“.

Хена подсвирна леко. Правителството нямаше по-високо ниво на секретност. Дори на неколцина президенти им бе отказван достъп до документи с гриф „свръхстрого секретно“. Последният случай беше, когато бившият президент Клинтън бе поискал през 1993 година да прочете истинското досие за инцидента в Розуел, Ню Мексико.

— Познаваш ме добре, Дик. Знаеш, че не се обаждам, за да си побъбря, и не нарушавам правилата, освен ако не е абсолютно необходимо.

Хена погледна часовника на стената.

— Добре. Да се срещнем около единайсет.

— Въпросът е неотложен. След десет минути ще бъдем в сградата „Хувър“. — Морисън затвори, преди Хена да успее да възрази. След единайсет минути секретарката на Хена покани двамата военни в кабинета му.

Черната униформа на Морисън беше малко по-тъмна от кожата му и бе отрупана с медали и отличия. Той бе олицетворение на моряк — едър, як, изправен и с властно държане. Адмиралът се усмихна, докато прекосяваше стаята, за да стисне ръката на Хена. Полковник Бейнс изглеждаше някак безличен до Морисън. Синята му униформа беше почти лишена от награди. Адмиралът беше висок и хубав, а Бейнс — нисък и съсухрен. Говореше тихо, сякаш се извиняваше. Само очите му издаваха проницателния ум зад непретенциозната външност.

— Няма ли да седнете? — покани ги Хена, като реши, че раздразнението му от натрапничеството не е важно. — И ми кажете какво толкова тайно и спешно има.

— Полковник? — каза Морисън, показвайки, че Бейнс трябва да води този разговор.

— Господин Хена, аз… — заеквайки, поде Бейнс, после млъкна за миг, за да събере мислите си. — Ами, всичко започна преди около три години, когато получихме задачата да спрем потока от класифицирана информация, изтичащ от Националната разузнавателна служба. Това е една от най-тайните правителствени организации. Позволява им се да използват собствена вътрешна охрана за защита на чувствителни материали. Години наред те се справяха отлично, но след разпадането на Съветския съюз започнаха да изтичат тайни. Военновъздушните сили имат повече персонал след НРС от всяка друга агенция и ние сме инструктирани да сложим край на изтичането на информация.

— За случая Олдрич Еймс ли говорим? Нещо като онова, което се случи в ЦРУ? — прекъсна го Хена.

— Донякъде, макар че зад изтичането на информация, изглежда, няма политически мотиви. Заплахата за нас дойде от служители опортюнисти, които използват информацията за извличане на печалба.

— За какви тайни става дума?

— Ще ви дам пример с арест, който извършихме преди две години. Съпругът на една от секретарките на анализатор на сателитни снимки в НРС търгуваше с акции на чикагската търговска борса. Използвайки информация от шпионския ни сателит „Кийхол — 11“, тя му казвала кога Аржентина ще претърпи жестока загуба в зимната реколта на пшеница заради нашествие на насекоми. И той натрупал двайсет и седем милиона долара от продажбата на акции за пшеница, преди информацията да стане публично достояние.

— Значи говорим за борсови измами? — Хена се облегна назад на стола си. Мислеше, че разговорът е свързан с Мърсър и Хари Уайт, и изпита облекчение, че не е така.

— В този случай, да. Накарахме Националната сигурност и Комисията по борсата да се справят с публичния аспект на разследването. Те извършиха ареста и запазиха в тайна участието на НРС. Двамата съпрузи ще излязат от затвора в края на следващия век. — Бейнс говореше все по-уверено. — Все едно, това е само пример. Другите случаи, които разкрихме, бяха извършени от военни и с арестите им се занимаваше Главна прокуратура.

Бейнс млъкна и директорът на ФБР разбра, че полковникът стига до същността на въпроса.

— Преди шест седмици ни възложиха случай, който разкрихме едва онзи ден. Извършихме арест и научихме, че инцидентът има много по-сериозни измерения от предишните. Реших, че е разумно веднага да включа цивилните власти и по-точно ФБР. Шефът ми се съгласи и впоследствие информира адмирал Морисън. Адмиралът изказа идеята да се срещнем, преди да продължа с разследването.

— От архивите на НРС бяха откраднати материали — прекъсна го Морисън. — Кражбата е извършена от Доналд Розен, майор от военновъздушните сили. Той бе арестуван снощи. Очакват го около петстотин години затвор за това престъпление. Материалите бяха снимки, изпратени по погрешка в кабинета му. Розен е видял грифа „свръхстрого секретно“и ги е откраднал. Вече паднаха няколко глави заради това недоглеждане, защото снимките са били оставени на бюрото му, но това е вътрешен въпрос.

Бейнс продължи разказа.

— Розен е задържал снимките една седмица, после е намерил купувач и ги е продал само за петстотин хиляди долара. Говорим за военни тайни, които може да компрометират много деликатна текуща програма. Потенциалната им стойност не може да се изчисли.

Хена изведнъж разбра накъде води разговорът.

— Нека да отгатна. Искате да разследваме заместник-държавния секретар Прескът Хайд и да разберем какво по-точно е направил със снимките от „Медуза“?

Ако Хена бе хвърлил кобра на пода, едва ли би предизвикал по бурна реакция.

— Колко още знаеш? — извика Морисън и скочи, без да е в състояние да прикрие изумлението си.

— Седни, за Бога, Том — каза Хена. — Тайната ти все още е в безопасност. Доколкото ми е известно, само неколцина знаят за снимките от „Медуза“.

— Не разбираш. Три сателита „Медуза“ обикалят в орбита около Земята. Мислиш ли, че държава като Китай ще седи със скръстени ръце, ако узнае какви са възможностите на най-новото ни поколение шпионски сателити? По дяволите, снимките, които Хайд купи, бяха от първия прототип, който е нищо в сравнение с последните. Залогът е много по-голям от няколко снимки на пустинята Сахара!

— Да. — Хена разбра, че заговорът около отвличането на Хари Уайт придобива нови, по-неприятни измерения. „Откраднати снимки от НРС, Господи!“ — След малко ще говорим за това. Разкажете ми какво стана после.

— След като ги е продал на Хайд, Розен трябва да е осъзнал, че цената, която е поискал, е твърде ниска — продължи Бейнс, — и се е свързал с някого в Европа. Няма начин да разберем кой, защото обажданията са закодирани, но стеснихме кръга до Италия, Гърция, Югославия или Албания.

— Да ме вземат дяволите — прекъсна го Хена, мислейки за религиозните войни, бушуващи в Албания и в бившите републики от Югославия. Дали и това бе свързано с ислямски терористи като чартърния полет до Бейрут?

— Какво?

— Довършете историята си и аз ще ви разкажа моята.

— Имаше десетина обаждания с различно времетраене. Последното беше само няколко часа преди Розен да бъде арестуван — каза Морисън. — Това е една част от разследването, с която ще се справим вероятно с помощта на ЦРУ и Интерпол, ако се появи нещо обещаващо, но искаме вие да се занимаете с Прескът Хайд. Той работи за правителството, но е цивилно лице, затова ще трябва Бюрото да се залови с разследването.

— Разследването вече започна — изсумтя Хена. — Всъщност мисля, че имаме достатъчно, за да извикаме негодника на официален разпит. Спомняш ли си Филип Мърсър?

— Човекът, който се справи с кризата в Хавай?

— И в Аляска. Снимките са у него. Той пътува за Еритрея. Заминал е рано тази сутрин.

През следващия половин час Хена обясни каква е връзката между Мърсър и Прескът Хайд, като разказа за издирването на диамантената жила, отвличането на Хари Уайт и престрелката на летище „Дълес“.

— Някой от НРС направи ли анализ на снимките? — попита накрая той.

— Не — призна Морисън. — Сателитът не беше настроен, когато го изпуснахме. Нашите хора смятат, че снимките не струват нищо.

— Но терористите, които извършиха атаката на летище „Дълес“, не мислят така.

— Трябва да си ги върнем. Снимките са не само строго секретни, те са и доказателство — каза Бейнс.

— Не. Трябва да арестуваме Прескът Хайд и после да оставим Мърсър да разбере какво става, по дяволите.

— Дик, след това можем да помогнем на Еритрея. За няколко месеца ще изкопаем диамантите. Първо трябва да си върнем снимките. — Тонът на Морисън не търпеше възражение, но Хена дори не мигна.

— Том, ако искаш да арестуваш Хайд на своя отговорност и всички да научат за това довечера по новините, направи го. Но ако искаш помощта ни, тогава ще действаме, както аз кажа.

Измина една изпълнена с напрежение минута. Лъскавото махало на стенния часовник отброяваше секундите.

— Добре — отстъпи Морисън. — Ако го направим, както ти искаш, какво ще стане?

— Ще получим заповед за арест от Главна прокуратура и ще отидем на гости на Хайд.

Адмиралът погледна умълчалия се Бейнс.

— Какво ще кажеш?

— Щом хванем Хайд, може да изпратим някой в Африка, за да вземе снимките от Мърсър.

— Покриваш си задника, а, Том?

— Моят задник е на огневата линия и трябва да го покрия. Хайде, да приключваме с тази история.

Хена и Морисън се настаниха на задната седалка на служебната кола, а Бейнс седна отпред до шофьора. Последваха ги три други черни седана. Всички се отправиха към Феърфакс, Вирджиния. Преди да излязат от централата на ФБР, Хена се обади в кабинета на Хайд и научи, че заместник-държавният секретар не е на работа и не се е появявал цяла сутрин. Сетне позвъни в дома на Хайд, но телефонът беше прекъснат. Опасявайки се, че Хайд вече е избягал, Хена бързо взе заповед за арест от Главна прокуратура и състави малък екип.

Докато пътуваха, той преся наум детайлите, търсейки схеми. Това беше стар номер, който му вършеше добра работа. Розен и откраднатите снимки от „Медуза“ бяха на първо място. После следваше купуването им от Хайд. Всичко останало можеше да се подреди по различни начини. Хена се запита дали след като Розен бе продал снимките, при него бе отишъл някой от Европа, например от Балканите. Може би съседите на Хари Уайт бяха чули някой от онези езици, а не арабски. Когато Мърсър бе отказал предложението на Хайд, терористите бяха отвлекли Хари, за да го принудят да отиде в Африка и да намери диамантите. От инструктажите Хена знаеше, че Иран поддържа мюсюлмански групи в Албания и Сърбия и има връзки с фракциите в Бейрут. Връзката беше косвена, но въпреки това беше добра следа.

Оставаше Хайд и мотивът му. Парите бяха най-очевидният отговор. Той използваше положението си в Държавния департамент, за да забогатее. Беше купил снимките, а после бе наел Мърсър за експедицията. Но откъде щеше да намери толкова много пари? Тогава Хена осъзна, че Израел чрез Селоме Нагаст ще плати сметката. Хайд бе купил снимките, а израелците ще финансират всичко останало. Причините бяха очевидни, като се вземеше предвид иранската връзка. Израел се опитваше да попречи на някоя терористична група да се сдобие с нов източник на непроследимо богатство, неизвестна диамантена мина.

Хена се замисли за предстоящия разговор с Хайд и осъзна, че може да използва информацията, която ще изтръгне от заместник-държавния секретар, за да накара Мосад да разкрият каква е операцията им. Той смяташе, че уговорката на американските служби за сигурност с еврейската държава е твърде едностранчива. Това беше идеална възможност да изравни силите.

Първото лошо предчувствие за неуспех се появи под формата на полицейска сирена. След миг патрулната кола профуча край автомобилите на ФБР. Светлините й примигваха в синьо и червено. Ченгетата минаха през светофара, без да удрят спирачки. Друга сирена се приближаваше бързо.

Поради натовареното движение стигнаха след още двайсет минути до квартала, където живееше Хайд. Къщите бяха четири или пететажни, построени на площ от един акър. Наскоро асфалтираните улици бяха безупречно чисти, а телефонните стълбове още не бяха потъмнели от патината на годините.

Колкото повече се приближаваха до улицата на Хайд, толкова по-тъмно ставаше небето и повече се сгъстяваше ужасната смрад на изгоряло дърво и разтопена пластмаса.

Улицата приличаше на сцена на бунт. Полицията бе опънала кордон, зад който се събираха любопитни хора. Хена показа документите си на ченгетата и колата продължи напред, минавайки край полицейски автомобили, пожарни и линейки. Когато ветрецът разсея пушека, се видяха пламъците, обхванали къщата на Хайд.

Самодоволството на Хена се изпари. Той не беше специалист по умишлените палежи, но знаеше достатъчно, за да осъзнае, че пожарът несъмнено е запален с бензин, при това в огромни количества. Като се имаше предвид броят на пожарните коли, съобщението за палежа бе получено преди около половин час.

Шофьорът спря на петдесетина метра от огъня. Част от покрива се срути, разпръсквайки искри и горящи отломки. Въздухът се изпълни със смрадта на топящите се покривни пластмасови плочи и Хена затвори очи, когато вятърът повя към лицето му. Две помпи източваха вода от пожарните кранове и обливаха къщата с дъгообразни струи, но огънят не стихваше. От сградата лъхаше топлина на видими талази.

Къщата беше напълно разрушена. В отсрещната страна стърчеше част от комина. Останалото бе разпръснато сред купчина отломки.

Хена видя как теориите му изгарят в огъня. Без Хайд случаят бе приключен и всичките хипотези не можеха да променят този факт. Хена не се съмняваше, че когато пожарът бъде потушен, ще да намерят трупа на заместник-държавния секретар в развалините.

— Вие ли сте Хена? — попита един от пожарникарите. Лицето му беше набръчкано като кора на дърво. Той махна каската си и се видя, че косите му са побелели. — Ченгето на барикадата ми се обади, че сте дошли. Бихте ли ми казали защо са тук и директорът на Федералното бюро за разследване, и председателят на Съвета на на-чалник-щабовете?

Хена реши, че мъжът е командирът на пожарната във Феърфакс, и протегна ръка.

— Съжалявам, но в момента не мога да ви съобщя подробности. Намерихте ли някого там?

— Няма живи, ако това питате. — Пожарникарят хвърли поглед към огнената стихия през широкото си рамо. — Съдейки по двете тлеещи коли на алеята, бих казал, че в къщата е имало хора. Криминалистите може да изстържат части от кости и плът, но не очаквайте много.

— Какви са предположенията ви?

— Някой е убил обитателите и после е запалил къщата, за да прикрие следите си или да забави разследването. Смятам, че е убийство.

Хена кимна. Погледът му бе привлечен към пламъците, излизащи от къщата. Беше се досетил какво се е случило още когато чу първата полицейска сирена, но не искаше да е истина. Които и да бяха извършителите, терористи от Близкия изток или балкански екстремисти, беше ясно, че те са една крачка напред. И сега, след като Хайд беше вън от играта, следите им бяха добре прикрити. Докато се свържеше с Мърсър, Хена можеше само да се надява, че приятелят му знае какво прави.

— Кога ще дойдат съдебно — медицинските експерти? — попита полковник Бейнс.

— Вероятно едва след полунощ — отговори командирът на пожарната.

— Можем ли да помогнем с нещо?

— Да. Направете така, че да завали — отговори командирът и тръгна към хората си, оставяйки Хена, Морисън и Бейнс сами с въпросите им.

ЛЕТИЩЕ „ЛЕОНАРДО ДА ВИНЧИ“ РИМ, ИТАЛИЯ

Мърсър и Селоме вървяха към гишето на етиопските авиолинии за полета си до Асмара. Мърсър носеше двете си еднакви куфарчета, а Селоме — тънка кожена чанта, преметната на рамото и. Двамата си пробиваха път през тълпата и се опитваха да раздвижат схванатите си мускули. Шегуваха се, разказвайки си страшни истории от предишни полети.

Селоме започна да говори на етиопски, когато се обърна към слабата служителка. Мърсър слуша няколко секунди, но не разбра нито дума. После Селоме поиска билета му и Мърсър го показа. Тя и служителката продължиха да разговарят.

Селоме се намръщи, когато тръгнаха. Над половината от двестата места в чакалнята бяха заети. Пътниците бяха предимно еритрейци и етиопци. Вглеждайки се в лицата им, Мърсър осъзна, че изящната красота и гъстите коси на Селоме са по-скоро нещо обикновено, отколкото изключение. Имаше няколко възрастни жени, сбръчкани и прегърбени от живота, но младите бяха привлекателни. Мъжете, от друга страна, бяха слаби и твърде крехки, за да бъдат смятани за хубави.

— Благодари се, че съм с теб — каза Селоме, когато двамата седнаха. — Щеше да отпаднеш от полета, ако не бях потвърдила резервацията ти. Онази вещица на гишето щеше да ти го каже едва когато тръгнеше да се качваш на самолета.

— Говориш така, сякаш няма да дойдеш с мен.

Селоме кимна и косите й паднаха върху лицето. Тя ги прибра назад.

— Утре имам среща в Лондон. Ще се видим в Асмара вдругиден. Къде ще отседнеш?

— В хотел „Амбасойра“.

— Добър избор. „Амбасойра“е един от най-хубавите хотели в страната. Но не очаквай твърде много. Сградата е построена по време на окупацията.

— Етиопската?

— Не, италианската. Хотелът датира от двайсетте години на двайсетия век. И освен ако не си мазохист, избягвай кафето им и не се доверявай на водата. Мисля, че Хабте Маконен ще дойде да те посрещне на летището. Не го познавам, но съм убедена, че всичко ще бъде наред.

Тя преметна през рамо чантата си, стана и протегна ръка. Мърсър имаше чувството, че е отпратен. Разбирателството, което бяха постигнали по време на презокеанския полет, бе изчезнало, изместено от безцеремонна де-ловитост, каквато Мърсър за пръв път виждаше у нея.

— Добре — каза той и се изправи, за да се сбогува. — Тогава предполагам, че ще се видим след два дни.

Неочаквано Селоме приближи лице до негово и го целуна по бузата.

— Не мисли, че идеята е моя. Ще се видим в „Амбасойра“ вдругиден — каза тя и тръгна.

— И още как — измърмори Мърсър.

Сивите му очи придобиха студен израз, докато я гледаше как излиза през терминала. Той отиде отново при служителката на билетното гише.

— Ужасно съжалявам за недоразумението. — Усмивката му беше обезоръжаваща. — Опасявам се, че имаше малък езиков проблем. Сутринта се обадих на авиокомпанията, за да кажа, че искам да пътувам с по-късен полет, а спътничката ми не разбра това. Бих желал да летя със самолета, който пристига в двайсет и един часа.

Мърсър имаше резервация за този полет, но я бе отменил, като се обади от самолета на „Еър Италия“, докато Селоме беше в тоалетната. Беше заподозрял, че тя ще поиска да се отърве от него, когато пристигнат в Рим, и нуждаеше от време, за да проследи действията й. Мърсър имаше представа къде всъщност отива Селоме. Вярше в мотивите и, но не и се доверяваше.

— Разбирам. — Служителката се нацупи, изпитвайки неповторимо женско удоволствие от съмненията към друга ясена. — Непрекъснато стават такива неща.

Ноктите й затракаха по клавиатурата на компютъра и след минута тя даде на Мърсър нов билет.

— Заповядайте. Самолетът излита в деветнайсет и двайсет довечера и пристига в дванайсет и петнайсет. Успях дори да ви намеря място в първа класа, без да е необходимо да доплащате. За нощния полет няма толкова много пътници.

— Много ви благодаря. Искам да ви питам още нещо. Къде е чакалнята на „Ел Ал“?

— В края на този коридор, вдясно.

Мърсър й благодари още веднъж и тръгна по коридора. Не беше необходимо да бърза. Беше сигурен, че Селоме ще бъде в чакалнята на израелските национални авиолинии, но изпитваше гняв, който се нуждаеше от отдушник.

Приближавайки се до целта си, той забави крачка и се сля с тълпата, за да мине покрай чакалнята на „Ел Ал“, прикрит от неколцина пътници. Мърсър огледа помещението, но Селоме не беше там. Повикаха пътниците за някой от полетите и той се прокле, че е закъснял. После обаче видя, че полетът е за Лисабон, а Селоме със сигурност не отиваше в Португалия.

Мърсър продължи по коридора и стигна до телевизионните монитори. Насочи вниманието си към онези, които показваха заминаващите самолети, и видя, че „Ел Ал“ имат полет до летище „Бен Гурион“в Тел Авив след Деветдесет минути. Мърсър седна в препълнения задимен бар в другия край на терминала, колкото е възможно по-далеч от чакалнята на „Ел Ал“, в случай че Селоме чака като него. Двете водки, които изпи, струваха по дванайсет долара и той беше благодарен, че европейските бармани не очакват бакшиш, защото не беше в настроение да покаже щедрост.

Не му се и пиеше, но се нуждаеше от нещо, за да разреди горчивината, която пареше в гърлото му. Бяха го лъгали някои от най-добрите, но Селоме Нагаст беше от световна класа. Мърсър бе повярвал на историята й когато тя седна до него в самолета, но сега през цялото време се питаше дали това не е инсценировка.

— Кучка — измърмори, ядосан по-скоро на себе си, отколкото на нея, грабна двете си куфарчета и тръгна по коридора.

Щом не можеше да има доверие на Селоме и на Прескът, Мърсър беше съвсем сам. Може би бяха платили на Хабте Маконен, човека, изпратен да го посрещне в Африка, да забие нож между ребрата му на летището.

Мърсър огледа тълпата. Селоме седеше с гръб към него и гледаше бяло-синия самолет, който щеше да я закара в Израел, при сенчестите й господари. Подозренията му се потвърдиха и това развали още повече настроението му. Зае позиция, откъдето можеше да я наблюдава, без тя да го вижда.

Замисли се за връзката между отвличането на Хари от свързани с Бейрут терористи и израелската агентка, опитваща се да спечели доверието му. Израелците се интересуваха от всички аспекти на тероризма, които биха могли да засегнат тяхната страна. Но какво общо имаше това с Хари или с него самия? Каквато и да беше връзката, Мърсър знаеше, че последиците са потенциално смъртоносни. В Близкия изток да попаднеш в капан между араби и израелци можеше да означава смъртна присъда. Когато бяха заплашени, двете страни първо стреляха, а после се извиняваха за невинните жертви, попаднали в кръстосания огън. Ако изобщо се стигнеше до извинения.

Какво общо имаше дългогодишната война между мюсюлмани и евреи с онова, което Мърсър щеше да се опита да направи в Еритрея? Имаше вероятност да бъдат спечелени милиарди долари, ако успееше да открие диамантената жила, но как някоя израелска или мюсюлманска екстремистка групировка можеше да се облагодетелства от такова богатство, когато съкровището се намираше на хиляди километри от Близкия изток? Отговорът се изплъзна заедно със Селоме, която стана и тръгна към изхода.

Мърсър вдигна глава към монтирания на тавана високоговорител, когато му се стори, че чу името си. Съобщението беше повторено на италиански и на английски.

— Моля, пътникът доктор Филип Мърсър да вдигне един от белите телефони, за да чуе съобщение.

Той се приближи до редицата телефони.

— Филип Мърсър.

— Един момент, моля — каза жената с монотонния глас и после се обади мъж, чийто глас Мърсър не познаваше.

— Трябва да обсъдим някои неща, доктор Мърсър, някои въпроси, които, ако не им обърнем внимание сега, ще увеличат неудобствата за приятеля ти.

„Господи!“ Стомахът на Мърсър се сви и крайниците му омекнаха.

— Добре ли е Хари?

— Случилото се на летище „Дълес“ няма да се размине безнаказано, но за теб няма да има последици. Ще плати Хари Уайт. Няма да го убия веднага, но това е последно предупреждение. Ако се опиташ да го намериш или ни нападнеш, той ще умре в по-ужасни мъки, отколкото можеш да си представиш.

Мърсър осъзна, че му се обадиха само няколко секунди след като Селоме бе излязла от чакалнята. Това не можеше да е случайно съвпадение. Хрумнаха му две идеи. Похитителите на Хари не искаха Селоме да знае, че Мърсър още е на летището и я следи, и…

Той огледа коридора, търсейки човек, който стои до един до безбройните автомати или говори по мобилен телефон.

— Браво, Мърсър. Наблюдавам те. Наблизо съм и ако продължиш да ме търсиш, обещавам, че Хари Уайт няма да доживее да види залеза довечера.

Мърсър се вцепени. Похитителят беше само на няколко метра от него. Стори му се, че усеща погледа му, и несъзнателно се прегърби, опитвайки се да бъде колкото е възможно по-малка мишена. Знаеше, че те не искат да го убият. Реакцията му беше инстинктивна.

— Не я исках наоколо, докато говоря с теб, затова вероятно си се досетил, че смятам да те предупредя и за госпожица Нагаст. Само ще кажа, че ако тя пострада по някакъв начин, ако й кажеш за откритието си за връзката й с Израел или ако се опиташ да се отметнеш от споразумението си с нея и Прескът Хайд, Хари Уайт ще умре, Може и да не вярваш, но в момента госпожица Нагаст е единственият човек, на когото можеш да се довериш. Ти и тя имате една и съща цел, доктор Мърсър. Тази цел е и моя. Всички можем да работим заедно, за да намерим диамантената мина, инак ще действам сам, а ти, Селоме Нагаст и Хари Уайт ще бъдете изхвърлени като боклук. Изборът е твой. Кимни, ако разбираш.

Мърсър изпълни заповедта, макар че не разбираше нищо.

— След два дни отново ще се свържем с теб в хотел „Амбасойра“и ще се уточним кога и как ще получаваме информация за напредъка ти. И не забравяй, че госпожица Нагаст е най-силният ти съюзник. След като затворя, ще останеш там, където си сега. Не се обръщай. И друг член на екипа ми те наблюдава. Ако те види да мръднеш, няма да напуснеш жив летището.

Линията прекъсна и Мърсър остана неподвижен няколко минути, чакайки мъжът да излезе от зрителното му поле. Не вярваше, че има втори преследвач, но нямаше намерение да проверява.

Ибрихам беше на петдесет метра и наблюдаваше Мърсър през телеобектива на фотоапарата си. Мобилният телефон беше в джоба на якето му. Мърсър чакаше, както му бе заповядал. Водачът на операция „Колидж Парк“ изсумтя от задоволство, обърна се и се сля с тълпата.

Той бе останал в Америка след катастрофалното извеждане на Хари Уайт, за да заличи всяка възможна връзка между екипа му и престрелката на летище „Дълес“. Но въпреки това беше само въпрос на време ФБР разбере за присъствието им и да разкрие самоличността им. Хората, които се бяха простили с живота и оръжията си там, със сигурност щяха да ги издадат. Ибрихам можеше само да се надява, че внимателно поставените фалшиви следи, оръжията и езиците, които нарочно бяха използвали, докато разговаряха с Уайт, ще заблудят Федералното бюро.

Ибрихам бе отседнал в хотел във Вашингтон и следеше Мърсър след провала на летище „Дълес“. Малко се затрудни, докато си намери билет за същия полет до Рим за толкова кратко време, но имаше човек, който му помогна.

Като всеки опитен агент той знаеше, че и най-добрите планове се провалят скоро след началния гамбит. Човек можеше да предположи какви ще бъдат първите ходове на противника и да планира десетина хода напред, но когато ти нанесат контраудар, при това от неочаквана страна, играта трябва да бъде преосмислена незабавно и да бъде разработена и осъществена съвсем нова стратегия.

В началото Ибрихам водеше с една игра пред Мърсър, но американецът бързо го настигаше. Ибрихам още имаше предимство, но вече не знаеше колко дълго ще го запази. Защитата на Селоме Нагаст беше пресметнат риск, който лесно можеше да даде обратен резултат. От деня, в който прие мисията, Ибрихам знаеше, че той и екипът му стъпват по тънък лед и с всяко ново развитие на нещата положението ставаше все по-опасно.

Но въпреки всичко, ако Мърсър намереше мината, това щеше да означава безкрайно много за народа на Ибрихам. И със сигурност щеше да удвои вярата в техния бог не само в Близкия изток, но и в целия свят, когато наистина откриеха реликвата от древността, из чезнала преди хиляди години, част от историята, леген да от векове. Пророкът на единствения Бог бе чул думите Му, бе ги предал на народа Му и имаше вероятност Ибрихам да се сдобие с точния текст, запис, направен от човек на Божията реч.

Той чу шум зад себе си и се обърна. В същия миг се разнесе пронизителен писък. Някакъв мъж бе извадил от якето си картечен пистолет с къса цев. Ибрихам нямаше време да реагира, когато човекът натисна спусъка и започна да стреля безразборно.

Без да подозира, преследвачът на Филип Мърсър също бе наблюдаван.

Ожесточеността и неочакваността на атаката го стреснаха само за секунда. После подготовката му надделя и Ибрихам започна да разсъждава автоматично. Първите няколко куршума се забиха в пода и в стената вдясно от него. Един от телевизионните монитори се разби сред дъжд от стъкла и искри. Ибрихам се хвърли вляво, падна на мокета и се претърколи встрани от потока от олово, но все още не можеше да намери прикритие. Не носеше оръжие и беше беззащитен. Видя как стрелецът се прицелва. Една жена получи два куршума в гърдите, които я блъснаха назад, сякаш беше кукла на конци.

Строполиха се още двама души. На пода се разплиска кръв. Ибрихам се претърколи отново и се скри зад поваленото тяло на едър мъж в жълто-кафяв шлифер. Четири куршума надупчиха трупа. Друг го улучи в прасеца и въпреки годините на боен опит, Ибрихам се премести, за да облекчи напрежението в ранения си крак. За миг торсът му се повдигна над земята и следващият поток от куршуми го улучи в гърдите и проникна дълбоко в тялото му, разкъсвайки тъканите. Шокът и загубата на кръв се надпреварваха кой да го убие пръв.

Сърцето му спря, когато кръвта му изтече.

Стрелецът, висок африканец, облечен като служител от обслужващия персонал на летището, се обърна към прозореца и изстреля последния си пълнител. Огромното, дебело стъкло експлодира и се разпиля върху пистата долу. От мига, в който стрелецът бе извадил оръжието си, до строшаването на стъклото бяха изминали четири секунди и половина.

В настъпилата суматоха той скочи през разбития прозорец и се приземи на асфалта шест метра по-долу. Никой нямаше смелостта да погледне и да види какво става с него. Той побягна и се скри зад ниския корем на боинг 737, после съблече униформата. Отдолу беше облечен като портиер. Убиецът се сля с работниците на летището — поредният имигрант, нает за физически труд, който малцина европейци искаха да упражняват.

Мърсър стигна до сцената на кръвопролитието само няколко секунди след като стрелецът избяга. Сърцето му биеше като обезумяло. Отначало помисли, че куршумите са предназначени за него. Мърсър огледа отблизо жертвите. От петимата убити вниманието му се насочи върху единия — трупа на единствения мъж, който отговаряше на описанието на похитителите на Хари. В якето му Мърсър намери мобилен телефон.

Той запомни обляното в кръв лице на мъжа.

— Ще се срещнем в ада и тогава ще ти се иска да не беше умирал — прошепна Мърсър и се отдалечи, преди да пристигнат карабинерите и охраната на летището.

АСМАРА, ЕРИТРЕЯ

Ако го питаха, Хабте Маконен казваше, че е дърводелец по професия. Ако го притиснеха, си признаваше, че е работил в медната мина, която японците експлоатираха в Южна Африка по време на етиопската окупация. Не му беше присъщо да крие истината от хората, но обикновено държеше на личната си неприкосновеност.

Имаше манталитет на човек, умеещ да оцелява, и Хабте наистина беше такъв. Бе придобил това умение още на млади години и постоянно го усъвършенстваше. Маконен беше мълчалив и сдържан и се държеше на разстояние от всеки, с когото се запознаеше.

Само няколко души знаеха за досието му от войната за освобождение и всички бяха на страната на Еритрея. От етиопските, кубинските и руските войници, които бе срещнал през петнайсетгодишната си военна служба, малцина бяха живи, за да говорят за него, един от най-храбрите бойци, оцелели от войната. Фактът, че остана жив и невредим физически, беше същинско чудо.

Хабте се бе посветил на освобождението на народа си, но едва ли имаше място на света, където не би помогнал. Умишлено се държеше резервирано и смяташе, че един ден крехкото спокойсвие около него ще се сгромоляса с гръм и трясък. Хабте не можеше да си позволи да сподели следвоенното успокоение, защото много добре знаеше каква е цената и неустойчивостта му.

Беше висок близо два метра, слаб мъж и съвсем нямаше вид на най-опасния човек в Африка, макар че бе убил седемдесет и пет души. Хабте пушеше нервно. Пръстите му постоянно се движеха, поднасяйки към устните цигара след цигара. Ръцете му бяха твърде дълги за тялото, изглеждаха като странни несвойствени придатъци, подаващи се от ръкавите на якето му. Под заострения му нос имаше тънки, внимателно оформени мустаци.

Хабте не беше красавец в традиционния западноевропейски смисъл на думата, но в него имаше нещо завладяващо, което привличаше вниманието на пътниците, чакащи заедно с него полета от Рим. Той се държеше настрана от тълпата. Някога един приятел му бе казал, че погледът му е орлов. Сега бе присвил очи, но всеки, който го наблюдаваше отблизо, би се съгласил с това. Хората около него разбираха, че е важна личност, и не му досаждаха.

Летището на Асмара беше претенциозна сграда, построена преди няколко години с оптимизъм за бъдещето на Еритрея. Съоръжението можеше да поеме четири пъти по-голям трафик, отколкото в момента. Едноетажният терминал бе направен от цимент, но въпреки това се разтресе, когато самолетът от Рим се приземи на пистата. Чакащите хора възкликнаха радостно, защото полетът се бе забавил в Европа. Инстинктът накара Хабте да стегне мускули, когато посрещаните се втурнаха към прозорците, за да видят близките си.

В края на тълпата чакаше група суданци. Не беше необичайно, че всички бяха мъже. В тяхното общество жените рядко се допускаха на публични места. Вниманието на Хабте обаче бе привлечено от сериозните им изражения и от факта, че са добре облечени — панталони и ризи с разкопчани яки. Външността им беше достатъчно неуместна, за да го предупреди, и когато се вгледа внимателно, осъзна, че те са шифта, судански бандити. Хабте бе служил много години като войник и разбра, че са бунтовници.

Той небрежно се смеси с тълпата, застана зад суданците и видя, че единият държи лист хартия от факс със снимка на бял мъж. Хабте позна лицето от описанието на Селоме Нагаст. Явно беше Филип Мърсър. Освен това забеляза издутината от оръжие под ризата на човека.

Пътниците започнаха да влизат в терминала. Суданс-ките партизани се вторачваха във всяко лице. Очите им се стрелкаха ту към пътниците, ту към снимката. Последният, който слезе от самолета, беше бял мъж. Суданците и Хабте познаха едновременно лицето му. От двеста и петдесетте души в претъпканото помещение само той усети напрежението, витаещо във въздуха.

Хабте се почувства безпомощен. Не беше въоръжен, защото в Еритрея носенето на оръжие беше забранено, и нямаше голямо доверие на двамата отегчени войници, наблюдаващи пристигащите пътници, че могат да му помогнат да отърве Мърсър от суданските бандити. Войната бе свършила отдавна и Хабте се бе размекнал. Само допреди няколко години той мигновено щеше да измие, ли тактически план. Но сега стоеше, без да предприеме нищо, докато Мърсър се приближаваше към гишето за митническа проверка с две куфарчета в ръцете си. Водачът на суданските терористи смачка снимката в юмрука си и протегна другата си ръка към пистолета, затъкнат в колана му.

Хабте реши, че може да стигне до Мърсър, преди бандитът да пристъпи към действие, и хукна напред, разблъсквайки хората около себе си. Суданецът също тръгна, пробивайки си път през тълпата. Той като че ли не забеляза, че Хабте споделя интереса му към белия пътник. Тримата му другари го последваха, несъзнателно, блокирайки придвижването на Хабте.

Мърсър застана пред гишето на митницата, сложи куфарчетата пред себе си и даде паспорта си за проверка. Стикерът с отличителната бледорозова еритрейска виза се виждаше на страницата, очаквайки официалния печат. Хабте ускори крачка, за да изпревари бандитите, хвърли бърз поглед през рамо и видя, че водачът им още не е извадил пистолета си. Тези хора очевидно не искаха да убият американеца и това му вдъхна увереност.

Хабте се обърна рязко, но тълпата забави инерцията му. Той вдигна юмрук и замахна с всичка сила, поваляйки на пода единия суданец, като счупи челюстта му. Няколко жени изпищяха. Хабте се възползва от суматохата и се приближи до друг от суданците, все още държейки се на разстояние от въоръжения водач. Той смъкна часовника си до кокалчетата на пръстите си и удари суданеца в лицето. Мъжът падна на земята и от устата му потече кръв.

Двамата еритрейски войници, които охраняваха залата за пристигащи пътници, се оживиха, развикаха се и хукнаха, като държаха оръжията си ниско, за да разблъскват по-добре хората, изпречили се на пътя им. Мърсър стигна до изхода, без да забележи суматохата. Преди водачът на терористите да успее да реагира, Хабте сграбчи Мърсър за китката. В същия миг отекна изстрел. Дърпайки Мърсър, Хабте се наведе, изскочи навън и се отправи към фиата си. Американецът седна на задната седалка, а Хабте включи двигателя и потегли, разпръсквайки облаци прах по неасфалтирания път.

— Добре дошли в Еритрея, доктор Мърсър. Казвам се Хабте Маконен — рече еритреецът, доволен, че се отдалечава от летището. Властите щяха да разберат какво е станало едва след няколко часа, ако изобщо си направеха труда.

— Je ne comprend pas. Je m’appelle Claude Quesnel, — Пътникът почти беше изпаднал в истерия, докато говореше бързо на френски. — Quest-ce que se passe? Et qui est Docteur Mercier?[19]

РИМ, ИТАЛИЯ

Проливният дъжд беше като завеса и почти закриваше редицата складове до летището. Капките падаха по металните покриви и стени на огромните постройки толкова шумно, че заглушаваха дори рева на самолетите. Въздухът беше твърде студен за април. Необичайната буря бе дошла от север, разкъсвайки ледения слой над Алпите, затова дъждът беше примесен със суграшица. Времето придаваше още по-мрачен и зловещ вид на среднощния час.

Складовете бяха собственост на една от многобройните компании на Джанкарло Джанели, както и лимузината, която се плъзгаше към единия от тях. Стоките там вече бяха минали през митническата проверка. Пазеха ги митничари, но подходящата сума в лири в подходящия джоб осигуряваше известна небрежност в нощното бдение.

Пред сградата бяха наредени дизелови камиони с ремаркета, готови за натоварване. В мрака превозните средства приличаха на праисторически зверове, дремещи в нощта. Вратите на склада се отваряха със сигнал от предавател. Пазачът на предната седалка на мерцедеса използва устройството и една от вратите се вдигна.

Шофьорът слезе от колата и отвори задната врата, Както бе режисирано, в мига, в който кракът на Джанели докосна пода, се запалиха стотина лампи, които обляха склада в ярък, бял блясък. Джанкарло оправи дългия си до пода шлифер, уверявайки се, че дрехата на стойност четири хиляди долара няма да докосне мазните петна по бетона. Костюмът му струваше също толкова. Въпреки прозаичната обстановка, както обикновено, Джанели беше безупречно елегантен. На главата му нямаше нито един непригладен косъм, а на дрехите — нито една гънка.

До стените на склада бяха натрупани кашони, които се извисяваха на височина шест-седем метра. Между тях имаше тесни пътечки, за да могат да маневрират жълтите мотокари, паркирани до вратите. Кашоните стигаха чак до задната част на склада. От едната страна чакаха да бъдат натоварени и откарани специални контейнери, направени така, че да се използва максимално товарното пространство на борда на търговските полети. В помещението миришеше на бурята, бушуваща навън, на машини и на стотиците мъже, които обикновено работеха там.

Джанели лениво огледа палетите с кашони до него и прочете етикетите, залепени на защитната пластмасова опаковка. В единия имаше двайсет милиона дози проти-вомаларично лекарство, предназначено за Конго. Джанкарло се усмихна, докато гледаше купчините от еднакви кашони. Той не знаеше, че точно тази палета ще се окаже най-близо до него, и прие присъствието й като добро предзнаменование. В кашоните имаше хапчета, херметически запечатани в бели пластмасови контейнери, готови за разпространение от медицинските власти на една от страните в Африка с най-многобройно население.

Джанели си спомни, че в таблетките има дори активни ставки, но само толкова, колкото е необходимо, за да инат през проверката, ако африканците си направеха труда. Повечето лекарства обаче бяха съставени от инер-ен материал. Хапчетата бяха негодни за лечение.

Джанкарло продаваше безвредни вещества на стойност двайсет хиляди долара за всяка доставка и знаеше, че има подготвени за транспортиране двайсет еднакви товара. Печалбата беше двайсет милиона долара и единствените жертви на измамата бяха невежите чернокожи, които дори ако получеха истински лекарства, щяха да умрат от нещо друго. Джанели беше новак в търговията с фалшиви лекарства, но бързо си проправяше път към върха.

Площта зад първите редици с контейнери беше специално разчистена за тази нощ. В празното пространство бяха паркирани два от мощните мотокари. До тях стояха неколцина мъже, очакващи пристигането на Джанели. Между мотокарите беше суданският терорист, който бе изстрелял убийствения поток от куршуми в терминала на летището по-рано през деня. Той беше гол и гърдите му блестяха от пот въпреки студения въздух. Потеше се от смъртен страх. Краката и ръцете му бяха завързани с тежки стоманени кабели за вилните на мотокарите.

С отегчено изражение Джанкарло се приближи до кръга от мъже. Той мразеше да го безпокоят заради такива банални задачи. Без предисловие Джанели направи знак на единия от главорезите си. Мъжът доближи камера до очите си и започна да снима суданския бунтовник и после Джанели, който заговори. Тонът му беше безразличен като държането.

— През последните години деловите ни връзки бяха много успешни. Беше ти платено добре за услугите, достатъчно, за да може революционното ви движение да започне да се радва на успех в свалянето на правителст-вото на Судан. — Той говореше на човека пред него, но думите му бяха предназначени за онзи, който щеше да види и чуе записа. — До днес се справяше отлично, но провалът следобед ме принуждава да напомня кой ръководи операцията. Този глупак пред мен трябваше да наблюдава Филип Мърсър и да разбере дали само го следят или ще установят контакт с него. Стрелбата с автоматач-но оръжие в пълното с хора летище не влизаше в инст-рукциите ми. Заради теб няма да разберем кой се е свързал с Мърсър, да не говорим, че действията ти може да струват живота му.

Джанели изведнъж избухна.

— Тъпа шибана маймуна! Може да изпуснем Мърсър в Асмара, защото беше забавен тук от действията ти. Ох-раната в Еритрея е затегната и залавянето му, когато се приземи, беше невъзможно. Няма да питам за какво мислеше, защото знам, че не можеш да мислиш. — Джанели се вторачи в обектива на камерата. — Нека това да бъде урок за вас, останалите тъпи нещастници.

Той направи знак на шофьорите на мотокарите, които включиха машините. Операторът насочи камерата към завързания между двете превозни средства суданец. Очите му бяха широко отворени, а устата мълвяха нещо. Беше невъзможно да се разбере дали се моли на Бога, или иска прошка.

Джанели кимна и вилките на двата мотокара повдигнаха едновременно терориста. От гърлото му се изтръгна пронизителен писък, който заглуши бръмченето на дизеловите мотори. Единият шофьор спря, а другият продължи да вдига вилната. След секунди африканецът беше разпънат в нещо като съвременен вариант на средновековен уред за изтезания. Кръвта се дръпна от лицето му и виковете му се засилиха, но още не изпитваше болка, Камерата отново се насочи към Джанели.

— Гледай внимателно, Махди. Вече ме разочарова веднъж, като изпрати този идиот за такава деликатна работа. Ако ме разочароваш отново, очаква те още по-лоша участ.

Вилките на единия мотокар започнаха да се разделят. Едната се издигна, а другата се спусна към земята. Писъците на суданеца се засилиха, когато напрежението върху тялото му се увеличи. Разпъната до краен предел, кожата му стана неестествено сива, а тялото му заприлича на гротеска от карнавал.

Вилките продължиха да се раздалечават. Кабелите около ръцете и краката му станаха тъмночервени и кръвта започна да се стича по тялото му, докато стоманата го разсичаше, като се врязваше все по-надълбоко, стигайки до костите. После започна да разкъсва скелета.

Джанели разсеяно разговаряше с един от главорезите си когато изтезанието стигна до неизбежния си край. Писъците на суданеца бяха заглушени от звук на разкъсване и съдържанието на гръдния му кош се разплиска върху бетона. Разчленяването стана толкова бързо, че Джанкарло нямаше време да отстъпи встрани от кръвта, която рукна от трупа. Стреснат и ядосан, той съблече съсипания си шлифер и го хвърли в локвата от кръв под висящите останки на човека.

— Изключи камерата и да се махаме оттук — изръмжа той на шофьора си. — Обади се на пилота ми. Довечера ще пренощуваме в Рим. След случилото се днес следобед съм сигурен, че летището няма да работи известно време. Кажи му да подаде плана за полета за утре.

Джанели се отпусна на меката седалка на лимузината си. Макар самото убийство да не го притесняваше, той беше обезпокоен, че се наложи да бъде извършено. Суданските наемници бяха невероятно лоялни и изпълняваха заповедите му без въпроси и грешки. Джанкарло се замисли за злощастната съдба на археолога преди няколко месеца като пример за способностите им, но сега не можеше да си позволи да се лиши от услугите им. Докато операцията се разгръщаше, Джанели все повече щеше да разчита на тях. Страховитата демонстрация тази вечер беше само напомняне.

Но по-обезпокоителен от грубите грешки в Рим и Асмара беше фактът, че Джанкарло нямаше представа кой се е свързал с Мърсър на летище „Леонардо да Винчи“.

Действаха и други сили, които той не познаваше и не контролираше. Размисълът за самоличността им беше напразна загуба на време, но не можеше да не мисли за тях и да се пита откъде знаят за мината му.

НЕИЗВЕСТНО МЯСТО В БЛИЗКИЯ ИЗТОК

Новината за смъртта на Ибрихам в Рим стигна до Йосиф ден след атаката с автоматично оръжие, защото през нощта екипът му беше в движение и пътуваше с пленника си от предишното скривалище в Ливан към по-безопасно място. Сега бяха настанени в градска къща близо до оживения център, защитени от древните й каменни стени. Къщата беше долепена до съседите си, но бе необитавана от няколко години.

Жителите на квартала симпатизираха на каузата им и нямаше да докладват, че в сградата са дошли десет души плюс Хари Уайт, който бе затворен в мазето без прозорци. Мястото предлагаше още удобства, но въпреки това беше опасно да го използват до края на мисията си. Разкриването им от полицията или от специални разузнавателни служби би означавало или мигновен разстрел, или екзекуция след бърз и едностранчив военен съд, Освен всичко останало Йосиф трябваше да измисли къде да бъде следващото скривалище, където да се преместят след не повече от седмица.

Йосиф не показа мъката си, когато научи за смъртта на племенника си. Но неколцината членове на екипа, работещ за него, разбраха, че приема убийството много тежко. Йосиф придоби нова твърдост, бронята, предпазваща го от загубата и от болката през дългогодишната му дейност, стана още по-корава.

Някои от хората му седяха около масата, върху която имаше гарафи с вода и кани със силно кафе. Беше сутрин и за пръв път от няколко дни те имаха възможност да си починат. Останалите от групата или спяха на смени или купуваха продукти. Въздухът в трапезарията натежа от чувство на тъга и от утринния хлад, проникваш, през измазаните с хоросан стени.

Йосиф не бе използвал тази къща, но сградата приличаше на многото други, в които бе спал, работил и убивал. Той доброволно бе пожертвал живота си, за да живее по този начин, и макар да не съжаляваше за решението си, бремето ставаше твърде тежко. Загубата на Ибри-хам можеше да бъде последният удар, който щеше да бъде в състояние да понесе.

Никой не проронваше дума. Всеки чакаше Йосиф, новият водач на екипа, да поеме командаването. Той мълчеше и пушеше. Малкият пепелник до него бе препълнен. Беше се състарил с десетина години.

— Какво е състоянието на пленника? — попита най-после, отбягвайки същинския въпрос, като първо се насочи към детайлите.

— Настанен е добре, доколкото е възможно — отговори един от членовете на групата. — Много по-тих е и ни съдейства, откакто започнахме да му даваме цигари.

— Има ли наранявания?

— За възрастен човек се възстановява забележително бързо. Ръката му е добре — каза медицинската сестра, която от година членуваше в организацията.

Йосиф запали нова цигара, наблюдавайки как сиво-синкавият дим се вие спираловидно към дървените греди на високия таван. Не си направи труда да издуха пушека, който пареше очите му. Въпросителните погледи на хората му го дразнеха толкова много, че изпита жела-ние да избяга от стаята, от къщата и от организацията, но не и преди Филип Мърсър да плати за смъртта на племенника му.

Той положи усилия да излезе от унеса.

— Няма смисъл да обсъждаме случилото се. Всички знаем, че Ибрихам е мъртъв, и това означава, че аз трябва да бъда командир. Не желая тази работа, но няма значение. — Йосиф си помисли, че ако те искат повдигаща духа реч, е по-добре да отидат другаде. — Ще продължим както досега. Единствената значителна промяна в плановете ни е, че ще отида в Еритрея, за да намеря Мърсър. Когато операцията приключи, искам пленникът да бъде екзекутиран, а аз лично ще се погрижа за американеца.

— Не се съмнявам в теб, Йосиф — каза най-младият член на групата, — но влошаването на положението с още две убийства няма да помогне на каузата ни. Според нашата информация Мърсър няма нищо общо със смъртта на Ибрихам. Убийството му само ще привлече повече внимание към присъствието ни.

Лицето на Йосиф остана безстрастно, но гласът му не търпеше възражение.

— Убийството на Мърсър няма нищо общо с нашата кауза. Това е личен въпрос. И никой няма да разбере. Еритрея е голяма и изпълнена с опасности страна. Още един труп, заровен в пустинята, няма да има никакво значение.

Той огледа присъстващите, за да види дали някой друг поставя под съмнение решението му, но никой не се осмели да го погледне. Йосиф трябваше да поддържа екипа си съсредоточен още няколко седмици, до изборите. След това вече нямаше да го е грижа какво ще стане с тях или с Израел.

Спомни си за убийството на племенницата си, братовчедката на Ибрихам, преди толкова много години. Тя бе застреляна от израелски войник, който беше толкова потресен от инцидента, че повече не можа да се върне на активна служба. Ибрихам понесе смъртта й много тежко и Йосиф се опасяваше, че може да се включи в някоя палестинска отцепническа групировка, за да отмъсти. Но няколко дни по-късно бомба на автобусна спирка в Тел Авив уби единайсет израелци. Телевизионните репортапоказаха ликуващи тълпи от студенти в Газа, празнуващи мъченическата саможертва на атентатора самоубиец. Същата вечер Ибрихам отиде при чичо си и поиска да го включи в Мосад. Младежът беше толкова изумен от чувстото за вина, което войникът бе показал след фаталния изстрел, и толкова отвратен от тълпите, че вътрешният му конфликт, разкъсващ го още от детството, се бе разрешил. Той заяви, че преди всичко е евреин и иска да бъде като чичо си, отдаден на запазването на родината на евреите.

От онзи момент несигурността на Ибрихам отстъпи място на фанатизма, който го принуждаваше да работи неуморно в редиците на Мосад. Само за две години той застана начело на списъка на оперативните агенти. Това привлече към него вниманието на израелския министър на отбраната Хаим Левин, който сформираше таен екип от хора от средите на военните и разузнавачите за собствена сенчеста програма. Ибрихам веднага прие предложението на Левин да се включи и после да стане водач на кадрите му в преследване на мечтата на министъра. Левин привлече Ибрихам, но сега отговорността падаше върху плещите на Йосиф. Членовете на групата мълчаха и го гледаха.

— Знам какво мислите. Старецът е полудял. Смятате, че може да изложа на риск мисията с отмъщение срещу човек, който всъщност ни помага. Уверявам ви, че нищо няма да се случи с Мърсър докато открие мината и ние си възвърнем изгубеното преди много години. — Йосиф млъкна и напълни чашата си с вода. — Смъртта на Ибрихам е съкрушителен удар не само лично за мен, но и за вас. Но това не означава, че ще спрем. Само след няколко седмици, ако успеем, ние ще възродим нашия народ и Ще положим основите на сигурността, че никога повече евреите няма да се съмняват в законното си място на тази планета. Вярно е, че имаме земя, купена и защитена с много кръв. Но след основаването на нашата държава ни липсва дух. Ние съществувахме, живеехме и умирахме, но никога не сме чувствали истински родината си. Мнозина мислеха, че превземането на Ерусалим през 1967 година ще ни даде онзи дух — Западната стена поколения известна като Стената на плача, защото намираше в границите на Йордания. Стената е построена от самия цар Давид, когато е издигнал Храма. Тя осезаема част от онова, което някога сме притежавали. Сега го имаме. Но високата стена от блокове пясъчник се намира в сянката на джамия. Бил съм там само веднъж през 1967 година, като войник. Убивал съм за онези каменни плочи, при това с радост. Оттогава намирам района за отвратителен. Там има повече туристи, отколкото молещи се на Бога евреи. Това ме отвращава. Борих се, убивах и едва не бях убит заради един символ. Западната стена е първата стъпка, но не е краят на онова, което искаме да постигнем в нашата обетована земя. Едва когато ракетите „Скъд“ се стовариха в Ерусалим и Тел Авив по време на войната в Персийския залив, една елитна група се сети, че има още работа, преди Израел да бъде завършен. След няколко седмици министърът на отбра-ната Хаим Левин ще стане министър-председател. Той ще анулира мирните договори и отново ще постави ПЛО извън закона. Ще затвори границата ни със Западния бряг и Газа, задържайки ордите в порутените квартали, които сами са създали. Вече няма да има атентатори са-моубийци, защото когато Левин свърши с палестинците, всеки от тях с готовност ще иска да умре, тъй като кау-зата им вече ще бъде загубена. Скоро Трети храм ще бъде издигнат върху основите на предшествениците а това ще бъде свещеното сърце на еврейската общност. Нашата мисия е да се погрижим Храмът да бъде завър-шен и между стените му да бъде Божието слово. Това е заветът ни с Него. Ибрихам пожертва живота си за тази вяра. И смъртта му няма да намали решителността ни. По-близо сме до целта, отколкото всеки друг през изминалите две хиляди години. Искам смъртта на геолога Мърсър, но това не означава, че съм изоставил каузата.

Йосиф приключи най-дългата реч в живота си. Чувс-ваше се огорчен и изтощен. Не го интересуваше нито каузата нито Хаим Левин. Бе се включил отново в битата само за да помогне на Ибрихам. Но смъртта му даде на Йосиф мисия, кръстоносен поход, който за него беше по-важен от всичко друго на света. Искаше Филип Мърсър да умре.

— Довечера ще замина с останалите от еритреиския екип. Преди да тръгна, ще говоря с министър Левин да ни намери по-подходящо скривалище. Не можем да останем тук дълго. Мосад и Шин Бет ни търсят, а Левин не може да рискува да ни хванат. Ще трябва да ни намери по-безопасно място, за предпочитане в някоя военна база, вероятно секретните научноизследователски лаборатории за оръжия в Негев. Знам, че той иска да стои на разстояние от нас, в случай че ни заловят, но ни е нужно покровителството му сега, след като Ибрихам го няма.

Йосиф знаеше, че Левин ще пожертва всеки от присъстващите в стаята, ако усети, че шансовете му да стане министър-председател са застрашени. Израелската политика беше опасна като тази в някоя авторитарна държава от Третия свят.

— Моше, преди да се обадя на Левин, виж как е господин Уайт и провери дали се нуждаем от нещо при новото ни преместване. — Йосиф пак запали цигара и издиша дима на кълбо над масата. — Не забравяй, че това ще е последното му преместване, затова ако има някакви специални искания, изпълни ги. В случай че ни потрябва за друг видеозапис за Мърсър, искаме да бъде в добро настроение.

— Добре, сър — каза младият израелец, стана от масата и слезе в мазето.

Стените бяха каменни, а на пода имаше слой мръсотия втвърдила се като цимент. Въздухът беше хладен и влажен и миришеше на плесен и нечистотии. Килията на Хари Уайт беше от едната страна на централния коридор на дървената врата нямаше прозорче. Моше извади пистолета си, дръпна резетата и я отвори с ритник. На оскъдната светлина на двете мъждукащи крушки, вися-щи от тавана, младежът видя, че затворникът тихо лежи на войнишкото легло. Бяха му върнали дрехите.

Хари погледна момчето с пистолет в ръка и дори да се уплаши от оръжието, не го показа. Прие като лош знак факта, че лицето на пазача не е закрито.

— Няма ли да ми дадеш храна, копеле? Не съм ял от няколко дни.

Всъщност Хари не бе ял от дванайсет часа, но тъй като не виждаше дневна светлина, биологичният му часовник се бе объркал. Моше го погледна неразбиращо.

— За Бога, знаеш, храна. Закуска, обяд, вечеря. Все ми е едно — извика Хари и показа с жестове как яде.

— Искаш да ядеш? — Моше бе роден в Израел и английският му не бе особено добър.

— Шибан клоун. Да, искам да ям. — Хари седна в леглото. Беше си свалил протезата и Моше ужасено се вторачи в празния крачол на панталона, който висеше от леглото. — И малко пиене. Болката в ръката ми е непоносима.

Младежът отново се втренчи в него, без да разбира.

— Знаеш, пиене, поркане, къркане, алкохол. Нектарът на боговете! Бърбън, джин, водка, скоч. В момента бих дал всичко за една бутилка. — Хари не стигаше доникъде и го знаеше. Той отново легна в леглото и се хвана за главата. — Забрави. Знам, че Аллах ви забранява да се наслаждавате на това удоволствие, затова се разкарай.

Моше се обърна към вратата, но Хари го спря, като изкрещя:

— Но не забравяй да донесеш храна, тъпо копеле. Хари отново остана сам, надигна се от леглото, взе протезата от пода и я завърза на мястото й под панталона си.

Спомняше си, че късно предишната вечер го бяха упоили. Трима мъже го държаха, а една жена заби игла в краката му. Не си спомняше нищо за пътуването до новото място. Стаята не беше нито по-хубава, нито по-лоша от последната килия. Единственото добро нещо бе благословеното облекчение, че делириум тременс вече не го измъчваше. Хари се бе събудил бавно и изпълнен с опасения, но след двайсет минути осъзна, че летящите маймуни няма да го безпокоят отново. „Какъв кошмар беше“ — помисли той.

Що се отнасяше до него, похитителите можеха да си заврат опиата в шибаните задници. През последните четирийсет години Хари бе избягвал трезвеността и не искаше да го принуждават да се опиянява. Освен че преодоляваше делириума, той беше благодарен, че му бяха върнали дрехите.

Дори за него видът на гол, осемдесетгодишен мъж без един крак беше потискащ, особено когато се опитваше да уринира в малкото гърне, което му бяха дали. Ръцете му още трепереха. „Господи, Дребосъка ще се побърка, като му разкажа тази история“ — хрумна му.

Хари лежа десет минути и разсъждава. Имаше две предимства, за които похитителите не знаеха. Едното беше, че не се страхуваше от смъртта. Беше твърде стар за това. Ако очакваха, че ще продължи да им се подчинява, правеха голяма грешка. Ако отвличането бе станало преди трийсет години, щеше да хленчи като бебе. Но не и сега. Това й беше хубавото на старостта. Вече никой не можеше да го заплашва със смъртта. Хари не се страхуваше. Второто му предимство беше непоклатимата убеденост, че ако не успее да избяга, Мърсър ще дойде да го спаси. Беше само въпрос на време.

Вратата на килията отново се отвори. Пазачът бе сложил пистолета си в кобура и носеше голямо парче черен хляб, сирене и бутилка, пълна почти догоре с прозрачна течност. Устата на Хари се напълни със слюнка и ръцете му престанаха да треперят. Той погледна с копнеж бутилката. Пиеше му се толкова много, че прекоси стаята със скоростта на двайсетгодишен младеж.

— Ще ти помогна — каза той и грабна бутилката от ръцете на Моше, без да обръща внимание на храната.

Хари не бе виждал синия етикет на шишето. С очила или без очила, написаното там беше нечетливо. Но щом отвъртя капачката и поднесе гърлото към носа си, разбра какъв е алкохолът.

— Не си падам много по джина, но при дадените обстоятелства… — Хари наклони бутилката към устата си и започна да преглъща алкохола на големи глътки. Първото отпиване беше най-приятният миг в живота му, по-хубав и от завръщането му у дома след Втората световна война. Той въздъхна, когато алкохолът опари гърлото му и предизвика сълзи в очите му.

— Искаш ли? — Хари предложи бутилката на Моше. Стъписа се и беше повече от заинтригуван, когато младият чернокос пазач с големи, ясни очи и голобрадо лице взе шишето и отпи голяма глътка.

— Не съм спал от два дни — каза Моше, връщайки бутилката на Хари. — Благодаря.

— Не ми благодари. Алкохолът е твой. Пийни още, момче. Струва ми се, че имаш нужда от това.

— Не, забранено е. — Моше поклати глава и излезе.

Хари седна на леглото. По дяволите. Беше се надявал, че ще напие хлапето и ще избяга, но малкото копеле явно нямаше да се хване на въдицата.

— Тогава какъв е план Б? — измърмори Хари.

ЕРИТРЕЯ

От въздуха Африка приличаше на наведената глава на изтощен кон, свил се, сякаш се опитва да си поеме последен дъх. Дори формата й беше окаяна и печална като територията. Червено-белият боинг на етиопските авиолинии зави над Червено море, поемайки по обиколен маршрут, за да избегне прелитането над Судан. Дори височина девет хиляди метра самолетът не беше в безопасност и можеше да бъде ударен от някоя заблудена ракета, изстреляна по време на една от най-дългите и кръвопролитни граждански войни в света.

Източният склон на Големия подводен риф се извисяваше почти отвесно от брега, солидна стена от скали, простираща се на хиляди километри, крепост, която от хилядолетия бе защитавала вътрешността на Африка. Мърсър гледаше през кръглия прозорец на самолета, докато прекосяваха този праг. За миг боингът се намираше на километър от безводната пустиня, виеща се по крайбрежието, а после изведнъж се спусна на трийсет-четирийсет метра над земята, носейки се в топлите въздушни течения, породени от горещите ветрове.

Макар че над брега се бяха събрали черни облаци, обливащи сушата с проливни дъждове, въздухът навътре в сушата беше чист, а небето — ясно и синьо. Мърсър си даде сметка, че африканското небе притежава неповторим колорит.

Последните минути на полета бяха битка между гравитацията и желанието на пилота да види самолета приземен там, където го иска. Боингът се съвзе от поредния каприз на вятъра и кацна тежко в облак от противен пушек.

Мърсър знаеше, че няма да може да се наслаждава на леда, докато е в Африка, защото в него се съдържаха същите микроби като във водата, която не се препоръчваше за пиене на туристите, затова глътна последните кубчета в питието, после сложи чашата в преградата за списания на седалката пред себе си и се нареди заедно с останалите пътници, които чакаха да слязат от самолета.

Летище „Леонардо да Винчи“в Рим беше временно затворено заради престрелката предишния ден и вечерният полет бе отложен. Служителката на билетното гише Удържа на обещанието си и му намери място в първа ласа. Мърсър носеше само двете еднакви куфарчета.

Останалите му дрехи и необходимата екипировка с тегло почти двеста килограма бяха транспортирани експресно в Асмара и чакаха в хотела. Той мина през митническата проверка само за няколко минути.

Мърсър забеляза, че охраната в терминала е засилена. Десетина войници наблюдаваха пристигащите пътници и посрещачите. Не се надяваше, че Хабте Маконен ще го чака, защото полетът имаше голямо закъснение но смуглият млад мъж се бе облегнал на една от малкото коли пред сградата.

— Доктор Мърсър?

— Да — предпазливо отговори Мърсър. — Ти ли си Хабте?

Младежът се усмихна.

— Аз съм братовчед на Хабте. Той ви чака в хотела. Вчера имаше големи неприятности. Ще ви разкаже.

— Тогава да тръгваме, братовчеде на Хабте — рече Мърсър, свивайки рамене.

Разстоянието от летището до центъра на града беше пет километра. От двете страни на пътя имаше ниски, лошо поддържани къщи, построени от китайците по време на етиопската окупация. Въздухът, който влизаше през смъкнатите стъкла на колата, беше сух и приятно хладен и ухаеше на пустиня и на чистотата на град, където няма индустрия. Половинмилионният Асмара не беше онова, което Мърсър очакваше.

Градът беше безупречно чист. По неравните улици сновяха възрастни жени с метли и разнебитени ръчни колички и чистеха мръсотиите от каналите. Архитектурата беше предимно италианска и тъй като столицата бе пощадена през войната, сградите бяха в отлично състояние. Малко от тях бяха на четири етажа. Най-високата постройка беше тухлената камбанария на католическата църква. Ако пренебрегнеше характерното минаре на джамията наблизо и по-тъмния цвят на кожата на хората, Мърсър имаше чувството, че се намира в тосканско село, а не в столицата на една от най-бедните страни в Африка. Колите бяха малко и по пътищата се движеха каруци теглени от магарета.

Мърсър гледаше дали ги следят, но пътуването до тела мина без инциденти. Той си представяше постройка в класически английски стил с колони и градини, каквито британците бяха оставили по цялото земно кълбо. Но „Амбасойра“ беше само на четири етажа и се намираше в жилищен квартал. „Най-хубавият“ хотел в Асмара беше безличен и мебелите във фоайето бяха стари и протрити.

Братовчедът на Хабте бъбреше с управителя, докато Мърсър се регистрираше и проверяваше дали сандъците изпратени от Съединените щати, са пристигнали. После младият мъж заведе Мърсър в малък бар в дъното на фоайето, сгушен до извитото стълбище, водещо към стаите. В нишата можеше да седнат не повече от десет-дванайсет души и Мърсър преброи само осем вида алкохол на бара. На едната маса разговаряха двама бизнесмени европейци, а на другата седеше самотен еритреец. Местният жител погледна изпитателно Мърсър, сякаш преценяваше какво решение да вземе, и после стана.

— Доктор Мърсър, аз съм Хабте Маконен. Добре дошли в Еритрея. Съжалявам, че не можах, да ви посрещна на летището, но вчера се случи нещо неприятно и не можех да рискувам да ме познаят.

— Братовчед ви спомена за това. — Мърсър забеляза, че младият мъж е изчезнал. — Бихте ли ми разказали какво се случи?

Мърсър реши, че може да има доверие на Хабте. Ако искаше смъртта му, еритреецът лесно можеше да го убие по пътя към града и да го остави на дивите кучета. Фактът, че разговаряха, придаваше правдоподобност на намеренията на Хабте. Освен това слабият африканец очевидно беше компетентен, което го издигаше над политическите машинации и опасностите, с които Мърсър се бе блъскал във Вашингтон и Рим.

Маконен изпуши няколко цигари, докато разказваше за престрелката на летището. Вече бе научил, че Клод Киснел, дистрибутор на лекарства от Париж, е напуснал Асмара и е взел първия полет сутринта. Когато Хабте приключи историята си, Мърсър му разказа за стрелеца в Рим и за отвличането на Хари Уайт.

— Мисля, че ако в Рим са искали да те убият, днес нямаше да си тук — заключи Хабте. — Не си видял кой е застрелял човека в Италия, но съм сигурен, че е бил член на същата група, която направи опит да те отвлече тук в Асмара. Те очевидно са противници на похитителите на приятеля ти.

— Съгласен съм с теб. — Мърсър потърка наболата си брада, която не бе имал възможност да избръсне. — Кои са те? И какво искат?

— Не са обикновени судански бунтовници. Бяха твърде добре облечени дори за Асмара. И за да действат по този начин в Рим, трябва да са имали контакти и помощ отвън. Вероятно им е било платено, за да се държат като наемници.

— Тогава кой им плаща?

— Това е нещо, което трябва да разберем сами.

— Нямаме време да си играем на детективи. — В гласа на Мърсър прозвуча решителност. — Ако искам да спася Хари, трябва да бъда в дивата пустош не по-късно от понеделник. Имаме само пет седмици, за да намерим жилата кимберлит.

— Не мога да добавя нищо повече към онова, което знаеш за геологията на района. Не съм чувал там да са намирани диаманти. Но познавам местността. По време на войната съм погребал много приятели в онези планини в пустинята. — В очите на Хабте премина тъмна сянка.

— Ще говорим за това след малко. — Мърсър смени темата. — Познаваш ли Селоме Нагаст?

— Познавам семейството и, но не и нея. Те са богати според еритрейските стандарти. Стара и уважавана фамилия от Асмара. Говорих с нея само по телефона, когато ме нае да ти бъда водач.

— Тя не е такава, за каквато се представя. Трябва да я наблюдаваш внимателно.

— Защо?

Мърсър му каза за връзката на Селоме с Израел и Прескът Хайд и как го е излъгала още в началото.

— Тя ще дойде ли с нас, когато тръгнем на север?

— Няма да я изпускам от поглед, докато всичко не свърши.

Мърсър и Хабте прекараха остатъка от деня в бара, обсъждайки предстоящата експедиция. Хабте бе осигурил за придвижването им сравнително нова тойота „Ланд Крузър“и бе наел двама местни жители за работници. Беше взел под наем и багер и камион, които чакаха в Накфа, най-близкия град до целта им. Другата тежка техника, която Мърсър бе наел, още пътуваше и щеше да пристигне в Еритрея едва след две седмици.

След като вечеря преварени спагети във воднист сос и парче месо с неопределен произход, Мърсър взе от склада част от багажа си, уговори се с Хабте да се видят сутринта и отиде в стаята си. От душа течеше тънка струйка хладна вода и се оказа, че Мърсър бе постъпил разумно, като си бе донесъл сапун. Излезе на малкия балкон и се загледа в тъмния град, когато сателитният телефон, който още беше в багажа му, тихо иззвъня. Мърсър се прокле. Неволно бе оставил телефона включен и батерията почти се бе изтощила. „По дяволите“ — изруга наум. Очакваше обаждане от Дик Хена, но не позна гласа от другия край на линията, макар че акцентът беше същият като на мъжа, убит в Рим.

— Хари Уайт страда ужасно заради случилото се с другаря ни в Италия — каза гласът. — За втори път се опитваш да осуетиш плановете ни. Ако предприемеш трети опит, Уайт ще бъде екзекутиран и трупът му ще изчезне безследно.

Мърсър се стъписа. Хари беше корав, но не се знаеше колко може да издържи. Чувството му, че се е провалил, се засили.

— Нямам нищо общо с това — побърза да възрази. Не видях кой го застреля, но не бях аз.

— Няма значение — заплашително каза гласът. — Приятелят ти плати за убийството. Ще ти се обаждаме на този телефон на всеки три дни в полунощ, за да проверя ваме как върви издирването на мината.

— Спестете си труда. Ще ми трябва най-малко седмица само за да започна и не искам да ми дишате във врата, негодници — не можа да сдържи гнева си Мърсър. Не желаеше да се замисля откъде знаят номера на сателитния му телефон. — Свържете се с мен в понеделник след две седмици в полунощ и после всеки понеделник. Може би дотогава ще съм научил нещо.

Мърсър знаеше, че думите му не прозвучаха убедително, но се надяваше поне да започне да преговаря.

— Звучи логично — съгласи се похитителят. — Не забравяй, че денонощно ще бъдеш под наблюдение.

Мърсър знаеше, че няма начин да го следят, щом отиде в планините.

— Разбирам. Не искам нищо лошо да се случи с Хари. Гарантирам, че ще изпълня своята част от уговорката.

— След две седмици, доктор Мърсър — каза гласът, а сетне линията прекъсна.

Три стаи по-нататък по коридора Йосиф изключи сателитния си телефон и се обърна към другия „бизнесмен европеец“, който беше с него в бара и записваше разговора между Мърсър и Хабте Маконен. Другият израелец беше по-млад от Йосиф с трийсет години и почистваме два автоматични пистолета „Дезърт Игъл“. Тежките оръжия бяха вероятно най-мощните пистолети в света. Другите им оръжия и екипировката бяха при останалите членове на екипа в друг хотел.

— Още мисля за убиеца на Ибрихам — с омраза каза Йосиф. Уайт не бе наранен, но той изпитваше удоволствие да лъже Мърсър и да чува болката в гласа му.

— Ще го намерим — отговори другият мъж, изпълнен с увереността, характерна за младостта.

— Това не е моя грижа. Стрелецът не е действал сам и знаем кой стои зад убийството. Не знаем и каква е връзката им с Мърсър и с нашите планове. — Йосиф седна леглото и се вторачи в празното пространство. — Недопустимо е някой да знае за нас. Охраната ни е непробиваема. Но Ибрихам е мъртъв и ни е отправена заплаха, която още не можем да идентифицираме.

— Възможно ли е да ни е предал някой от нашите хора?

Йосиф разбра, че младият мъж любопитства, и побърза да поклати глава.

— Не. Шин Бет и Мосад още не знаят за операцията ни. Информаторите докладваха за срещата на Селоме Нагаст с шефа и в Израел. Тя не е предприела никакъв ход, което ме навежда на мисълта, че знае кои сме.

Другарят му не каза нищо.

— Утре Селоме Нагаст ще бъде тук, далеч от шефовете си. Не може да представлява сериозна заплаха за нас, след като е сама.

— Тя ще бъде с Мърсър.

— Докато Хари Уайт е при нас, и той не представлява заплаха. — Йосиф взе единия „Дезърт Игъл“ от партньора си и го сложи под възглавницата си за през нощта.

Мърсър се събуди след полунощ. В стаята беше хладно и тъмно, но тялото му бе обляно в пот. Одеялата и чаршафите бяха усукани около него, сякаш се бе мятал по време на кошмарен сън. Но за пръв път от отвличането на Хари той не сънува нищо. И несъответствието, което измъчваше дълбините на подсъзнанието му от няколко дни, се появи. Прозрението разтърси съзнанието му толкова силно, че Мърсър скочи от леглото, дишайки учестено.

Откакто Прескът Хайд се бе обърнал към него, той чувстваше, че в Еритрея има диаманти. Хайд бе говорил за това и снимките от „Медуза“ показваха жилата кимберлит, оформила се по естествен начин преди милиони години в северната пустош. Селоме също бе говорила какво би означавало това за народа и. Но похитителите не бяха споменали нищо. Те казаха, че Мърсър трябва да търси мина, нещо, създадено от човешки ръце, а не в огнените недра на земята. Терористите говореха така сякаш знаеха, че рудната жила някога е била открита и разработена. Те не търсеха неизвестна жила ким-берлит, а отдавна забравена мина. Знаеха, че диамантите са там.

Играта отново се бе променила. Мърсър все още беше в неизгодно положение, но прозрението, че търси стара мина, му вдъхна нещо, което бе изгубил в мига, когато видя лицето на Хари на видеозаписа. Надежда. Той прогони съмненията и упреците към себе си и се приготви да посрещне онова, което му бе отредила съдбата.

ХАРТУМ, СУДАН

На арабски думата судан означава черен, но онези, които контролираха страната, не бяха чернокожи африканци, а хора с арабски произход. Милиони бяха избити от войни, болести и глад, за да се държат в подчинение африканските граждани в южната част на Судан от правителството на север. Най-голямата нация в Африка приличаше на изпълнен с омраза канал, който поглъщаше хиляди жертви всеки ден.

Ето защо Судан беше идеалната арена, където Джанкарло Джанели можеше да увеличи богатството си, използвайки нещастието на другите.

Хората с пари като него принадлежаха на интернационална елитна класа, която пътуваше с частни самолети, отсядаше в луксозни хотели и рядко се съобразяваше с традициите и обичаите на чуждите страни. Няколко минути след като се приземи в Хартум, Джанели бе откаран в къщата си на хълмовете над града, анклав, запазен за неколцината богати граждани на Судан и управниците от военното правителство. Макар да не обичаше този град той имаше достатъчно голям бизнес в Хартум, за да поддържа там къща с двайсет стаи и осемнайсет души персонал.

Икономът му във Венеция бе предупредил африканския си колега да се приготви за посещението. Лимузината мина през портата и потегли по дългата алея. Персоналът беше строен. Фаровете осветиха лицата им, когато колата спря пред къщата. Икономът се наведе и отвори вратата от страната на Джанели.

— Grazie[20], Али — каза Джанкарло. — Как си?

— Много добре, сър — отговори възрастният суданец на италиански. — Не ми казаха колко време ще останете, сър. Да се приготвим ли за дълъг престой?

— Не, Али, няма да остана дълго. — Джанели огледа персонала и когато не позна две от момичетата, облечени като прислужници, попита Али за тях.

— Преди около месец ги купих от пазар за роби. Бяха скъпи, но са добре обучени — гордо отговори Али.

Судан беше една от малкото страни, където търговията на роби още съществуваше. Тази практика беше незаконна, но толерирана от правителството. Робите, обикновено млади момичета, бяха залавяни по време на атаки на юг или от армията, или от ловци на роби и завеждани в Хартум за удоволствие на градския елит или продавани в арабските страни отвъд Червено море. Винаги готов за делови възможности, Джанели смяташе да се включи в търговията, но големите пазари вече бяха разработени и той реши, че няма да си заслужава времето и усилията да отвори нов канал за прекарване на момичета от Судан към Близкия изток.

Отмести поглед от девойките и отново се обърна към Али.

— Той дойде ли?

— Гостът ви пристигна преди час. — Икономът не можа да прикрие презрението в гласа си, — В кабинета ви е. При него има пазач, за да сме сигурни, че няма да мърда.

Джанкарло се усмихна на предвидливостта на иконома си. И той не би оставил Махди сам дори за секунда. Джанели влезе в къщата, наслаждавайки се на приятната хладина, осигурена от климатиците. Отвън къщата беше измазана с хоросан, но отвътре бе облицована в мрамор. Бе построена в средиземноморски стил с голямо открито фоайе. Джанели не бе посмял да донесе в Хар-тум някои от европейските произведения на изкуството, затова украсата беше от местни творби, които колекционер професионалист бе купил за него от целия континент. Маски, щитове и плетени украшения за стени се смесваха със старинни накити от всички краища на Африка.

Кабинетът се намираше в дъното на едното крило на голямата къща. Джанели влезе, без да обръща внимание на лавиците с книги и дългите слонски бивни от двете страни на каменното огнище. Патината им блестеше на оскъдното осветление в помещението. Джанкарло погледна младия суданец, който се бе излегнал на едно от кожените канапета и лениво бе вдигнал крака на стъклената масичка за кафе. Пазачът застана мирно.

— Остави ни сами — заповяда Джанели и после се вторачи в госта.

— Чувствай се като у дома си — подигравателно каза той, говорейки свободно на арабски.

Махди беше облечен в европейски дрехи — черни джинси, широка тениска и кожено яке. На главата си имаше кърпа в ярки цветове като на палестински борец за свобода, макар да беше християнин и член на суданско бунтовническо движение.

— Обидил ли съм те по някакъв начин, ефенди?

— Да. — Джанели седна на стола си и извади видеокасета от външния джоб на сакото си. — Онзи глупак, когото изпрати в Рим, едва не направи така, че да убият Филип Мърсър. Беше му заповядано да ми докладва, ако някой се приближи до Мърсър, а не да открива огън с автоматично оръжие на международно летище. Моли се на Бога карабинерите да не научат, че съм замесен в това.

— Защо е започнал да стреля?

— Откъде да знам? — Гласът на Джанели пресипна от гняв. — Убил е четирима души.

— Трябва да е имал основателна причина. Абдула ми е братовчед. Имам му пълно доверие. Беше с мен, когато проследихме и убихме онзи европейски учен преди няколко месеца. Не забравяй, че той изследваше района около мястото, където мислиш, че може да е мината ти. След инцидента ти разпита Абдула, нали?

— Не бих го нарекъл точно разпит — засмя се Джанкарло, пъхна касетата във видеото и включи телевизора.

Видя как изражението на Махди се промени, когато позна братовчед си, завързан за вилките на мотокарите. Суданецът не можеше да откъсне очи от ужасяващата сцена.

Джанели изключи видеото, когато записът свърши.

— Това е цената за неподчинението — тихо каза той. — Братовчед ти направи грешка, от която можеш да се поучиш, Махди, и мисля, че сега разбираш колко съм сериозен.

Джанели стана, приближи се до барчето до камината и напълни две кристални чаши с отлежало вино. Нямаше представа как ще реагира Махди, затова едната му ръка не изпускаше малкия автоматичен пистолет „Бере-та“, който държеше в джоба на сакото си. Махди взе предложената му чаша и изпи на един дъх съдържанието й. Джанели седна срещу убиеца, разклащайки питието в дългите си пръсти.

— Сътрудничеството ни беше много доходно. Не беше необходимо този злощастен инцидент — той посочи телевизора със свободната си ръка — да попречи на всичко това. Дал съм за каузата ви милиарди лири през годините и в замяна искам съвсем малко. Желанието ми е приятелството ни да продължи, когато най-после успеете да разцепите Судан на две държави. Подкрепям борбата ви от години. Ето защо смятам, че ми се полага една малка услуга за усилията, знак на добра воля, който да докаже, че парите ми не са прахосани за изгубена кауза, оглавена от група тъпаци.

Махди не беше дипломат, нито политик и именно заради това Джанели го бе избрал за свръзка с бунтовническото движение. Махди беше боец, закален на бойното поле на сраженията, а не на словото. Този факт го правеше лесен за манипулиране. Джанкарло подозираше, че шефовете на Махди знаят това, но го оставят да продължава така, стига потокът пари да не секва. Дори да имаха нещо против Джанкарло Джанели и да смятаха, че той използва някои от хората им като наемна армия за лични цели, те никога не споменаха това.

Махди бавно се изправи. Джанкарло стегна мускули и уви пръст около спусъка на беретата, но младият бунтовник отиде отново да напълни чашата си.

— Преди да ми кажеш какво искаш от мен, трябва да призная, че екипът, изпратен да посрещне Мърсър в Асмара, го е изпуснал в суматохата в терминала.

Джанели прикри задоволството си, че умее да чете мислите му. Махди беше социопат и приемаше смъртта на братовчед си като поредната жертва в дългогодишната им борба. Явно не изпитваше особено силен гняв към убиеца.

— Мърсър пропусна вчерашния полет от Рим — каза Джанели. — Пристигна едва днес сутринта. Ще го открием в Асмара. Градът е малък и няма много места, където може да се скрие. Искам веднага да изпратиш екип от най-добрите ти хора. Ще вземем сателитните снимки и ще го погребем в необозначен гроб. Той се набърка достатъчно много в делата ми и аз няма да търпя това.

— Аз ще бъда водач на екипа.

— Не. Ще отидем до границата с Еритрея, там, където смятам, че е мината ми. Ще можем да използваме снимките веднага щом хората ти ги вземат.

— Не е ли рисковано? — Тонът на Махди беше почтителен.

— Да, но нямаме време. — Джанели забеляза озадаче-ността, изписана на лицето на убиеца. — Трябва да знаеш нещо за един от хората, които братовчед ти уби в Рим. От информаторите си сред карабинерите научих, че единият е имал фалшив паспорт. Близостта му до Филип Мърсър едва ли е била случайно съвпадение. Следи го и някой друг, който иска диамантите ми.

— Кой?

— Няма значение. Ще вземем снимките и онзи, който и да е бил, ще се откаже от преследването. Колко души ще можеш да събереш на еритрейската граница за една-две седмици?

— Ще зависи от Революционния съвет, но предполагам, че ще бъдат най-малко петдесет.

— Би трябвало да са достатъчно. Нужно е да намерим стотина мъже за работници. Имам специалисти по минно дело от Южна Африка, които са готови да тръгнат, но ми е необходима работна сила.

— Колко време мислиш, че ще можем да задържим мината, след като я намерим?

— Останала е скрита в продължение на седемдесет години. Това означава, че се намира на изключително уединено място. Земите в най-северните части на Еритрея са безлюдни, щом се отклониш от маршрутите на бежанците. Твоите хора ще се погрижат за номадите или пастирите, които може да се натъкнат случайно на лагера ни. Смятам, че два месеца никой няма да ни открие. И точно толкова време ми трябва.

Предишната вечер Джанели бе научил от агент в Лондон, че Диамантеният синдикат вече е чул слухове за неизвестна досега мина в Африка. Мълвата бе разпространена от самия Джанели с цел да заблуди мощната групировка. Агентът му каза, че синдикатът е нервен заради евентуалното съществуване на източник на диаманти, който е извън техния контрол. Джанели знаеше, че ще му платят милиарди, ако докаже, че притежава мината, но ги увери, че няма да я разработва. Той пресметна, че пет хиляди карата ще бъдат убедително доказателство, за да ги принуди да му платят.

— Можеш да разчиташ на мен, ефенди — заяви Махди. Джанкарло погледна нарочно екрана на телевизора.

— Знам.

АСМАРА, ЕРИТРЕЯ

Селоме Нагаст пристигна в хотела, докато Мърсър и Хабте закусваха. Черната й кожа и гъстите коси показваха, че е туземка. Дрехите и обаче бяха купени от Пето авеню и тя ги носеше с небрежността на манекенка. Селоме излъчваше загадъчна увереност, която според Мърсър беше интересна и повече от опасна. Той мислеше, че пътуването й до Израел е угасило онази крехка искра, която бе почувствал по време на полета от Вашингтон, но като я погледна, разбра, че не е така. Неизвестно дали се дължеше на предупреждението на Мърсър или на отрицателно отношение към жените, но Хабте я поздрави хладно. Дори да бе забелязала пренебрежението, Селоме не се издаде с нищо. Тя целуна Мърсър по бузата и седна.

— Виждам, че си послушал съвета ми за кафето тук. — Селоме кимна към изпитите до половината чаши с капучино на масата.

— Опитах кафето им, но не се пиеше — ухили се Мърсър.

Селоме му се усмихна така, сякаш искаше да каже: „Предупредих те.“

— Храната е безопасна, макар да не е приготвена с въображение. Като в повечето хотели в града тук сервират само италианска храна, обичай от времето на окупацията. Ако ни остане време, ще те заведа в европейски ресторант. А дотогава може да опиташ яхнията, която се нарича зигини. Чушлетата в нея са дребни, но съдържат огъня на цял вулкан.

— Благодаря за предложението, но това ще трябва да почака, докато се върнем — сериозно каза Мърсър. — В момента братовчедът на Хабте изкарва тойотата ни. Искам да я натоваря, да купя продукти от Асмара и следобед да тръгнем. Довечера ще пренощуваме в Керен и на зазоряване ще продължим към Накфа и дивата пустош.

— Защо бързаш толкова?

— Защото тук не сме в безопасност. — Мърсър се запита колко да й каже за случилото се след раздялата им в Рим, но реши, че дискретността все още е най-добрият му съюзник. Похитителят на Хари бе казал, че Селоме Нагст е единственият човек, на когото Мърсър може да има доверие, но дали това бе истина? Мърсър искаше да и вярва, но докато не научеше повече, смяташе да я държи настрана. Жалко. Първата жена, която от дълго време го бе привлякла, се бе оказала потайна лъжкиня, която преследваше собствени цели.

Той запази в тайна оптимизма си, че рудната жила вече е била открита, и премълча за случилото се в Рим, но й разказа за инцидента на летището в Асмара, когато Хабте очакваше пристигането му.

— Провървя ми, че изпуснах следобедния полет — излъга Мърсър, — и се наложи да пътувам сутринта. Инак суданците щяха да ме хванат.

Той внимателно наблюдаваше реакцията й. Изненадата и загрижеността й бяха искрени.

— И оттогава не ти се е случило нищо? Господи, не мога да повярвам. Въпрос на време е суданската война да унищожи всички ни.

— Не ме разбра, Селоме. Те чакаха мен. Това означава, че и някой друг знае за мисията ни. — Мърсър видя, че очите й се разшириха от изумление. — В града сме уязвими. Затова искам да съм колкото е възможно по-далеч от Асмара. Всички ние. Включително ти.

— И без това искам да дойда с теб — призна тя. — Но разказът ти ме убеди още повече. От полицията и военните ни има още много да се желае. След войната мнози на поискаха да останат въоръжени. Наситихме се на сражения. Властите са безпомощни срещу партизаните.

— Тя има право — обади се Хабте. — Най-добрият ни шанс е бързо да стигнем до низините на север.

— Тогава въпросът е решен. — Мърсър изпи остатъка от капучиното си. — Хабте, когато братовчед ти се върне с тойотата, натовари техниката и сложи всичко необходимо. Селоме, колко време ще ти трябва да се приготвиш?

— До час мога да се върна тук с багажа си. Апартаментът ми е наблизо.

— Не е необходимо да те предупреждавам да не взимаш много багаж — внимателно й напомни Мърсър. — Пътуването няма да е луксозно.

След по-малко от час Селоме и Мърсър отново се срещнаха в хотела и отидоха на площада, където беше пазарът, за да купят вода и прясна храна. Гебре, братовчедът на Хабте, щеше да дойде в хотела с тойотата, когато приключеше с товаренето.

Мърсър накара Селоме да го заведе първо в пощата, където дванайсет минути се опитва да се свърже с Дик Хена, за да му каже какво се е случило в Рим и на летището в Асмара. Но прословутите проблеми с комуникациите в Еритрея направиха невъзможно международното обаждане. Той не искаше да използва сателитните телефони, защото предишната вечер бе установил, че и двата са били включени и времето, оставащо на батериите, бе ограничено. Резервните батерии не бяха заредени. Освен това си спомни, че зареждащото устройство беше останало на плота в кухнята му, до противомаларичните хапчета, които Тери Найт му бе дал.

Павираните улици в Асмара сякаш нямаха определена посока, а следваха релефа, тъй като някога са били пътеки, когато градът е представлявал четири села. Името на града идваше от думата обединение и датираше от времето, когато малките селища бяха слети в едно, за да пазят населението от хиените по хълмовете. Отвъд оградената с палми Либърти Стрийт, главният булевард в Асмара, се простираше джунгла от криволичещи алеи. Някои имаха настилка, но повечето бяха тесни, пясъчни пътеки с двуетажни сгради от двете страни. Улиците бяха иживени. Събота беше традиционен пазарен ден в Асмара, но наближаването на Великден означаваше че всеки има бърза работа и в неделя.

Главният пазар в града се намираше в дълъг, отворен от двете страни склад с покрив от вълнообразна стомана. Ароматът на подправките се долавяше отдалеч. На улиците наоколо бяха паркирани стари американски и руски камиони, чиито собственици предлагаха стоките си. Пътищата бяха осеяни с изпражненията на безброй магарета. От задната част на пазара се разнасяше силна миризма на добитък. Мученето на кравите усилваше шума в оживения търговския район. Макар че Еритрея беше бедна, от нея бликаше жизненост, която изненада Мърсър.

Селоме бе облякла по-обикновени дрехи. Върху пъстрата й рокля бе преметнат памучен шал. За разлика от Другите жени на пазара, които бяха обути в сандали, тя носеше ботуши в западен стил, а под роклята бе обула джинси. Косите й бяха прибрани назад и подчертаваха голямото й чело и черните, влажни очи. Селоме се сливаше с тълпата, докато бялата кожа на Мърсър го отличаваше от останалите. Докато вървяха към пазара, той не видя Друг бял човек, но познаваше Африка достатъчно добре, за да се чувства удобно въпреки расовите различия. — Често ли идваш тук? — попита Мърсър, когато Се-ломе приключи пазарлъка за торба с пет килограма домати.

— В Еритрея ли?

— Да.

— За съжаление не много често. — Тя го хвана подръка, докато пазаруваха. — По време на войната бях в Европа. Когато се върнах, почувствах враждебност от стра-на на хората, които бяха изложили живота си на опас ност за нашата независимост. Вероятно си я забелязал от страна на приятеля си Хабте.

Селоме посочи мъж, водещ камила. Той имаше само една ръка и част от лицето му бе обезобразена.

— Тези хора са страдали жестоко, докато аз бях в чуж-бина, и разбират, че не съм участвала в борбата. Малци-на знаят, че ние в Европа вършехме важна работа, раз-казвайки за тежкото ни положение на останалия свят.

Мърсър огледа улицата и остана поразен от броя на инвалидите.

— Повече от половината от хората, които виждаш, са борци за свобода. Има и мъже, и жени. Тук съществува култ към боеца и каквото и да съм направила за тях, никога няма да бъда част от този народ.

— Затова ли намирането на диамантите е толкова важно за теб? Опитваш се да се реваншираш?

— Да — без да се колебае, отговори Селоме, спря и се обърна към него. Лицата им бяха само на няколко сантиметра. — Твоята страна е независима толкова отдавна, че сте забравили жертвите. Приемате свободата си за нещо нормално, а ние едва сега откриваме нашата. Имам чувството, че не съм направила достатъчно, Мърсър, затова толкова силно желая да им дам нещо. Искам отново да ме приемат. Разбираш ли?

Както в първата вечер, когато се запознаха, Мърсър беше като омагьосан от движенията на устните й, от чувствеността им. Селоме беше съвършена и той се прокле, че не е обърнал повече внимание на физическия й чар, а само на интелектуалните й способности. Призна пред себе си, че това е проява на презрително отношение към жените, но не можеше да го превъзмогне. Тя го привличаше силно, а и бе готова да рискува заради онова, в което вярваше. Това качество беше рядко срещано.

— Мисля, че разбирам — отговори той. — Надявам се, че няма да те разочаровам.

— Още не си — каза Селоме и стисна ръката му.

Зад пазара за плодове и зеленчуци имаше порутени бараки с метални стени, подпряни една на друга, за да паднат. Там се продаваха употребявани вещи, дрехи и всевъзможни други неща — от старинни мебели, останаот италианската окупация, до месингови тръби, направени от артилерийски снаряди. Подобно на повечето страни от Третия свят, всичко в Еритрея се използваше по няколко пъти, докато станеше негодно за употреба. Мърсър и Селоме бързо се изгубиха в лабиринта. Селоме бъбреше със собствениците на бараките и отговаряше на въпросите за Мърсър. Следваха ги група деца, които започнаха да крещят думи на английски, когато Селоме им каза, че Мърсър е американец.

— Те не трябва да знаят какво е война — с обич каза тя, докато ги наблюдаваше. — Ние се борихме, за да не се налага те да го правят, и сега трябва отново да се борим, за да ги изхраним. Една шеста от населението ни са бежанци в Судан, защото не можем да си позволим да ги приберем в родината им.

Завладян от заразителното любопитство на еритрейските деца около него, Мърсър се наведе и стисна ръката на момиченце на не повече от четири години, което го гледаше с широко отворени очи и смучеше палеца си.

В същия миг се чу изсвирване на куршум и тупване на тяло, което падна в купчина метални съдове. Мърсър се обърна, както бе приклекнал. Ако беше прав изстрелът щеше да отнесе главата му. Той се претърколи на земята, ритна Селоме през краката и я дръпна към себе си. Едно от децата се разпищя. Над главата на Мърсър прелетя втори куршум, който проби голям казан.

На пазара настъпи суматоха. Мъже и жени хукнаха да търсят укритие, като влачеха деца и задръстваха пътеките между бараките в опита си да избягат. Мърсър се отърси от шока, сграбчи Селоме и я блъсна под масата, която изскърца под тежестта на машинните части, наре-дени върху нея. Той изчисли ъгъла, откъдето се стреляше, и после събори масата, която с трясък се стовари земята, образувайки бариера между тях и невидим стрелец, точно когато бе обсипана от пет-шест куршума Няколко се взривиха в дървото, разпръсквайки дъжд от трески, а останалите рикошираха в металните части. Мърсър ритна настрана разнебитената сергия и дръпна Селоме със себе си.

Съседната пътека беше пълна с паникьосани хора. Една жена падна и тълпата едва не я прегази, но Мърсър я изправи на крака и продължи да си проправя път. Макар да не чуваше изстрелите, тъй като оръжието имаше заглу-шител, той усещаше свистенето им около себе си, докато бягаше приведен в пространствата между бараките.

Следващата пътека беше почти безлюдна и бе рисковано да се опитат да се измъкнат по нея. Мърсър трябваше да измисли нещо, с което да отвлече вниманието на стрелеца. Той каза на Селоме да остане на мястото си, втурна се по тясната алея и влезе в пълна със стоки барака с нисък таван, където беше тъмно както във всички останали. Продавачът бе изчезнал, но бе забравил мангала да гори до преобърнатия стол. На скарата бе сложено джезве с кафе. В магазина се продаваха всякакви видове осветителни тела. Повечето бяха електрически и повредени. Имаше и газени лампи, а на лавиците бяха наредени метални тенекии. Мърсър се надяваше, че са пълни с газ. Той проби две от тях с отвертка, която намери на тезгяха.

— Мърсър! — изпищя Селоме.

Той се обърна. Зад ъгъла завиваше мъж с пистолет в ръка. Преди убиецът да се покаже, Мърсър хвърли по него една от тенекиите. Съдът се блъсна в гърдите на човека. Разплискаха се струи лесно запалима газ. Мърсър пъхна крак под тлеещия мангал и го ритна. Във въздуха се посипаха искри и пепел. Мърсър се хвърли на земята и се претърколи до най-отдалечения ъгъл на помещението, точно когато горящата скара удари стрелеца.

Залетият с газ суданец избухна в пламъци. Докато изгаряше жив, писъците му бяха най-кошмарните звуци които Мърсър можеше да си представи. Въздухът се изпълни с миризмата на изпечена плът.

Той вдигна другата тенекия.

— Селоме, хайде.

Тя изскочи от скривалището си и отиде при него. Мърсър изля газта в огъня. Пламъкът подпали газената лампа. Един куршум прелетя близо до главата му. Видя двама мъже, които тичаха по пътеката към тях, и изкрещя на Селоме да се наведе. Зад него се разпръсна горяща газ. Той хвърли тенекията към нападателите. Съдът полетя към тях като комета, оставяйки огнена диря.

Двамата със Селоме бягаха в противоположната посока, когато контейнерът падна на земята пред убийците и се отвори миг преди пламъкът да стигне до него. Тясната уличка се запали и блокира пътя на суданците.

Опитвайки се да си поемат въздух, Мърсър и Селоме стигнаха до края на алеята и хукнаха по улиците край кошарите за добитъка. Черните пътища бяха осеяни със сено, паднало от купчините до високите тухлени стени на заграждението. Хората стояха неподвижно и гледаха пламъците, които вече се издигаха над пазара.

Страничните улици бяха задръстени от камиони и автобуси, които препречваха пътя на Мърсър и Селоме. Те знаеха, че огънят ще забави двамата суданци само няколко минути, и имаха един-единствен път за бягство, затова се втурнаха към пазара за добитък. Бяха изминали едва една четвърт от разстоянието по кръглия площад, когато Селоме спря и се преви на две, опитвайки се Да си поеме въздух. Хората и добитъкът се бяха дръпнали настрана, объркани от суматохата.

— Мърсър — задъхано каза тя и посочи през рамото си — Това е единственият изход.

— По дяволите — изруга той, осъзнавайки, че са хванати в капан.

Ако се върнеха, щяха да попаднат право на убийците.

Кравите не приличаха на тези, които Мърсър бе виж-дал в Съединените щати. Тези бяха по-устойчива порода по-добре приспособена към горещия климат. Поради ос-къдната паша в Еритрея, не бяха добре охранени, но те-жаха над един тон и имаха гърбици, увиснали гуши, извити рога, които можеха да разкъсат човек с едно раз-махване на главата. Вляво от Мърсър една крава наско ро бе родила теле. Малкото още беше мокро и едва се крепеше на разтреперените са крака, докато се опитваше да се провре под вимето, за да бозае. Майката беше по загрижена да пази рожбата си, отколкото да я храни, Кравата бе разровила пространството наоколо и яростно заплашваше всеки, който се доближеше до нея.

Мърсър грабна тоягата на селянина, стоящ наблизо, и хукна към новородилата майка. Кравата наблюдаваше движенията му с отчаяни, разгневени очи, изправена между бебето си и появилата се заплаха. Мърсър я принуди да застане така, че телето да е зад нея.

Кравата атакува, насочвайки се към кръста на Мърсър, който се хвърли на земята, претърколи се и стана, Кравата се извърна, за да го последва. Телето се озова пред него незащитено за миг. Мърсър го удари по задницата с тоягата.

Телето измуча по-скоро от страх, отколкото от болка, и побегна към изхода. Мърсър усети, че майката се хвърля към него изотзад, и скочи встрани, разминавайки се на косъм с фатално наръгване на рогата й. Падна сред малко стадо овце. Кравата не му обърна внимание и продължи да бяга след детето си, но телето бе изпаднало в паника и не можеше да се успокои. Тревогата бързо се разпространи сред другите уплашени животни, които изведнъж хукнаха панически. Селяните бяха безпомощни да ги спрат и разумно решиха да стоят настрана от обезумелите говеда.

Двамата суданци току-що бяха минали през входа когато добитъкът връхлетя върху тях. Реакцията им беше мълниеносна и първите паднаха от унищожителния огън на оръжията им. Но стадото не обърна внимание на за-гиналите си братя. Когато огромен бик бе повален от два изстрела от пистолетите със заглушител, други два запълниха празното пространство в плътната стена от бягащи животни.

Портите на пазара бяха широки три метра и ужасени-те говеда с общо тегло триста и петдесет тона минаха през тях, вдигайки с копитата си облаци от прах. Двамата стрелци нямаха шанс. Писъците им бяха заглушени от грохота на копитата. Дори оръжията им бяха така смачкани от стадото, че никога повече нямаше да стрелят. От мъжете останаха две тъмночервени петна в прахоляка, които отбелязаха гробовете им.

Мърсър избърса мръсотията от ръцете и дрехите си в една овца и се приближи до Селоме. — Трябва да се махнем оттук. След като селяните приберат добитъка си, ще искат да ми отмъстят.

Селоме развърза шала си и го уви около главата му, за да не го познаят разгневените мъже, сновящи из пазара за животни. Двамата си проправиха път до изхода и след няколко минути излязоха на улицата.

По пътя към хотела ги настигна бяла тойота. Шофьорът натисна клаксона.

— В хотела има проблем. Тръгваме веднага — извика Хабте през смъкнатото стъкло.

Братовчед му седеше на задната седалка и отвори вратата още преди джипът да спре.

Селоме реагира по-бързо от Мърсър и скочи в тойота-та преди него. Мърсър затвори вратата, а Хабте настъпи педала за газта и отново натисна клаксона, за да разпръсне група хора, които се опитваха да успокоят едър петнист бик. Едно магаре едва не се блъсна в бронята и принуди Хабте да завърти волана, за да го заобиколи. Въпреки опасностите около тях братовчед му се засмя доволно.

— Хабте блъсна магаре. — Не съм — ядосано възрази Хабте и погледна гневно младия мъж. В Еритрея беше обида да кажеш, че шофьорът е блъснал магаре. Хабте нямаше да позволи на бра-товчед си да се измъкне безнаказано от тази нелепа шега Мърсър се премести на предната седалка и си сложи предпазния колан, докато тойотата набираше скорост по неравните пътища. Сърцето му започна да нормализира ритъма си.

— Какво се случи?

— Престрелка в хотела. Камериерката заварила двама суданци в стаята ти. Изпищяла и двамата западняци които били в бара, отишли да видят какво става. Чух изстрели и тялото на един от европейците падна от бал кона на втория етаж. Не изчаках да видя дали и другия го е последвал. Наложи се да зарежа много от дрехите екипировката ти.

Мърсър извади сгънатите снимки от „Медуза“ от тай-ния джоб, пришит на гърба на сиво-кафявия му елек.

— Няма значение. Не са намерили онова, което са търсили.

— Носил си ги в себе си през цялото време? — учуди се Селоме.

— Не измислих по-безопасно място — усмихна се Мърсър, успокоявайки се след прилива на адреналин.

— Това е много рисковано — упрекна го тя.

— По-големият риск са европейците.

— Какво искаш да кажеш?

— Хабте каза, че е чул изстрелите. Ако хората, влезли в стаята ми, са свързани със суданците, които преди малко се опитаха да ме убият, пистолетите им щяха да бъдат със заглушители. Но Хабте е чул изстрелите. Това озна чава, че не суданците, а европейците са отвърнали на огъня.

— Кои са тези европейци?

— Не знам. — Мърсър скри подозренията си. — А ти? Селоме го погледна и отговори отрицателно, макар че той видя сянка на лъжа в очите й.

Никой не ги следеше, движението не беше оживено Срещнаха само няколко трудноподвижни камиона. Край пътя се виждаха следи от войната. Ръждясалите корпуси на военни превозни средства бавно се разпадаха. Шосето бе осеяно с повредени от мини или ракети съветски камиони и танкове, досущ разлагащи се трупове на механични динозаври.

Мърсър бе чел, че планините са най-плодородните области в Еритрея, но почвата беше скалиста и почти безводна, оголена от силните ветрове и оставена да се пече на лъчите на безмилостното слънце. Оскъдната растителност се състоеше предимно от ниски храсти, чай и кактуси. Той забеляза, че един селянин оре с рало — метод, използван още по времето на фараоните в Египет. Ралото правеше дълбоки бразди и преобръщаше почвата, която беше суха и спечена. Заниманието изглеждаше безсмислено, но селянинът търпеливо продължаваше да оре.

Минаха покрай малки села с грубовати къщи от тухли и покриви от слама или ламарина. Много от постройките бяха кръгли и с конусовидни покриви. Малкото хора по улиците бяха слаби и измъчени, облечени в дълги, семпли роби.

След два часа пристигнаха в Керен. Градът беше по-малък от Асмара, но притежаваше същото очарование с едноетажните си къщи и улици с палми от двете страни. По-голямата част от жителите бяха мюсюлмани, затова жените носеха дълги черни дрехи, които поглъщаха топлината. Хабте спря зад хотел „Керен“, несиметрична постройка с покрита веранда, обрасла в бугенвилия.

— Трябва да вземем храна и бензин оттук, преди да продължим на север — каза Мърсър и слезе от тойотата.

— Добре. — Хабте кимна. — Гиби и аз ще купим всичко необходимо от пазара. Тук имам много приятели. Едва ли ще се забавим.

— Не се обиждай — обърна се Селоме към Мърсър, — но мисля, че е по-добре да се скриеш. В Керен не идват често бели хора и ще бъде най-добре да не те виждат.

Багажникът на покрива на тойотата бе натоварен с кашони и туби, когато Селоме поведе Мърсър към колата. Двамата бяха чакали в съседна уличка. Гиби вече седеше на задната седалка, но Хабте не беше в тойотата Мърсър скочи в джипа и помоли Гиби да купи някои неща от бара на хотела. Когато младежът се върна, Хаб те вече бе зад волана.

— Разговарях с няколко души. Ако през следващите дни оттук минат суданци от Асмара, ще им бъде трудно да продължат — каза Хабте, усмихна се самодоволно и включи двигателя.

Мърсър извади карта от жабката.

— Те ще се погрижат за едната част от преследвачите ни, но е време ние да се отървем от другата. Според картата в Накфа има летище и се обзалагам, че европейците ще се опитат да ни изпреварят и да ни посрещнат там, Защо не завием на запад? — Мърсър обърна картата така, че Хабте да може да я вижда. — Този път заобикаля Накфа и при Итаро отново излиза на главното шосе.

— Дъждовният сезон още не е започнал, затова би трябвало да е проходим — съгласи се Хабте. — А багерът, който чака в Накфа?

— На първо време няма да ни трябва. Щом стигнем до дивата пустош, никой няма да може да ни намери. Ако през следващите две седмици успея да открия рудната жила, Селоме ще използва връзките си в правителството, за да ни осигури свястна охрана и след това ще докараме багера.

Военният опит на Хабте го правеше вечно подозрителен и го караше да се опасява от врага, който още представлява заплаха.

— Би било по-разумно първо да елиминираме европейците.

— Да, но това е невъзможно. Нямаме оръжия. Ще трябва да се доверим на пустинята да ни скрие за няколко седмици.

Хабте се съгласи, макар да не беше убеден в правилността на решението, и когато на петнайсет километра от Керен пътят се разклони, зави на запад.

НАКФА, ЕРИТРЕЯ

Те чакаха три дни в Накфа, на стотина километра южно от границата със Судан, и накрая разбраха, че Мърсър им се е изплъзнал. Когато автобусите с бежанци спираха на път за следващия граничен пункт със Судан, оживлението в града замираше. Нямаше какво друго да се прави, освен да пиеш безброй чаши кафе и да гледаш как работниците ремонтират пътищата. За екипа на Йосиф скуката беше най-трудният проблем, докато чакаха появата на Мърсър и Селоме.

Освен това Йосиф мислеше за случилото се в Асмара. Той помнеше писъка на камериерката, докато заедно с един от хората си седеше във фоайето и четеше стар брой на „Профайл“, единственият вестник, излизащ на английски в Асмара. Двамата хвърлиха вестниците и хукнаха нагоре по стълбите. Йосиф забеляза висок африканец пред стаята на Мърсър. Мъжът държеше автоматично оръжие със заглушител, а партньорът му претърсваше един от куфарите на американеца. Инстинктът и опитът надделяха и Йосиф отскочи встрани, секунда преди суданецът да стреля. Младият израелец получи два куршума в гърдите и безжизненото му тяло излетя през балкона на втория етаж. Йосиф извади от кобура големия „Дезър Игъл“, претърколи се през прага на стаята на Мърсър и стреля три пъти. Двамата суданци паднаха. От огромните рани в телата им рукна кръв.

Йосиф взе оръжието на партньора си, избяга и се срещна с останалите от екипа, които чакаха в друг хотел. Когато се организираха и отидоха отново да разузнаят в „Амбасойра“, тойотата на Мърсър бе изчезнала. Бяха го изпуснали.

В усилие да изпреварят геолога израелците наеха самолет от Асмара до Накфа. Йосиф изпрати един от хораси да потегли на север с надеждата, че може да забележи Мърсър и компанията му. Но вече изминаха три дни и все още нямаше нищо. Мърсър бе тръгнал по друг мар шрут. Израелците нямаха друг избор, освен да се върнат в Асмара и да потърсят връзки, за да съберат информа-ция.

Йосиф не обичаше да разчита на информация от втора ръка, но трябваше да се примири. Усещаше, че контро-лът върху операцията му се изплъзва. Хората му още бяха предани и нетърпеливи. Провалът се бе отразил зле само на него. Йосиф изруга и се обърна към двамата мъже с него. Другият агент беше навън и наблюдаваше южните подстъпи към града.

— Махаме се от тази лайняна дупка — ядосано заяви той. — Извикай Ави и докарай колата. След десет минути искам да сме вън оттук.

Бе подценил Мърсър за пореден път. При следващата възможност, която му се предоставеше, щеше да изтеза ва американеца, докато научи къде се намира мината, а после щеше да изхвърли трупа му далеч в дивата пустош. Що се отнася до суданеца, виновен за убийството на Ибрихам в Рим, това щеше да бъде друга битка, която щеше да се състои по-късно.

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

НА ЮГ ОТ ПЛАТОТО ХАЖЕР

Десет дълги дни и нощи те бавно се придвижваха в пустинята, без усилията им да бъдат възнаградени. Духът на екипа постепенно спадаше от еднообразието и промъкващото се отчаяние. Дразнеха ги друсането по неравната повърхност, горещият въздух, нажежен като вътрешността на пещ, и рояците жилещи насекоми, които ги обгръщаха в момента, в който спираха. Хабте и Селоме почти не си говореха и тъй като братовчед му беше идол за него, Гиби също не разговаряше с нея. Мълчанието в задушния джип беше тягостно.

Единствено Мърсър сякаш не го забелязваше. Той беше стихията си и бе успял да прогони от съзнанието си всичко, с изключение на геологията и географията на района. Използвайки снимките от „Медуза“, спомените на Хабте и познанията си за релефа, Мърсър ги водеше, без да губи доброто си настроение.

Дори след десет дни на безрезултатно търсене, решителността му не намаля. Всъщност той действаше с още по-голяма увереност с всеки изминал ден. Но задачата си оставаше истинско предизвикателство. Мърсър имаше чувството, че е златотърсач от времето на златната треска, тръгнал да търси богатство само с кирка и големи надежди. Бе свикнал да участва в щедро финансирани експедиции, но сега трябваше да разчита предимно на дългогодишния си опит и интуицията си.

Откакто бяха пристигнали в провинция Барка, най-малко двайсет пъти на ден Мърсър караше Хабте да спре, за да може да обиколи местността със заострено геоложко чукче в ръка. Изкатерваше се по някой безименен хълм, откъртваше камък и половин час го разглеждаше, дори го близваше, за да промени отразителните му свойства. Понякога казваше на Гиби да вземе две лопати и да отиде с него и в продължение на час и нещо двамата копаеха в песъчливата почва, а после мълчаливо се връщаха в тойотата. Мърсър показваше друга посока и отново потегляха.

Нощем правеха примитивни лагери. Хабте бе успял Да вземе само две палатки, преди да избягат от Асмара. Той и Гиби спяха в едната, Мърсър нощуваше в другата, а Селоме се излягаше на задната седалка на тойотата. Храната им също беше проста — хляб от просо, ряпа или картофи и консервирано месо. Най-същественото всеки ден бяха бутилките с бренди, които Мърсър вадеше от багажа си. Някои бяха докарани от Съединените щати, а другите Гиби бе купил от бара на хотел „Керен“. Тримата еритрейци обикновено заспиваха дълбоко, след като се нахранеха, но Мърсър работеше до късно през нощта. В палатката му светеше фенер, докато той си водеше записки в дебела тетрадка. Сателитните снимки бяха наредени пред него.

Мърсър смяташе да използва тойотата една седмица после да се върне в Асмара и със самолет да разгледа терена от въздуха, за да сравни гледката с наблюденията си на земята и със снимките от „Медуза“. Но се оказа, че това е невъзможно. Връщането на някой от тях в столицата би било равносилно на самоубийство. Мърсър трябше да се задоволи с онова, което можеше да види на земята, и да го сравнява с топографията, изобразена на снимките.

На зазоряване на единайсетия ден слънцето беше засенчено от облаци. Далеч на изток вече валеше. Изгре-вът придаваше розов оттенък на пустинята, правеше релефен пясъка и хвърляше странни сенки по планините на запад. Мърсър излезе от палатката, преди другите да са се събудили, наслаждавайки се на самотата в ранното утро. Бяха разположили лагера си на брега на един от малкото потоци. За пръв път от няколко дни имаше изобилие от вода. Мърсър се съблече, изми потта и прахоляка от тялото си и си сложи чисти чорапи и боксерки. Кожата му бързо изстина на хладния въздух и настръхна. Усещането беше прекрасно.

Хабте се измъкна от другата палатка. Между тънките му устни вече димеше цигара. Той разрови жарта от огъня и затопли канче вода, за да направи кафе.

Мърсър прие чашата с благодарност и уви пръсти около нея. Двамата пиеха мълчаливо. След малко се събудиха и Гиби, и Селоме. Тя се отдалечи, за да направи сутрешния си тоалет, а Гиби и Хабте забъбриха на еритрейски оставяйки Мърсър да наблюдава как гротескните очерта-ния на скалите в далечината се материализират в здрача.

— Днес трябва отново да отидем в Бадн — каза Хабте, когато Гиби отиде в пустинята, за да се облекчи.

Бяха се уговорили с група номади, заселили се в село да отидат в Накфа и да купят бензин. Керванът им камили вече трябваше да се е върнал. Макар да имаше разширен резервоар, тойотата едва щеше да стигне дотам.

— Знам — разсеяно отговори Мърсър, наблюдавайки гъвкавите движения на Селоме, която се връщаше при тях. Въпреки тежките условия тя съумяваше да изглежда свежа и красива. Беше облякла широк панталон и мъжка риза. Косите й образуваха гъст ореол под широкополата сламена шапка. Розова панделка добавяше женствен нюанс към тоалета й. Тънките дрехи бяха по-подходящи за пустинята от джинсите, които носеше в началото.

Тя седна с кръстосани крака на земята срещу Мърсър. Страните й бяха румени. Селоме съзнаваше, че той я гледа.

— Връщаме се в Бадн — съобщи той и видя облекчението в очите й. Ритъмът, който бе наложил през последните дни, беше изтощителен и всички се надяваха на кратка почивка в селото. — Искам да наема номадите да отидат в Накфа и да докарат багера.

Хабте и Селоме го погледнаха учудено.

— Открил си мината? — попита тя.

Мърсър я погледна изпитателно и разби надеждите им, като поклати глава.

— Още не, но скоро ще започне да вали и ако не докараме багера по река Адоба сега, може никога да не успеем да го направим. Мостовете няма да издържат тежестта му. Но имам и добра новина.

Той отиде в палатката си и се върна с тетрадката и снимките, после ги сложи на земята и разгърна картата, Хабте и Селоме застанаха зад рамото му, а Гиби се зало-ви да прибира палатките.

— Тъй като глобалната ми позиционираща сателит-на система остана в Асмара, всички бележки на карта са приблизителни. Може да има разлика от единдва километра, а такава голяма грешка не помага на каузата ни. — Мърсър посочи място на трийсетина кило-метра северно от Бадн. — В момента се намираме тук звездичките на картата представляват местата, откъдето съм взимал проби.

На картата имаше десетки такива обозначения. Въпреки привидно хаотичния маршрут, по който се бяха движили, знаците бяха абсолютно симетрични и се намираха на около осемстотин метра една от друга във всич-ки посоки. Хабте и Селоме останаха смаяни от чувството за ориентаця на Мърсър.

— Червените звездички показват местата, където съм открил следи от гранат и илменит, които може и да озна-чават, че там има диаманти. Въпросът е какво е качеството им. Не смятам, че жилата кимберлит е стигнала до повърхността, че е ерозирала и съдържанието й се е разпръснало из тези стари пресъхнали речни корита. — Мърсър посочи няколко криволичещи линии, които бе на-чертал на картата. — Ако рудната жила още е заровена под повърхността, може никога да не я намерим.

— Тогава какъв ще бъде следващият ни ход? — попита Хабте.

Мърсър прелисти тетрадката, докато стигна до рисунка с молив на скалиста планина, разполовена от дълбока долина, преминаваща в открита равнина. Рисунката беше грубовата, но направена сръчно и с усещане за нещо познато.

— Това е най-добрият извод, до който можах да стигна от детайлите на повърхността, показани на снимките от „Медуза“. Сателитът не е бил настроен, когато снимките са направени, и това се е отразило най-много на особеностите на релефа. Но така би трябвало да изглежда от нивото на земята районът около жилата кимберлит. Отдавна се мъчех да довърша тази рисунка, но едва снощи най-после останах доволен от резултата. Ако съществува, рудната жила трябва да е зад такива отвесни скали в долината. Хабте, виждал ли си подобни особености?

Еритреецът би си спомнил лесно, защото рисунката беше много подробна, но не бе виждал стръмна планина с такъв тесен процеп.

— Не, но е добре да я покажем на номадите в Бадн.

Може да я знаят. Предполагам, че това място се намира още по-нататък на север, близо до платото Хажер.

— Познаваш ли местността?

— Там горе е много опасно. Суданските бандити контролират по-голямата част от района. Правителството дори не си прави труда да изпраща патрули толкова далеч на север. По време на войната цялата област беше минирана от етиопците, за да ни попречат да използваме Судан като спасително убежище. Не е безопасно да се отклоняваме от пътя, който минава през Итаро и продължава на изток. Номадите и пастирите отбягват района, но въпреки това всяка година неколцина загиват или осакатяват от мините.

Мърсър изруга, като чу за тази допълнителна опасност. Военните стратези наричаха мините „идеалните войници“. Поставени веднъж, противопехотните мини си оставаха ефективни в продължение на десетилетия и действаха дълго, след като войните свършеха. За избухването им бяха необходими само няколко килограма натиск и мощният експлозив разкъсваше нищо неподозиращата жертва. Децата често ги намираха и ги задействаха, докато играеха далеч от селата си.

— Има ли още нещо там горе?

— Манастир. По време на войната беше изоставен, но мисля, че монасите са се завърнали.

Мърсър знаеше, че мините никога няма да бъдат дезактивирани, защото цената на подобно начинание беше астрономична. Северна Еритрея щеше да бъде минирана в продължение на десетилетия, безжизнена и опасна като околностите на Чернобил.

— Нямаме избор. Ако някой иска да се откаже, ще го Разбера, но аз продължавам.

— С теб сме — побърза да заяви Селоме, а Хабте и Гиби кимнаха.

Двамата мъже рискуваха живота си за него и Мърсър беше трогнат от всеотдайността им. Те още не го позна ваха добре, но въпреки това бяха готови да се жертват Селоме, от друга страна, изпълняваше мисия и готов ността й да го последва му позволи да осъзнае обвърза-ността й.

— Ще рискуваме и ще тръгнем през пустинята между нас и платото Хажер. За да докараме багера тук, може да използваме главния път на север до Итаро, а номади-те ще ни заведат до това място. — Мърсър огради с молива си село Ила Бабу на брега на река Адоба. — А сега, да тръгваме.

Тойотата се давеше, когато пристигнаха в Бадн. Каро серията й бе боядисана с камуфлажна боя. В селото има ше само няколко солидни постройки. Останалите бяха издигнати върху насипи палатки от груб плат, опънати на дървени рамки, и приличаха на самуни хляб, разпръснати в равнината. Кладенецът беше единствената при чина хората да се заселят там. Номадите от цялата провинция Барка използваха водата му, за да поят камилите и козите си.

Хабте позна палатката на семейството, което бе наел да докара бензин от Накфа, и насочи тойотата натам, Встрани от централната палатка бяха натрупани купчини дърва, а керванът от камили в далечината се връщаше с още. Безформените тела на животните сякаш плаваха в горещия въздух. Няколко камили бяха завързани край лагера. Влажните им очи гледаха със зле прикрито презрение тойотата. Зад купищата отсечени дървета имаше пластмасови туби, пълни с бензин.

Главатарят на номадите реши, че трябва да отпразнуват посещението им. Той беше шейсетгодишен човек с гръмовен глас. Ако не беше подготвен за потупването по гърба, Мърсър сигурно щеше да падне на земята.

— Да ти го начукам — повтаряше номадът, демонстрирайки познанията си по английски.

— И аз да ти го начукам — ухили се Мърсър.

Главатарят се обърна към Хабте и заговори бързо, като направи знак да превежда на Мърсър.

— Той ти казва добре дошъл в скромния му дом и се надява, че пътуването ни е било успешно. Освен това се надява, че си му донесъл парите, за да заздравите приятелството си.

Мърсър бръкна в един от джобовете на елека си, търсейки десетдоларови банкноти, но накрая му даде цялата пачка. Парите бяха повече, отколкото семейството номади виждаше за година. Главатарят се усмихна и тупна отново Мърсър по рамото. Малкото му останали зъби бяха пожълтели и изтрити.

— Да ти го начукам.

— Да ти го начукам — съгласи се Мърсър. Номадът отново заговори и този път Селоме преведе думите му.

— Трябва да прекараме нощта като негови гости. Каза, че няма да ни пусне да си тръгнем, докато не ни покаже гостоприемството си.

— Кажи му, че съм поласкан. Ако е разрешено, ще донеса на масата му бутилка бренди.

Очите на възрастния номад светнаха от удоволствие.

— Да, да ти го начукам.

Два часа по-късно, след като се изкъпа, Мърсър влезе в палатката на вожда, следван от Хабте, Селоме и Гиби. Закашля се от острата миризма и от пушека, виещ се от малкото огнище към тесния комин. В средата на помещението бяха запалени газени лампи, които осветяваха красиви, ръчно изтъкани черги. Главатарят седеше в средата на полукръг от хора. Пространството вдясно беше освободено за Мърсър и компанията му. В центъра има-ше огромна месингова чиния и няколко по-малки. Пред всеки човек бе сложен поднос с инжера, традиционен еритрейски хляб, замесен без квас. В палатката имаше най-малко петнайсет деца, които се смееха и пищяха, погълнати от някаква шумна игра. Възрастните бяха двайсетина. От транзистора се разнасяше песен на Май къл Джексън. Кралят на попмузиката звучеше като ба ритон, защото батериите бяха почти изтощени. Селоме хвана ръката на Мърсър и я стисна окуражително.

— Изглежда, че в края на краищата ще ядеш нацио налното ястие.

От съда над огнището се разнасяше главозамайващ аромат и очите на Мърсър се насълзиха от подправките дори от това разстояние.

Главатарят с жест го покани да седне до него, а Село-ме са настани от другата страна на Мърсър. Еритреецът пъхна месингова чаша в ръката му и вдигна наздравица, Мърсър разпозна миризмата на теж, превъзходно вино с вкус на мед, което се правеше само в Етиопия и Еритрея, и изпи на един дъх чашата си. За разлика от добре обработеното, сладко вино, което бе пил в етиопските ресторанти във Вашингтон, тази огнена течност беше силна като динамит. Той положи усилия да преглътне сълзите, когато алкохолът експлодира в стомаха му, и най-после успя да си поеме въздух.

След още четири чаши вино Мърсър усети атмосферата на празненството и тържествено връчи бутилката брен-ди на главатаря. Номадският принц я отвори радостно и отпи от шишето, сетне го подаде на Мърсър. Надявайки се, че брендито е убило бактериите от устата на еритрее-ца, Мърсър също пи от бутилката. Нощта щеше да бъде дълга.

Жените приготвиха яденето и напълниха трите месингови купи около огромния поднос. Туземците се нахвърлиха върху храната като глутница диви кучета. Те късаха парчета хляб, потапяха ги в купите с яхния от късове месо и зеленчуци и се навеждаха, за да напъхат всичко в устата си. Хабте и Гиби ядяха със същото настървение, но Селоме си взимаше по-скромни залъци Яденето в купата най-близо до Мърсър бе направено от леща, нахут и тлъсто овче месо. Хлябът поглъщаше част от мазнината, но му се стори, че усеща как артериите му се втвърдяват с всяка хапка. Единственото, което преси-чаше пикантната храна, беше виното, с което жените окуражително пълнеха чашата му всеки път, когато я изпиеше до половината.

Макар да изглеждаше невероятно, но огромното количество храна бе изядено само за няколко минути. И веднага щом последната от трите купи се изпразни, жените отново ги напълниха с яхния и хляб.

— Как се чувстваш? — попита Селоме, избърсвайки ръце в панталона си. Очите й блестяха от виното, а съвършената й кожа бе поруменяла.

Мърсър видя, че тя се забавлява като него и се запита какво ли изпитва, докато седи сред сънародниците си след толкова много години на изолация и дали се наслаждава на удоволствието от храната.

— Ако изпия още няколко чаши вино, ще забравя, че стомахът ми е пламнал.

Неочаквано Селоме го изненада, като го целуна по устата. Той усети вкуса на лютите подправки по устните и и почувства още по-силно затопляне, което нямаше нищо общо с храната. Нехарактерната интимност стъписа и двамата и смутена, Селоме се обърна.

Трите огромни купи отново бяха изпразнени и напълнени. Парата изгаряше ноздрите като киселина. Главатарят потопи парче хляб в яхнията, грабна къс месо с размера на юмрука си и усмихвайки се, ги подаде на Мърсър.

— Да ти го начукам?

— О, няма проблем. — Мърсър изпи виното си и налапа тлъстото парче месо с насладата на местен жител.

Купите бяха изпразнени и напълнени още четири пъти. Общият поднос бе отрупан с парчета месо и зеленчуци, които мъжете бяха изпуснали. Еритрейците бяха изцапани с мазнина от устата до краищата на брадите си и от ноктите на пръстите до лактите. Най-после яденето свърши и Мърсър реши, че е настъпил моментът да поиска услуга от домакина. Той бе донесъл тетрадката си и седеше върху нея по време на угощението, за да не я изцапа Сега я отвори на рисунката на долината и стръмна планина около жилата кимберлит и помоли Селоме превежда.

— Познаваш ли това място?

— Да, разбира се. — Номадът се опита да изправи ра-мене, но обилното количество алкохол го накара да се прегърби до Мърсър. — Майката на баща ми е родена близо до това място. Намира се в западната част на Хажер. Наричаме го Долината на мъртвите деца.

— Защо?

— Защото така се казва.

— Но откъде идва името? — настоя Мърсър.

— Кой знае? Така я наричат от незапомнени времена — Главатарят започна да задрямва. Погледът му се премрежи, а думите му станаха почти неразбираеми. — От преди войната никой не ходеше на това място. Из хъл мовете там живеят зли духове. Баща ми казваше, че дори животните отказват да влязат в долината. Усещали духовете. Сега районът около Долината на мъртвите деца пълен с мини. Един от братовчедите ми загуби най-голе-мия си син там преди два дъждовни периода. Момчето отишло да търси малка коза, която се отклонила от стадото.

— А ти ходил ли си в долината?

— Не — отговори номадът и захърка.

Дългогодишното приятелство с Хари Уайт бе подгот вило Мърсър за махмурлука на следващата сутрин, но не и за пулсирането в главата, нито за бурята в стомаха Всички още бяха в палатката. Някои хъркаха силно там където бяха заспали през нощта. Един от туземците бе забол нос в подноса, рискувайки да се удави в локвата мазнина на дъното. Мърсър се събуди на бавни, болезнени етапи, постепенно осъзнавайки, че навън е още тъмно, а палатката е осветена от една-единствена мъждука ща газена лампа.

Селоме се бе свила до лакътя му. Главата й бе отпусната на ръката му, лицето й бе обърнато към него, а устните й блестяха на оскъдната светлина. Мърсър си спомни за целувката й предишната нощ и я приписа на алкохолно опиянение. Целуна я по челото и внимателно се освободи от прегръдката й.

Според светещия циферблат на часовника му до зазо-ряване оставаше половин час. Луната бе надвиснала над хоризонта, обвита в ярката си корона. Мърсър затътри крака към тойотата, извади вързоп от джипа и седна на едно от ниските столчета, наредени пред входа на палатката. Той си спомни, че името на номадския главатар е Нега. Еритреецът вече бе станал и се държеше за главата. Мърсър го потупа по рамото и му предложи една от бирите, които миналата вечер бе увил в мокра хавлия. Бирата беше освежаващо хладна. Ако искаше да изкара деня, се нуждаеше от нея, за да прогони последиците от еритрейското вино. Хари наричаше това „махмурлук със забавено действие или весели се сега, а после плащай“.

Хабте и Гиби се присъединиха към тях, след като Мърсър даде втора бира на Нега.

— Хабте, попитай домакина дали ще ни даде водач до Долината на мъртвите деца.

— Ще заведа семейството си още на изток, за да хванем дъждовете — преведе Хабте думите на номадския принц. — Стадата ми не са виждали хубава паша от месеци. Искам да ти помогна, но не мога да отлагам. Ала послушай съвета ми. Не ти препоръчвам да ходиш там. Ще трябва да се притесняваш не само за мините, но чух, че от суданската страна на границата са се струпали въоръжени мъже. Пристигнали са преди около шест дни.

— Кои са те?

— Не знам. Не са редовни войници. Говори се, че са най-малко петдесет и всичките са въоръжени до зъби. Много са за група бандити. Присъствието им е загадка.

Мърсър извади топографската карта на Еритрея и я Разгърна на земята пред Нега.

— Можеш ли поне да ми покажеш в каква посока от платото Хажер се намира долината?

Нега се вторачи неразбиращо в картата. Като повече-то номади той разчиташе на натрупаните от поколения скитащи племена познания за територията. Дори след като Мърсър посочи река Адоба като ориентир, Нега пак не можа да схване, че линиите обозначават назъбените планини на север.

— Не знам какво означава тази хартия. Долината е от западната страна на платото, на един ден път с бърза камила от Ила Бабу. Мога да ти кажа само това.

— Би ли завел хората ми до Накфа, за да вземат другия джип, който чакам, и после да им покажеш пътя до Ила Бабу?

Между двете села нямаше шосе.

— Пихме от една бутилка. Разбира се, че ще направя това за теб. Но няма да позволя на хората си да отидат по-далеч от Ила Бабу. Не искам да загубя някой член на семейството си заради твоите издирвания.

— Добре.

Изражението на Нега се оживи.

— Ще ти струва само двеста американски долара.

В продължение на половин час Хабте и Гиби преливаха бензин от пластмасовите туби в тойотата и слагаха резервните в товарното отделение. Мърсър отиде да разговаря със сина на Нега, който говореше сравнително добре английски, стисна ръката му, когато се споразумяха, и му даде пари.

— Струва ми се, че ние няма да идваме с теб — отбеляза Хабте, когато Мърсър се върна при тойотата.

— Ти няма да дойдеш. Не искам и Селоме да бъде с нас, ако се натъкнем на неприятности, а не мога да й се доверя да я оставя сама с водачите на Нега. Има и нещо друго. Вчера, докато говорихме за идването тук, тя ме попита дали съм открил местонахождението на мината. Спомняш ли си?

Хабте бавно кимна.

— Досега твърдеше, че търсим само жила кимберлит, а не мина. За тази мина говореха и похитителите. Освен Ако не е научила нещо отвън, Селоме не би трябвало да знае за мината. Не съм й казвал нищо. Хабте го изслуша, без да промени изражението си.

— Ще я държа под око и ще видя дали ще се свърже с някого в Накфа.

— Добре. Благодаря.

— А Гиби?

— Той ще остане с мен. Ще се възползвам от помощта му и ще го изпратя да те посрещне в Ила Бабу, за да те доведе до мината, ако я намеря.

— За какво разговаря със сина на Нега?

— Резервен план Б — отговори Мърсър и даде на Хабте втория сателитен телефон, като му обясни как и кога да го използва.

Най-после бяха готови. Нега увери Мърсър, че сутринта двама от синовете му ще заведат Селоме и Хабте в Накфа. Селоме още спеше и макар да изпита угризения, че я оставя, без да й обясни нищо, Мърсър не го показа. Той глътна три аспирина, изпи литър пречистена вода и се качи в тойотата. Гиби вече седеше на предната седалка. Главата му бе клюмнала на гърдите, сякаш бе твърде тежка за врата му.

— Селоме няма да е доволна, че я оставяш — отбеляза Хабте на изпроводяк.

Мърсър не обърна внимание на закачката.

— Ще ти се обадя след следващия ми контакт с похитителите. Ако дотогава не съм намерил мината, ще се срещнем и ще продължим да търсим заедно.

Мърсър се зарече, че когато отново види Селоме, ще я разпита за всичко, което знае. Похитителите на Хари играеха сериозно и беше време и Мърсър да направи същото.

ФЕЪРФАКС, ВИРДЖИНИЯ

Първият пробив в разследването на убийствата на Прескът Хайд и съпругата му се дължеше на чисто упорство.

В деня на пожара полицаите от Феърфакс претърсиха квартала на Хайд с надеждата да намерят някой, който може да е видял подпалвача, но се върнаха с празни ръце Единствената искра на надежда бяха някои си доктор и госпожа Грейди, които живееха до семейство Хайд. Те бяха напуснали града само час, преди пожарът да бъде забелязан. Доктор Грейди беше хирург и всяка година даряваше две седмици от времето и уменията си на клиника в Перу, издържаща се от благотворителна дейност, Въпреки неколкократните опити да се свържат с тях в далечната клиника те не отговаряха.

Дик Хена чакаше в служебния автомобил, когато семейство Грейди най-после се завърнаха, пристигайки от летището в червена спортна кола. Обикновено директорът на ФБР не участваше в разследвания, но имаше два фактора, които изискваха личното му внимание. Единият беше интересът на президента към убийството на член на кабинета му и към последиците от изчезването на снимките от „Медуза“. Хена го бе информирал скоро след като адмирал Морисън му прехвърли цялата бъркотия. Макар че голяма част от доказателствата бяха унищожени в пожара, двете дупки от куршуми в овъглените трупове на Прескът и съпругата му Жаклин бяха наелектризира-ли държавната администрация. Другата причина на Хена беше приятелството му с Мърсър.

Веднага щом историята за пожара и убийствата стигна до пресата, „Вашингтон Пост“ съобщи подробности разследването на Главна прокуратура за живота на Хайд и слуховете за продажбата на секретни документи на неизвестни лица. Вестникът не разполагаше с нищо конкретно за втората информация, но се основаваше на източниците си, и беше само въпрос на време някой да открие съществуването на сателита „Медуза“и изчезналите снимки.

Президентът искаше разследването да приключи бързо и извършителите да бъдат идентифицирани. Ако избиеше скандал, трябваше да е готов да обвини някого. Администрацията му още беше нестабилна заради кризата в Аляска предишната година и не беше достатъчно силна, за да се справи с още едно неловко положение. Президентът каза на Хена да не говори за убийствата, да отклонява въпросите на чернокожата си секретарка и да се погрижи да не избухва скандал.

Червената спортна кола спря на алеята пред къщата на семейство Грейди. Двамата бяха на около петдесет години. Неговите прошарени коси бяха оредели, а нейните — изрусени. Те имаха слънчев загар и изглеждаха уморени от работата в Южна Америка. Хена им даде минута да разгледат с широко отворени очи черната дупка, която бе останала от къщата на семейство Хайд, и после се приближи до тях.

— Беше умишлен палеж — без заобикалки каза той. Двамата Грейди се обърнаха едновременно и го погледнаха озадачено. — И съжалявам, че трябва да ви го кажа, но Прескът и Жаклин са били застреляни в главата, преди подпалвачът да изпепели къщата им.

След като привлече вниманието им, Хена им се представи.

— Аз съм Ричард Хена, директор на ФБР, и искам да ви задам няколко въпроса.

Пет минути по-късно те седяха във всекидневната на семейство Грейди. На стените имаше десетки снимки на децата им, а на пианото — дипломи в рамки от Джорджтаун. Мередит Грейди още ридаеше. Двете с Жаклин Хайд бяха приятелки и играеха заедно голф. Джон Грейди прие новината много по-спокойно. Той със сигурност не бе безразличен към ужаса на смъртта, но като лекар умееше да прикрива чувствата си.

— Както разбирате — започна Хена, след като преце ни, че Мередит е готова да отговаря на въпросите, — президентът проявява голям интерес към разкриването на престъплението. Той и Прескът бяха близки. Убеден съм, че заместник-държавният секретар ви е казал това.

— О, да. Джаки беше много развълнувана, когато ги поканиха на приема по случай встъпването му в длъжност. Спомням си, че няколко месеца не говореше за нищо друго.

И Хена бе ходил на този прием, но само след час два-мата с Фей бяха установили, че не могат да издържат на преструвките, и бяха отишли в бар „При Дребосъка“ както бяха в официални вечерни облекла. Хена си спомни, че Хари Уайт галантно танцува с Фей под звуците на музиката, разнасяща се от тонколоните на джубокса.

— ФБР и полицаите във Феърфакс са разговаряли с всеки в квартала освен с вас. Надяваме се, че ще хвърлите светлина върху случилото се. — Балистичната експертиза на гилзите, извадени от труповете, не бе показала нищо. — Някой от вас да е видял или чул нещо в утрото на заминаването ви?

— Ами една жена влезе в къщата на семейство Хайд, малко преди да тръгнем — каза Мередит. — Не съм я виждала преди, но Джаки и Бил познаваха много хора.

— Можете ли да я опишете?

— Беше много рано и още тъмно, но си спомням, че жената беше млада, на трийсетина години, красива и облечена неофициално. Не си спомням каква кола караше. Спря пред къщата, почука на вратата и веднага влезе, после излезе само след няколко минути. Мислите ля, че тя го е направила? Не приличаше на убиец.

„Слава Богу, че има любопитни съседи“ — помисли Хена.

— Бихте ли я познали, ако ви покажа няколко снимки?

Мередит се поколеба и Хена разбра защо. В епохата на политическата коректност хората се чувстваха длъжне споменават едно нещо, когато описваха друг човек.

— Чернокожа ли беше?

— Да — отговори Мередит Грейди. — Не че това е нещо обикновено. В дома на семейство Хайд непрекъснато идваха афроамериканци. Това беше свързано с работата.

— Не всички чернокожи са американци. Може да е била истинска африканка — отбеляза Хена. Мередит го изгледа недоверчиво, явно не смяташе, че има разлика. — Бихте ли я познали?

— Не знам. Може би. — Не беше необходимо Мередит Грейди да споменава, че повечето чернокожи й се струват еднакви. Това беше очевидно от смутеното й изражение.

— Доктор Грейди, вие видяхте ли жената?

— Не. Вече бях на летището, за да уредя минаването на медицинските запаси през митницата. С Мередит се срещнахме там малко преди самолетът да излети.

Хена отново се обърна към госпожа Грейди. — Е?

— Може би, ако видя хубава, ясна нейна снимка. Най-добре си спомням косите й. Видях ги на светлината на лампата на верандата, преди жената да влезе в къщата. Не бяха като на повечето афроамериканки, а дълги и къносани, тук-там с червеникави кичури.

Хена извади от куфарчето си папка, пълна със снимки.

— Искам да ги разгледате и да ми кажете дали познавате някого.

Мередит взе купчината и започна да разглежда снимките, като ги оставяше с лице надолу върху масичката аа кафе. Фотографиите бяха на агентки на Мосад, които работеха в Съединените щати.

— Съжалявам, но никоя от тези жени не прилича на нея — каза тя и му ги върна.

— Добре — кимна Хена и й даде друга, по-малка купчина снимки.

— Това е тя — извика Мередит Грейди и вдигна една снимките, които бяха предимно на чернокожи служи-телки на ФБР. Хена ги бе взел само за да запълни папка-та, затова се изненада.

— Сигурна ли сте?

Мередит отново се вторачи в снимката.

— Абсолютно. Това е жената, която видях да влиза къщата на Джаки и Бил.

Стомахът на Хена се сви. Трябваше незабавно да, свърже с Мърсър. Снимката беше увеличен кадър от охранителна камера на Държавния департамент и показва Селоме Нагаст.

ЕРИТРЕЯ

След като напуснаха Бадн, Мърсър и Гиби се отправи ха на север, към платото Хажер. Мърсър шофираше бързо и препускаше из пустинята като професионален състезател от автомобилно рали. Гиби се бе съвзел от махмурлука и се наслаждаваше на скоростта, като крещеше, когато тежкият джип подскачаше във въздуха при излизане то от плитките ровове, разпръсквайки облаци прах.

Въпреки усилията на Мърсър те успяха да измининат само стотина километра, макар одометърът да показва ше, че се движат със сто и осемдесет километра в час Теренът беше твърде неравен, за да минат по по-пряк маршрут. Освен това Мърсър прие сериозно предупреждението на Нега за противопехотните мини и караше само по най-трудните участъци, които бяха непристъпни за напредваща армия и където вероятността да има мине беше минимална.

Нега бе казал, че Долината на мъртвите деца се намира в западната част на платото, затова им оставаше да изследват още около двеста квадратни километра. Спо-ред картата на Мърсър районът приличаше на огромен лабиринт със стотици високи, уединени хълмове, каньони и лъкатушещи долини, пресичащи се в сложни фигури. Той се опита да сравни картата с пейзажа, който виждаше през стъклото на тойотата, и бързо установи, че картографът е нарисувал само символично местността и не бе изобразил точно всеки географски ориентир. Картата беше безполезна. Мърсър извади рисунката, която бе направил на входа на долината, и я сложи на таблото, за да я използва да го насочва.

Релефът беше изваян от вятъра и водата в продължение на няколко милиона години. Планините бяха ерозирали до твърди скали. Без да имат представа в коя планина се намира долината, Мърсър и Гиби обикаляха всяка от тях, сверявайки терена с рисунката. Те правиха това три дни и после Мърсър реши да минат по пряк път.

— Така няма да постигнем нищо — каза той на Гиби по обяд на третия ден.

Мърсър засили джипа нагоре по склона на един от по-високите хълмове и претовари двигателя толкова много, че когато стигнаха до върха, моторът бе на път да експ-лодира от прегряване. Той превъртя ключа ядосано и в настъпилата тишина се чу как течностите в двигателя врят като в казан.

Взе бинокъла от задната седалка и се качи върху натоварения багажник на покрива на тойотата.

— На около три километра на изток има долина, която прилича на пресъхнало речно корито. Ако жилата ким-берлит е пробила повърхността, в речното корито ще има камъни или маркиращи елементи — каза той.

Гиби не разбираше толкова добре английски, затова го погледна озадачено.

— Не се тревожи, приятелю. Може би сме попаднали на нещо.

Мърсър скочи на земята, изпитвайки надежда, както когато похитителите неволно бяха споменали, че търсят мина.

Релефът на повърхността се бе променил толкова много през вековете, че сега древната река изглеждаше така сякаш бе текла нагоре по хълма, но Мърсър с лекота определи в каква посока се бяха движили водите й. Той кара на север около километър и половина и стигна остър завой на реката, намиращ се в сянката на поредна та планина. Мърсър удари спирачки и Гиби веднага отвори вратата.

— Недей! — извика Мърсър секунда преди младеж да скочи на песъчливата почва.

„Господи!“ — помисли той и отвори вратата от своята страна. Сърцето му биеше като обезумяло заради почти фаталната грешка на Гиби. Мърсър се вторачи в земята търсейки издайнически падини, които биха показали наличие на противопехотни мини. Не забеляза нищо нареди на Гиби да отчупи антената на тойотата и да му я даде. После я използва като сонда, като я забиваше в горещия пясък и я завърташе, докато стигнеше до дълбочина седем-осем сантиметра. Нищо.

Температурата в джипа се повиши над петдесет граду-са и от порите на Мърсър бликна пот, която пареше очи-те му и замъгляваше зрението му. Но съсредоточеноста му не намаля, докато търсеше мини с антената. Едва след двайсет минути той се почувства достатъчно уверен, за да слезе от тойотата. После още два часа проверява докато се убеди, че районът около джипа не е миниран.

— Извади лопатите. Време е за работа.

Мърсър хвърли антената на седалката и съблече ризата си. Тялото му блестеше като бронз, а мускулите на ръцете му се движеха като добре смазан механизъм.

Двамата започнаха да копаят брега, където се бе раз-бивала водната стихия, принуждавайки старата река изхвърли някои от отломките, които бе носила. Златотърсачите обожаваха такива места. Реките изхвърляха златоносни наноси в подобни завои, когато теченията завихреха и вече не можеха да задържат тежките буци благороден метал. Алувиалните диаманти също попадаха в такива създадени от природата капани, защото специфичното им тегло беше по-голямо от повечето други наносни материали, увлечени в потока.

Те копаха мълчаливо няколко часа. От време на време Мърсър хвърляше лопата чакъл върху мушама и го за-ливаше с вода от намаляващите им запаси. Освен известните им свойства дифракция, дифузия и твърдост, едно от по-малко познатите характерни качества на диаманта беше неспособността му да се намокри. Ако бъде залян с вода, повърхността му ще я отблъсне незабавно. Мърсър разбъркваше с пръсти камъчетата, намокряше ги и ги разглеждаше внимателно, а после ги отместваше настрана и продължаваше да копае.

Дупката стана широка два метра и дълбока почти метър и осемдесет, когато се стъмни и той вече не можеше да разглежда пробите. Слънцето се превърна в далечен червен диск, който оцветяваше пустинята в хиляди оттенъци — от пурпурно до розово. Когато започнаха да копаят, Мърсър знаеше, че може да не намерят нищо близо до повърхността. Най-долният земен пласт в Северна Еритрея, образуван по време на архайската ера, беше един от най-старите в света. Можеше да обхваща един километър или повече, а през милионите години от създаването му върху него се бяха отлагали хиляди видове почви. Мърсър се нуждаеше от сонда, която да прониква на десетки километри под повърхността на земята и да се връща с проби. Той със съжаление осъзна, че копаене-то на ръка на няколко метра дълбочина е загуба на време, и надеждите му се изпариха.

— Ако някъде тук има рудна жила, ако е стигнала до повърхността и е била разрушена от ерозията, няма гаранция, че е следвала речното корито, а дори да е така, Доказателствата може да са заровени на шейсет километ-ра или дори повече — обясни Мърсър на Гиби. — Ще трябва да продължим да караме и да намерим долината.

Той хвърли още една лопата камъни на платнището, излезе от дупката, подаде ръка на Гиби и издърпа слабия еритреец навън. Сетне започна да разглежда кална та купчина и да разронва с пръсти засъхналата глина Правеше това вероятно за петдесети път в този ден. Тя лото му механично извършваше движенията, а съзнани-ето му вече се подготвяше за сън. Едно камъче не намокри, когато Мърсър плисна вода върху чакъла. Той взе манерката и го заля. Капките веднага се стекоха по повърхността.

— Дай фенерчето, Гиби! — извика Мърсър, като едва не се задави. Устата му изведнъж пресъхна. Той отново изтръска манерката върху камъчето, но водата бе свър-шила. — И още вода!

Младежът хукна да изпълни искането му и след миг се върна при Мърсър. Нощта бе дошла бързо и Мърсър освети с фенера камъчето с бъбрековидна форма и размери на бобено зърно. Беше потъмняло, напукано и издраскано, но и прозрачно като чист кварц. Треперейки леко, Мърсър го заля с вода, но колкото и да го мокреше, камъчето оставаше сухо.

— Това ли е? — задъхано попита Гиби със светнал очи.

Мърсър не отговори. Отиде до джипа, допря осмос-тенния кристал до предното стъкло и драсна с него. Из скърцването го накара да стисне зъби. По стъклото оста на дълбока бяла диря.

Усмихвайки се, Мърсър се върна при Гиби и хвърли камъчето в ръката на стреснатия младеж.

— Твърде е груб, за да се инкрустира в годежен пръс тен, но в ръцете си държиш около дванайсеткаратов ди-амант, приятелю мой.

Гиби най-после разбра, погледна диаманта и се провикна радостно.

Мърсър искаше да се върнат по старото, пресъхнало речно корито до извора, но трябваше да изчакат сутринта. Легна в тойотата, макар да знаеше, че няма да може да заспи. Беше успял. Похитителите на Хари щяха да обадят на другия ден в полунощ и Мърсър знаеше какво ще им каже. Нямаше да ги осведоми за находката си, но трябваше да им съобщи нещо, достатъчно, за да повярват че е близо до целта. Намирането на диаманта толкова бързо беше огромно предимство за него. До крайния срок оставаха четири седмици и това време му беше не-обходимо, за да измисли начин да надхитри похитителите. Ако се наложеше, щеше да им каже къде е мястото, но бе събрал достатъчно увереност, за да се опита да осуети плановете им. Те трябваше да си платят за онова, което бяха извършили.

Най-сетне заспа дълбоко и когато сутринта се събуди, тялото му беше схванато. И най-лекото движение го караше да охка.

— Твърде съм стар за тази работа.

Мърсър събуди Гиби и скоро двамата потеглиха отново. Пресъхналото речно корито лъкатушеше в дълги завои и се издигаше нагоре по скала, която в някой период от историята е била водопад. Трябваше да я разчистят. Мърсър провери местността с антената, изгубвайки няколко часа.

Речното корито водеше на север, към огромното плато Хажер, което засенчваше всичко останало наоколо. Мърсър се замисли дали да не се отклонят от криволичещото речно корито и да карат право към планината, но знаеше, че предпазливостта е единственият му съюзник, затова продължи по същия маршрут.

— Ефенди! — Гиби грабна рисунката от таблото, размаха я като талисман и посочи вляво от джипа.

Рисунката на Мърсър беше почти съвършена. Долината на мъртвите деца беше там, разполовяваща сто и петдесет метровата планина, и изглеждаше точно така, както си я бе представял. Скалното свлачище от едната й страна представляваше входът към долината. Планина-та се намираше на пет-шестстотин метра от тях. Земята дотам беше осеяна с кратери, по всяка вероятност направени от етиопската артилерия. Разораната почва около някои от ямите още бе обгоряла от експлозиите.

— Господи — възкликна Мърсър. Опустошената местност приличаше на кадри от „Ничия земя“, филма за Първата световна война.

Не искаше да мисли за хората, които вероятно са бил там, когато оръдията са започнали да сипят смърт. Мърсър потърси импровизирано гробище, но скоро разбра че е безполезно. Сигурно не бяха останали живи, за да копаят. Гиби също бе потресен от гледката. Беше твърде млад, за да е видял най-лошото от сраженията, но разбираше страданията, с които народът му бе извоювал свободата си.

— Ще направим така, че всичко това да си е заслужавало — обеща Мърсър.

Имаше чувството, че извършва светотатство, докато караше през зоната на убийствата. Знаеше, че гумите на джипа ще обезпокоят костите на падналите храбреци. Запита се дали бойното поле е възпряло и други, отправили се да изследват района. Вероятно затова тук бяха идвали малцина.

Долината на мъртвите деца беше приблизително шейсет метра в основата си и два пъти по-широка в горната си част. Мърсър отново трябваше да използва ниска скорост, за да мине през отломките на входа на долината, Двигателят бучеше като турбина. Долината се врязваше в планината в продължение на шестстотин метра. Страните й не бяха от солидни скали, а съставени от пластове седиментен пясъчник, натрупал се през хилядолетията. Слоевете бяха нестабилни и камъчета и прахоляк обсипаха покрива на джипа.

— Нищо чудно, че диамантите не са били открити толкова дълго време — каза Мърсър, когато тойотата навлезе в огромната долина. — Тук нещо не е наред с геологията. Би трябвало да има риолит или базалт.

Те изминаха осем километра в долината и далечната планинска верига изгуби ореола си от трептящи топлин-ни вълни. Мърсър започна да разбира защо номадите отбягват това място. Растителността беше оскъдна в цялата страна, но в тази долина нямаше дори чай и кактуси. Земята беше безжизнена като повърхността на луната Гиби изглеждаше стъписан, докато навлизаха все понавътре в мъртвата зона. Той бе сключил пръсти пред гърдите си като за молитва.

— Тук не ми харесва — измърмори младежът.

— И на мен. — Мърсър не можеше да се отърси от чувството на безпокойство.

Вече бяха стигнали до средата на долината, когато забеляза нещо. На около километър и половина от тях, близо до мястото, където защитните скали се извисяваха от дъното на долината, имаше някаква постройка, направена от човешка ръка.

— Какво е това, по дяволите?

Мърсър разбра какво е, когато се приближиха на около четиристотин метра.

— Да бъда проклет, ако това не е сондажна кула на мина.

Съоръжението приличаше на сонда за петролни кладенци. Висока мрежа от ръждясали стоманени подпори крепеше голямо махово колело, издигащо се на дванайсет метра над земята. До кулата имаше няколко полуразрушени дървени сгради. В едната сигурно беше механизмът на сондажната кула, която работеше като асансьор в мината и спускаше хората в недрата на земята и изваждаше на повърхността богата на минерали почва в гигантски контейнери.

Мърсър очакваше, че след като бе намерил диаманта, повече едва ли ще му провърви, но не стана така. Всяка стъпка, която го приближаваше до освобождаването на Хари, беше по-окуражителна от предишната. Той се усмихваше, гледайки старата мина, когато изведнъж му хрумна нещо.

Там имаше диаманти. Снимките от „Медуза“ показва-ха това и камъчето, потракващо в поставката за чаша на таблото на джипа, беше доказателството. Тогава изоставена ли бе мината? Мърсър предположи, че бараките са най-малко отпреди петдесет години. По всяка вероятност бяха построени по време на италианската окупация на Еритрея и напуснати, когато през 1941 година британс ките войски бяха навлези в страната. Може би британ ците така и не бяха разбрали за мината. Мястото беше достатъчно отдалечено, за да запази тайната си, пък и номадите отбягваха долината. Мината сигурно не беше открита отново, но дори да я бяха намерили по време на революцията, мъжете бяха покосени от артилерийска огън.

В съзнанието на Мърсър възникна друг въпрос. Граж-данската война в Еритрея бе завършила преди няколко години. Защо италианците не се бяха върнали и не бяха подновили работата си? Може би не бяха открили богатия на диаманти кимберлит, но сигурно знаеха за наличието му, и би трябвало да се върнат. Мърсър се запита дали похитителите не са италианци — усложнение, което дори не му бе минавало през ума. Това прозрение отново променяше всичко.

Той спря до сондажната кула и отвори вратата на джипа. Тъй като мината бе изоставена, Мърсър не се опасяваше, че в земята са заровени противопехотни мини. Кулата бе монтирана над широка шест метра шахта в земята, зловеща черна яма, спускаща се към подземния свят. Мърсър хвърли вътре камък, като наблюдаваше секундарната стрелка на часовника си. Той чака по-дълго, отколкото предполагаше. Най-после от дъното се чу леко изтракване и Мърсър изчисли, че дълбочината е петдесет метра, и възкликна:

— Господи!

— Ефенди — повика го Гиби, който стоеше на прага на една от по-големите бараки.

Постройката беше като от стар уестърн, направена от груби дъски и с покрив от ръждясал метал. Мърсър надникна вътре и положи усилия да запази спокойствие, като видя какво има на пода. До стената бе подпряна мумия, труп на еритрейски войник, оставен там от другарите му, които после бяха срещнали смъртта в долината. Тялото бе изсъхнало от пустинния въздух и кожата на лицето приличаше на опъната маска, а пръстите — на нокти на хищник. На гърдите на войнишката куртка имаше тъмно петно. Войникът очевидно бе ранен в сражение и бе умрял там или бе изоставен заради раните си. Очните ябълки представляваха празни дупки, а неравните зъби — оголени в ужасяваща усмивка. Гиби се втурна към тойотата и се върна с мушама, сетне покри трупа и се прекръсти няколко пъти.

Имаше и други останки от хората, които бяха обитавали това място — гилзи, изкривен пълнител от счупено оръжие, овъглени камъни, наредени в кръг, където е било огнището, и купчина боклуци в ъгъла.

— Ще погребем трупа преди залез слънце и ще използваме бараката за база — каза Мърсър. — Късно е да изследваме шахтата.

Беше се стъмнило, когато Мърсър и Гиби приключиха с неприятната си задача. Младежът направи кръст от колчета за палатка, заби го в земята и се помоли мълчаливо. Час по-късно той вече хъркаше тихо. Мърсър се облегна на стената на постройката. Все още лесно можеше да остане буден, макар да беше уморен. Похитителите щяха да се обадят в полунощ. Той бе дал на Хабте сателитния телефон с по-мощна батерия и щеше да зареди другия няколко минути преди очакваното обаждане. А дотогава трябваше да мисли за много неща — мината, кимберлита и Хари. С наближаването на дванайсетия час усети, че дланите му се изпотяват и сърцето му ускорява ударите си. Стомахът му се сви и затрудни дишането му.

Мърсър се страхуваше от отмъщението, което Хари щеше да понесе заради смъртта на европееца в хотел „Амбасойра“.

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

Веднага щом излезе от къщата на семейство Грейди Дик Хена направи неуспешен опит да се свърже с Мърсър и после се обади в Белия дом. Президентът беше в Алабама, за да утешава пострадалите от неотдавнашното торнадо, и не отговаряше въпреки желанието му непрекъснато да бъде осведомяван. Той пренощува в Хънтсвил и се върна в Белия дом двайсет и четири часа, след като Хена бе постигнал пробив в разследването. Малко след седем сутринта директорът на ФБР най-после успя да се свърже по телефона с президента.

— Какво мога да направя за теб, Дик?

— Обаждам се във връзка с Прескът Хайд, сър.

— Какво научи?

— Предпочитам да не говоря по телефона, господин президент. В момента съм в колата си и влизам в града, След двайсет минути ще бъда в Белия дом.

— Празнуваме шампионската титла на „Сийхоукс“. — Президентът беше от Синсинати, но се бе запознал със съпругата си, докато беше губернатор на щата Вашингтон, и цял живот бе чакал тази победа. — Ще бъда в голямата бална зала.

— Когато чуете онова, което ще ви кажа, няма да бъдете в настроение да празнувате.

Натовареното улично движение забави Хена с около час. Пазачът на южната порта го провери бързо и Хена паркира в подземния гараж. Голямата бална зала беше препълнена с мъже в смокинги и жени в лъскави рокли. Присъстваха много кинозвезди и вашингтонският елит, както и стотина от най — едрите мъже, които Хена бе виждал. Въпреки спокойната атмосфера играчите от отбора се бяха събрали около красивия полузащитник и го пазеха така, сякаш бяха на терена. Младата звезда изглеждаше благодарен за защитата от хищническите опити за сближаване от страна на някои от най-известните поклоннички на мъже в града.

Президентът беше най-отпред и разговаряше с треньора. Първата дама стоеше сковано до него, отегчена от светското събитие. За посветените от администрацията вече не беше тайна, че бракът им ще свърши след края мандата на президента. Той беше няколко години по-възрастен от Хена, но изглеждаше много по-млад. Тялото му беше слабо и стройно въпреки пословичния му апетит, а косите му бяха гъсти, макар и леко прошарени на слепоочията.

Хена не обърна внимание на треньора на отбора, хвана под ръка президента и заговори едва когато се отдалечиха от гостите.

— Прескът Хайд е убит от израелското правителство, вероятно от Мосад.

След по-малко от минута двамата седяха на канапето в Овалния кабинет. Президентът наля уиски в две чаши и изслуша разказа на Хена за разговора му със семейство Грейди, за Селоме Нагаст и за връзката й с Израел.

— Обадете се на държавния секретар Лойд Истън, ако искате потвърждение за телефонния му разговор с министър-председателя на Израел — добави в заключение директорът на ФБР.

— Ще направя нещо по-добро. — Президентът прикри гнева си зад спокойно изражение, но гласът му бе ядосан. Той се обади на оператор от Белия дом и след минута получи международна връзка.

В Ерусалим беше два часът сутринта, но един от помощниците му събуди министър-председателя Давид Литвинов веднага щом разбра, че се обажда президентът на Съединените щати.

— Каква неочаквана изненада, господин президент — каза роденият в Русия лидер на Израел.

— Говори ли ви нещо името Селоме Нагаст, Давид?

По секретната телефонна линия настъпи мълчание, сетне израелецът призна:

— Да. Как е тя?

Въпросът изненада президента, който обаче беше твър-де ядосан, за да се замисли защо са му го задали.

— Селоме Нагаст ще бъде осъдена на смърт и екзекутирана във Вирджиния, ако я хванем. Тя уби високопотавен служител на Държавния департамент и съпругата му и изгори къщата им, за да прикрие следите си. Знаете ли нещо за това?

— По дяволите — измърмори Литвинов, стана от леглото и прошепна нещо на съпругата си. — Отивам в кабинета си, господин президент. Ще ви се обадя след няколко минути. Ще изясня случая, но това ще предизвика нови проблеми.

— Е? — попита Хена, когато президентът остави слушалката.

— Пак ще ми се обади, но ми се струва, че очакваше го потърся.

— Познава ли Селоме Нагаст?

— Очевидно. Каза, че ще ми обясни всичко, но това ще предизвика неприятности за нас.

— Имате ли представа какво е искал да каже? Телефонът иззвъня, преди Хена да получи отговор.

Президентът включи високоговорителя.

— Давид, при мен е Ричард Хена, директорът на ФБР И двамата искаме обяснение защо един от агентите на Мосад е убил член на кабинета ми.

— Предположих, че той ще е там. Селоме Нагаст не работи за Мосад. Тя е член на Шин Бет, нашия вариант на вашето Федерално бюро за разследване, и не е убила Прескът Хайд.

— Откъде знаете, че говоря за Прескът Хайд? Вестниците в Ерусалим едва ли са писали за смъртта му.

— Ако позволите, ще ви обясня, господин президент Ще са ми неоходими няколко минути, затова, моля ви изслушайте ме. Знаете, че ми предстои вот на недоверие в Кнесета и правителството ми може да бъде разпуснато и да бъдат насрочени общи избори. Ако това се случи, Хаим Левин, сегашният министър на отбраната, вероятно ще стане новият министър-председател. Не е необхо-димо да ви напомням за фашистките му възгледи и пла-новете да анулира мирните договори с арабските ни съседи. Освен това той храни абсурдната идея да разруши Скалния купол и на неговото място да построи отново Храма на Соломон. Левин има огромна подкрепа след кръвопролитията край Стената на плача преди два месеца. Дори умереното мнозинство в Израел е склонно да гласува за него.

— Не желая уроци по политика, Давид. Имам собствени източници. Прогнозата ни е, че ще ви победи с разлика от три до пет процента. И ние не искаме това да стане, защото този човек е луд.

Гласът на Литвинов стана още по-сериозен.

— Онова, което ще ви кажа, ще развали отношенията между нашите страни за много години напред. Предпочитам да не го призная, но няма начин. Трябва да се има предвид по-голямото добро.

Хена и президентът се спогледаха.

— Мосад завербува човек от вашата Национална разузнавателна служба — продължи министър-председателят на Израел, — високопоставен анализатор на снимки. Засега предпочитам да не разкривам името му, защото бих изложил на опасност живота му. Той ни съобщава информация, събрана от шпионските ви сателити, включително от последното поколение „Медуза“.

Хена мразеше съюзниците им да шпионират Съединените щати. За враговете това беше разбираемо, но фактът, че израелците използват така САЩ, го вбесяваше. Той стисна юмруци и се запита дали адмирал Морисън или полковник Бейнс знаят за това изтичане на информация, макар да се съмняваше.

— Той започна да работи в Националната разузнавателна служба две години след изстрелването на първия от онези шпионски сателити и откри забравени снимки, направени по време на злополучния полет през 1989 година на първия сателит „Медуза“. Поради ограничения та, наложени по причини за сигурност, агентът ни не можа да ни ги изпрати по обичайните канали, нито нап раво да ги открадне. Не можа и да ги преснеме. Разбрах че копирането им е свързано с хартията, използвана за принтиране. Но той измисли план как да ги изнесе от НРС, в който включи офицер от военновъздушните сили като нищо неподозиращ куриер. Агентът ни очакваше да се срещне с офицера по-късно същата вечер, но майор Розен, куриерът, откри снимките, оцени стойността им и измисли свои планове какво да направи с тях. И както знаете, снимките са попаднали у Прескът Хайд. Осъзнавайки, че ги е загубил, агентът ни се свърза с шефовете си и обясни какво има на снимките. Съдържанието им привлече вниманието на Хаим Левин.

— Мислех, че Мосад е цивилна агенция. Военните ви нямат ли собствено разузнаване? — обади се Хена за пръв път, откакто бе започнал разговорът. Той си спомни, че Розен е човекът, когото бяха арестували. Това означаваше, че израелците имат още един шпионин, действащ в НРС. Хена си отбеляза да съобщи тази нова информация на Бейнс.

— Имат, но Левин има много поддръжници във висшите ешелони на Мосад. Знаете, че снимките показват северните части на Еритрея и Югозападен Судан и може би разкриват наличието на диамантени залежи в земната кора. Може да разкриват и нещо друго, за което ще ви кажа след малко, но повярвайте, Левин проявява огромен интерес към автентичните снимки. От известно време той създава частна армия от средите на нашите военни, разузнавателните служби и отвсякъде другаде, където може да намери полезни хора. Това са мъже и жени, които споделят убежденията му и са готови да умрат за идеите на Левин за Израел. Скоро след като научи за снимките от „Медуза“, Левин изпрати в Еритрея един от хората си, който се представяше за австрийски археолог. Името му беше Якоб Щайнер и истинската му работа разбира се, беше да намери диамантените залежи. Той беше завербуван от Левин от факултета по геология в университета на Тел Авив. Щайнер бе убит от бандити, преди да успее да открие залежите. — Министър-председателят млъкна, сякаш преценяваше колко още да каже.

— Продължавайте, Давид — подкани го президентът.

Лицето му бе почервеняло от гняв от разкритията на Литвинов. Беше по-ядосан и от Хена.

— Левин иска снимките, затова изпрати във Вашингтон екип, воден от Ибрихам Беин, гениален агент от палестинско-еврейски произход. Беин обърна гръб на палестинското си наследство и стана пламенен ционист. Заповедите му бяха на всяка цена да вземе снимките от „Медуза“.

— Искаш да кажеш, че Селоме Нагаст работи за Беин? — попита президентът.

— Не. Тя е един от моите хора, които имат заповед да попречат на Ибрихам и екипа му. Разбрахме, че Розен е продал снимките от „Медуза“ на Прескът Хайд и изпратихме Селоме във Вашингтон, свързвайки я с Хайд. Ерит-рейската и националност го е убедила, че тя може да му помогне да открие жилата кимберлит.

За Хена нещата започнаха да се изясняват.

— И тук сигурно се намесва Мърсър.

— Съжалявам, но не познавам човек с такова име. — Литвинов явно беше озадачен.

— Той е американец, минен инженер, който в момента е в Еритрея и търси диамантите. Селоме Нагаст и Прескът Хайд са се обърнали към него, за да свърши тази работа — обясни Хена, после изведнъж кръвта му се смра-зи. — Господи! Не араби, а израелци са отвлекли Хари Уайт!

— Какво? — попита президентът.

— Онова копеле Беин е отвлякъл приятеля на Мърсър Хари Уайт. — Директорът на ФБР положи усилия да се Успокои. — Мърсър не искаше да има нищо общо с Хайд, но скоро след първата им среща Хари беше отвлечен от дома си. Откупът е участието на Мърсър в експедицията. Хари бе изведен от Вашингтон с частен самолет дестинация Бейрут. Това накара Мърсър и мен да мислим, че похитителите са арабски терористи. Изобщо не допуснахме, че може да са израелски терористи.

— Не знаех за отвличането и Селоме очевидно също не знае, но имате думата ми, че ако Хари Уайт е в Израел ще направя всичко в моята власт, за да го освободя — обеща Литвинов. — И, господин Хена, фанатизмът и тероризмът не са присъщи само на нашите мюсюлмански приятели. Ние евреите също имаме дълга история на терористична дейност, която не е толкова широко известна, но е не по-малко брутална. Попитайте всеки британски войник, изпратен тук след Втората световна война.

— Тогава Ибрихам Беин е убил Хайд и съпругата му, — Хена осъзна, че Селоме трябва да е отишла там веднага след като Беин ги бе застрелял.

— Да. Вероятно се е опитал да вземе снимките от „Медуза“ без насилие, но когато не е успял, е прибегнал до заплахи или изтезания, за да ги получи.

Хена сглобяваше парчетата от ребуса.

— Дотогава снимките вече са били у Мърсър. Хайд е бил убит, когато израелците са осъзнали, че вече нямат полза от него. Той всъщност е станал неудобен, защото е знаел за диамантите.

— Точно така! Селоме Нагаст е отишла в къщата им, след като са били убити. Тя е запалила пожара, за да забави разследването и да ни прикрие, и после е напуснала Вашингтон. Селоме Нагаст дойде в Израел, за да ме информира лично за случилото се. Изненадан съм, че не спомена за минния инженер, за когото току-що ми разказахте. Но тя е независима и предпазва приятелите си, ако реши, че онова, което знаем за тях, представлява заплаха за живота им.

— Къде е Ибрихам Беин сега и какво можем да направим с него? — попита Хена.

— Мъртъв е, затова имаме още по-голям проблем. Време е да ви кажа защо Левин се интересува толкова много жилата кимберлит и да включа нова фракция от итали-анци и суданци, което ще усложни нещата още повече.

Обясненията продължиха час. Хена и президентът слушаха като омагьосани разказа на Давид Литвинов. Историята звучеше невероятно, но през последните сед-мици се бяха появили толкова много подкрепящи я доказателства, че никой не се усъмни. Когато министър-председателят приключи, президентът имаше само един въпрос.

— Мислите ли, че онова нещо е заровено с изоставената мина, Давид?

— Не знам. Възможно е. Говорим за свещена реликва, за която народът ми копнее от хиляди години, и Господ знае, че търсихме навсякъде другаде. Предполагам, че това е въпрос на вяра, която е мотив с неизмерима сила, господин президент. Моята вяра ми даде сили да оцелея в лагерите на смъртта в Русия и да се заселя в Израел. Но в случая няма значение в какво вярвам аз. Ние се тревожим, че Хаим Левин също вярва и никакви кръвопролития няма да го спрат да докаже, че е прав. Ако онази реликва е в Еритрея и Левин се добере до нея, той ще се опита да обедини евреите от целия свят за каузата си. И след това може да забравите, че в Близкия изток някога ще има мир.

Дик Хена грабна телефона веднага щом президентът затвори. Той бързо набра някакъв номер и погледна президента, докато връзката се осъществяваше.

— Трябва да предупредя Мърсър. Той не съзнава, че се е забъркал в трихилядигодишна битка.

— Успокой се, Дик — с окуражителен тон каза президентът. — Познаваш го по-добре от мен и Мърсър неведнъж е доказвал, че може да се грижи за себе си.

— Да, но не и когато е в засада от две страни, устроена от хора, които имат много стари сметки за уреждане.

Хена притисна слушалката до ухото си и кокалчетата на пръстите му побеляха от напрежението.

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

Мърсър заспа няколко пъти по време на бдението си като се събуждаше само секунди след като задрямваше Очите му бяха кръвясали и пареха от фините частици прах, нахлуващ в порутената барака. Стана единайсет и той разбра, че ако отново заспи, ще се събуди едва на зазоряване, затова взе сателитния телефон и излезе. Температурата през нощта бе спаднала съвсем малко. Млечният път представляваше размазано петно на небето, Повяваше лек вятър. Най-силният шум, който Мърсър чуваше, беше звукът на собствените му стъпки по напуканата пустиня.

Десет минути преди уговорения час той включи сателитния телефон, който иззвъня почти веднага. Мърсър се стресна и се запита защо контактът се осъществява по-рано.

— Мърсър.

— Доктор Мърсър, хубаво, че отново чувам гласа ти. Това беше мъжът, с когото бе разговарял в Асмара.

Мърсър се надяваше, че е бил убит по време на атаката на суданците в хотел „Амбасойра“.

— Не мога да кажа същото — отговори той. Човекът не обърна внимание на забележката му.

— Опитах да се обадя няколко пъти, но телефонът ти беше изключен. Имаме много за обсъждане. Случиха се доста неща от последния ни разговор.

Може би защото стоеше до входа на мината и вече бе изпълнил задачата си или защото бе притиснат твърде много, но Мърсър не можа да сдържи гнева си и заговори иронично.

— Да, като например неколцината аматьори, които се опитаха да откраднат бельото ми. Направиха го предишната нощ — За щастие камериерката ги уплашила с парца-ла си. Изглежда, възможностите ви са ограничени до отвличане на беззащитен старец. Може би трябва да тренирате повече. Опитайте се да взимате бонбони от дете. Чувал съм, че е по-трудно, отколкото звучи.

— Хуморът ти е пресилен — каза гласът. — И вероятно ще пресъхне напълно. Слушай много внимателно.

Отново настъпи мълчание и после Мърсър чу друг глас. Хари! Звукът беше далечен, сякаш думите му бяха записани предварително и пуснати на касетофон по телефона. Но Мърсър долови ужаса в гласа на възрастния мъж. Хари говореше така, сякаш бе преживял адски мъки.

— Мърсър, трябва да намериш диамантената мина. Казаха ми, че ако не я откриеш до две седмици, ще започнат да ме режат на парчета. Държат ме в една мръсна дупка и ми дават някаква гадост, по-гнусна и от „Будълс“. Не знам още колко ще издържа.

— Това трябва да ти е достатъчно — обади се терористът, — за да си доволен, че приятелят ти още е жив. Аз спазвам своята част от уговорката. А ти?

— Защо две седмици? Мислех, че разполагам с четири.

— Вече не. След две седмици ще ни кажеш къде е мината, инак Хари Уайт ще бъде убит.

— Още дори не съм се приближил до нея — излъга Мърсър, поглеждайки осветения от луната черен силует на сондажната кула. Знаеше, че за две седмици няма да може да измисли изпълним план. „По дяволите!“ — изруга мислено.

— Това е твой проблем и на Хари Уайт, не мой.

— Имам предположения. Научих някои неща от но-мадско семейство, с което се запознах преди няколко дни, но ми трябва повече време. Тази страна е голяма, за Бога! Досега бяхте сговорчиви. Дайте ми още една седмица, кълна се, че след три седмици ще знам къде се намира мината.

— Имаш две. А сега, искам да обсъдим случилото се в Асмара.

— Не съм убил вашия човек.

— Знам, Мърсър. И двамата съзнаваме, че има и други хора, заинтересувани от нашата операция, и може да се наложи да защитаваме теб и екипа ти. Ето защо трябва да ми кажеш къде си в момента.

— Наистина ли мислиш, че ще повярвам на внезапната ти загриженост за здравето ми?

— Интересът ни към здравето ти е документиран. До казателството са двамата мъртви африканци, които ос тавих в хотелската ти стая. Смятам те за свой наемник и искам да успееш. Кажи ми къде си.

— Не. Ти искаш мината, а аз — Хари Уайт. Това е уго-ворката ни и ще ме оставиш на мира, докато я намеря.

— А суданците?

— Аз ще се погрижа за това.

— Знаеш, че не мога да те накарам да ми кажеш. Но когато разговаряме следващия път, ще имам друг запис и ще чуеш, че Хари Уайт е загубил лявата си ръка. — Линията прекъсна.

— По дяволите! — Мърсър набра номера на сателитния телефон, който бе дал на Хабте.

— Да? — веднага отговори еритреецът. Както се бяха уговорили, преди да се разделят, той чакаше Мърсър да се обади.

— Аз съм, Хабте. Мисля, че току-що обърках нещата с похитителите. Отправиха ми заплахи и аз им вярвам.

Мърсър си припомняше разговора, когато му се стори, че Хари бе казал нещо странно. „Някаква гадост, по-гнусна и от «Будълс».“ Какви ли ги говореше старецът, по дяволите? — Слушай, няма да ти разказвам подробности, но багерът ще ми трябва по-рано, отколкото смятах. Можеш ли да тръгнеш на зазоряване?

— Да. Собственикът му ремонтира пътищата тук, но е предупредил, че му се налага да замине.

— Малко странични доходи, а?

— Не виждам нищо лошо в това. Накфа е порутен, а багерите са рядкост в Еритрея.

— Стига резервоарите му да са пълни, когато дойдете тук — предупреди го Мърсър.

— Ще са пълни. Ще докараме и другите машини, които ме накара да наема, преди да пристигнеш в Еритрея.

— Добре. Ще ни трябва генераторът и преносимите прожектори. — Сателитните телефони не бяха застраховани срещу подслушване, но Мърсър беше убеден, че по това време никой не слуша точно тази честота. Въпреки това нямаше намерение да рискува, съобщавайки къде се намира. Той съобщи на Хабте координати на около петнайсет километра от Долината на мъртвите деца и каза, че ще изпрати Гиби да го доведе. — За колко време ще се придвижиш?

— Ще отнеме най-малко един ден. Теренът е неравен и река Адоба може вече да се е препълнила. Най-добре ще е Гиби да ме посрещне по обяд вдругиден.

— Ясно.

Мърсър продължи да мисли за Хари Уайт. „Будълс“ беше търговско название на марка джин. Защо Хари получаваше джин, щом похитителите му бяха мюсюлмани и им бе забранено да пият алкохол? Очевидно Хари се опитваше да му каже нещо, но Мърсър беше твърде уморен, за да го разбере.

Мърсър събуди Гиби веднага щом се съмна. Бе спал достатъчно, за да задоволи непосредствените потребности на организма си, но се чувстваше малко замаян от горещината. Гиби се съгласи да остане в долината и да му помага до другата сутрин, а сетне да отиде да вземе Хабте, Селоме й техниката.

След бърза закуска Мърсър прегледа сондажната кула, а Гиби извади всички въжета, които бяха донесли. Ръждата по стоманените подпори беше повърхностна и металът отдолу изглеждаше стабилен. В тойотата имаше въжета само по петнайсет метра, но ако ги завържеха и ги прикрепяха за влекача на джипа, щяха да бъдат достатъчни за да може Мърсър да стигне до дъното на изкопа.

Той монтира няколко макари на металната рамка, уви подпорите с пластир и ги намаза с машинно масло от джипа, за да не може грапавият метал да протрие въжето. После показа на Гиби как да борави с импровизира ната седалка от въжета.

— Гиби, не забравяй, че само ти можеш да ме спасиш от падане в тази адска дупка — предупреди го Мърсър докато стоеше до входа на старата мина.

Гиби се бе оказал способен помощник, но Мърсър все още не се осмеляваше да повери живота си на младежа Черната шахта сякаш искаше да го засмуче в дълбините си.

Пое няколко пъти въздух, скочи и увисна над петдесетметровата бездна. Гиби се засуети за миг с въжето и Мърсър пропадна още няколко сантиметра.

— Добре ли си?

— Да, ефенди — усмихна се еритреецът. — Люлката ти те прави по-лек.

Благодарение на системата с макарите Гиби бе натоварен само с двайсет и пет килограма от действителната тежест, но въпреки това Мърсър бе завързал края на въжето за влекача на тойотата. Когато дойдеше време да го издърпа, Гиби щеше да се нуждае от мощността на джипа.

— Добре, спускай.

Мърсър започна да пропада в тъмен свят. Квадратът светлина над главата му бързо се смаляваше. Той запали фенерчето и намести миньорската каска на главата си, Около него се сипеха камъчета, които тракаха по каската и падаха в шахтата.

— По-бавно — извика Мърсър и подпря крака на неравната стена, за да отпусне малко въжето, после го дръпна два пъти, за да подсили заповедта, и спускането става много по-бавно.

Насочи фенерчето надолу, но лъчът освети само няколко метра. На скалите трябваше да има завинтени стоманени перила за стабилизиране на подемниците и клетките, но Мърсър не видя такова нещо и се запита докъде бе стигнал предишният опит за намиране на диамантите.

В лагера на повърхността нямаше следи от механични товарачи или конвейерни ленти. След като дори не бяха инсталирали свястна система за обработване на рудата, беше твърде вероятно мината да не е експлоатирана от много години. Но за изкопаването на подобна шахта беше нужна година и нещо, като се имаше предвид възрастта и и качеството на съоръженията преди половин век.

Мърсър стигна до първата хоризонтална галерия на около двайсет и пет метра по-надолу. Миньорите я бяха изкопали, за да стигнат до обогатената с минерали руда. От тази дълбочина отворът на шахтата изглеждаше не по-голям от капак на канал. Мърсър се вмъкна в галерията и стъпи на перваза, водещ към скалата. Онзи, който бе разработил мината, знаеше достатъчно, за да не прокарва главната шахта до вулканичния отвор, и бе пробил дупка до нея и оттам — до кимберлита. Мърсър даде сигнал на Гиби да задържи въжето, откачи се от седалката и я завърза за дървена греда, за да не виси в празното пространство.

Лъчът на фенерчето проряза мрака и освети дълъг тунел, широк четири и висок два метра и с неизвестна дължина. Мърсър насочи фенерчето към тавана и се изненада, като не видя прилепи. Не бе доловил миризма на гуано, характерна за изоставените мини. Също като Долината на мъртвите деца и мината бе лишена от живот. По гърба му полазиха ледени тръпки, които нямаха нищо общо с хладния въздух в подземния тунел.

Мърсър измина петдесет метра по хоризонталната галерия и стигна до първия разклон. За миг му хрумна да се отклони по по-тесния тунел, но после реши да продължи по главния. Само след още няколко метра вляво се появи друг разклон, после трети. Той освети прохода и видя, че там също няма болтове, които да осигурят стабилност. Скалите бяха предимно от риолит и вероятно не се нуждаеха от болтове, но това засили безпокойството му. В тази мина нещо не беше наред.

След двеста метра откри малка галерия за вентила ция, дупка в земята, която се спускаше към следващото ниво. Подобни малки вертикални шахти свързваха две нива в мината и често се срещаха в тунел, използван за изнасянето на изкопания материал. Дървените перила до малката галерия бяха сухи и счупени, а стълбата монтирана от едната страна, изглеждаше толкова крехка, че едва ли би издържала и тежестта на мишка. Когато стигна до работната шахта на галерията, на четиристотин и петдесет метра от главната шахта, вече бе минал през осем разклона, две малки галерии и един отвор в тавана. Това означаваше, че над главата му има още едно ниво, което не бе свързано директно с главната шахта.

Първоначалната му преценка за мащаба на работата беше далеч от истината. Без да изследва разклоненията, можеше само да предполага, че те са поне два пъти повече от тунелите само в тази галерия. До дъното на шахтата оставаха още трийсетина метра и не се знаеше колко още галерии има. Като се имаше предвид стабилността на скалата и начинът, по който галериите бяха прокопани, може би имаше още няколко километра тунели, разклоняващи се от главната шахта.

В продължение на петнайсет минути Мърсър разглежда скалите наоколо. Рудата от последната експлозия не беше разчистена, когато миньорите са били изтеглени от забоя, и това беше доказателство, което бяха забравили в бързината. Миньорите обаче никога не оставяха необработена руда в мината. Мърсър преся парчетата, използвайки сила, за да отмести някои от по-големите буци, и изследва повърхността на скалата. Но под какъвто и ъгъл да я осветяваше, не видя следи от матовата, синкава почва, кимберлита, където се образуваха диамантите, и реши, че е била изгубена година, без да се постигне резултат. В хоризонталната галерия нямаше нищо ценно.

Той се върна в главната шахта, хвана въжето и даде сигнал на Гиби да го спусне, после скочи в бездната, заъртя се и се отблъсна от скалната стена. Спускането му беше зашеметяващо, но Мърсър го бе правил и преди и не изпита неприятни усещания.

Не обърна внимание на следващите три хоризонтални галерии, защото знаеше, че ако се наложи, може да ги изследва, докато се издига към повърхността. Както очакваше, на дъното на шахтата имаше купчина изкривени съоръжения и стотици метри сплетен стоманен кабел. Когато мината е била напусната, миньорите бяха предпочели да хвърлят техниката в изкопа, вместо да позволят да я вземат враговете, вероятно напредващата английска армия. Мърсър стъпи на навит на кълбо кабел. Нишките бяха ръждясали и слепени от сезонните дъждове в Еритрея и се бяха превърнали в плътна маса метал, която приличаше на модернистична скулптура. Лъчът на фенерчето освети горната част на клетката, използвана да изтегля хората от мината, и по-нататък разхвърляните съоръжения. Мърсър видя подемник, който не бе паднал на дъното на шахтата, а бе заседнал на четири-пет метра от земята. Той отскочи назад, когато забеляза сгърчен труп. След няколко секунди сърцето му нормализира ритъма си.

Проправи си път през купчината железа, за да го разгледа по-отблизо. Трупът беше в подобна фаза на разложение като еритрейския войник, когото с Гиби бяха погребали предишния ден. И униформата му изглеждаше същата. Мърсър предположи, че някой любопитен войник се е приближил до шахтата, изгубил е равновесие, полетял е надолу и бързо е срещнал смъртта. Той отново се откачи от въжето и сигнализира на Гиби да задържи позицията му.

Тук-там между съоръженията имаше празни пространства, през които Мърсър можеше да мине и да стигне до най-дълбоката хоризонтална галерия в мината, чийто вход бе блокиран от изоставените миньорски инструменти. Но дори при най-благоприятни обстоятелства опитва да го направи беше опасен. Железата бе възможно да се разместят и да го затрупат, без да има надежда да бъде спасен. Нямаше как да сигнализира на Гиби и дори да успееше, един-единствен човек не можеше да стори нищо за да го измъкне.

Но Мърсър нямаше избор. Той раздвижи мускулите си, подготвяйки се за предизвикателството, коленичи надникна в тъмната купчина и започна да се промъква. Извиваше тяло между съоръженията, движейки се, без да спира, Навеждаше се. Острата стомана поряза ръцете му и охлузи кожата на краката и гърба му. Дрехите му се превърнаха в дрипи. Все едно се движеше в огромно кълбо от бодлива тел. Ако намереше път към хоризон талната галерия, после щеше да се върне лесно, следвай ки дирята от капки кръв.

Навлезе на два и половина метра в железата и освети пространството под асансьорната клетка. Лъчът бе по гълнат от мрака на друга хоризонтална галерия, после дната. Провря се под клетката и затаи дъх, когато част съоръженията се разместиха, скърцайки като огромни стоманени челюсти. Имаше чувството, че купчината всеки момент ще се срути. Без да обръща внимание на болката, когато парче метал резна гърба му, Мърсър преодоля последните метри и се претърколи в галерията, точно когато грамадата рухна. Тоновете съоръжения, застрашително крепящи се от половин век, се срутиха на дъното на мината в облак от прах. Трясъкът отекна в шахтата. Ако Мърсър се бе забавил със секунда, тялото му щеше да бъде прерязано на две, когато клетката се стовари на входа за галерията като острие на гилотина.

Дишането му беше учестено въпреки усилията да го нормализира, вдишвайки вонящия прах с всяко поемане на въздух. Мърсър огледа кървящите си рани и после насочи лъча на фенерчето към задръстената шахта. Правоъгълният отвор на галерията бе блокиран от непрохо-дима стена от отломки. Мърсър хвана стоманена подпора и започна да я дърпа, докато му се зави свят. Но под пората помръдна само един-два сантиметра. Когато бе паднала, кабелите, въжетата, клетката, подемниците и всички други съоръжения, хвърлени в шахтата, се бяха заклещили, намествайки се като парчета от ребус, и бяха препречили входа. Нужни бяха експлозиви, за да се изкъртят.

Мърсър бе хванат в капан.

— Неочакван обрат — измърмори той.

Знаеше, че паниката идва в резултат от страха от неизвестността, и за добро или лошо, и преди се бе заклещ-вал в мини, така че потисна опасенията си. Върна се спокойно и тръгна по тъмния тунел, но само след няколко метра спря. Кръвта се отдръпна от лицето му и стомахът му се сви.

Дългият тунел беше пълен със стотици трупове. Отначало Мърсър помисли, че са били хванати в капан там като него. Но после видя, че труповете са наредени край стените. Тези хора биха се борили до последен дъх, за да се измъкнат от галерията. Щяха да се скупчат до шахтата, а не да се отпуснат в тези спокойни пози. Той се вгледа в мъжа, който лежеше най-близо до него, и разбра какво се е случило. В изсъхналата кожа на челото на човека имаше дупка. Съдейки по облеклото им, това бяха миньорите, които бяха изкопали тунелите. Те бяха застреляни, когато италианците бяха избягали, и телата им бяха изоставени там. Вечното им мълчание пазеше тайната на мината.

— Господи.

Гледката му напомни за концлагеристите, използвани от нацистите, за да изкопаят тайни подземни съоръжения за ракети и реактивни изтребители.

Мърсър тръгна по тунела и изчисли, че в галерията има над четиристотин трупа. Запита се какво означава това, но не намери отговор.

Отложи търсенето и стигна до края на тунела. Галерията беше дълга повече от километър и половина имаше множество разклонения вляво и вдясно. Таванът беше само на няколко сантиметра от главата му. Туне лът отново промени преценката му за размерите на мината и за времето, за което бе изкопана. Подобно на първата хоризонтална галерия, която бе изследвал, работната шахта беше изоставена малко след взривната дупка Отпред имаше механичен скрепер, а кабелите, маневрирали машината, стигаха до четирицилиндров мотор, Миньорите дори бяха оставили наблизо кирките, лопатите и лостовете си. Металът беше непокътнат благодарение на сухия въздух.

Мърсър намери отговор на няколко въпроса, когато разгледа скалите и рудата, която се бе откъртила от добивния забой.

— Горките. Не сте имали шанс, нали?

Имаше и други въпроси, върху които трябваше да мисли, но първо трябваше да се върне на повърхността. Тъй като бе прекарал голяма част от кариерата си в подземните владения, Мърсър бе развил способността да съставя наум карта на триизмерните лабиринти, докато върви из тях. Той несъзнателно изчисляваше разстоянията и ъглите. Това беше умение, което бе придобил с годините, и то му помагаше да се движи с относителна лекота под земята. Мърсър се върна до първия склон на това ниво, надникна нагоре в черната дупка и осъзна, че не води към по-горното ниво, а се разклонява. Той потърси пряк път до друга хоризонтална галерия, по-къс от главния и с наклон надолу. След известно време Мърсър стигна до още едно възвишение и огледа стълбата, издигаща се нагоре. Дървото бе посивяло от годините и бе станало толкова сухо и крехко, че се ронеше. Той изпробва най-долното стъпало и петата му веднага го прекърши.

— Добре, ще го направим по трудния начин. Инстинктът му подсказа, че на върха на отвесното възвишение има тунел, водещ към главната шахта над купчината изхвърлени съоръжения. Там беше и въжето. На земята имаше достатъчно камъни, за да направи пимида под отвора. Той работеше и си тананикаше, като често изключваше фенерчето, за да пести батериите. След двайсет минути купчината стана достатъчно висока. Таванът беше на два метра, затова му трябваше платформа от камъни, висока един метър, а Мърсър бе натрупал почти метър и двайсет. Той насочи нагоре фенерчето, но лъчът изчезна в мрака.

Мърсър се изкатери до върха на купчината и се провря през отвора. Сетне пое дълбоко въздух и сложи крак на стената на отвесната шахта. Подпря рамо на скалата, изтласка се нагоре, преметна другия си крак върху камъка и се изтегли от купчината чакъл. Стоейки в комина с разкрачени крака, Мърсър щеше да се нуждае от ръцете си, за да се държи, докато се катери, затова пъхна фенерчето в колана си, премести тежестта си на левия крак, вдигна десния няколко сантиметра и отново се изтласка от стената.

Бяха му необходими петнайсет минути, за да измине шест метра нагоре по шахтата, защото можеше да прави крачки само от петнайсет сантиметра и да се придържа с длани за скалата, за да разпределя равномерно тежестта си. Мислеше, че възвишението ще свърши и ще се озове в друга хоризонтална галерия, но склонът продъжаваше да се извисява в мрака. За свой ужас Мърсър осъзна, че шахтата се разширява. Краката му се разкрачваха все по-широко и напрежението на мускулите на слабините и на бедрата ставаше непоносимо. За пръв път след срутването на съоръженията на дъното на шахтата Мърсър започна да изпитва съмнения, че ще се измъкне. Той смени позата си, притисна пети до едната стена и допря рамене до другата, така че тялото му да запълни празното пространство.

Продължи да се движи, като притискаше рамене и стъпваше по отсрещната стена. Ризата и панталонът му се обляха в кръв. Шахтата се разшири още, затова тряб ваше да упражнява по-силен натиск върху стените, за да не падне. Ако шахтата продължеше да се разширява Мърсър нямаше да може да се задържи. Той прогони тази мисъл от съзнанието си, но започна да го обзела отчаяние. Цялото тяло го болеше. Силите му намаляваха, мускулите му се схващаха и Мърсър разбра, че няма да може да контролира спускането си, ако се наложеше Щеше да изпочупи костите и предимно врата и гръбнака си, ако паднеше върху камъните долу от десетина метра височина. Продължи упорито да се катери.

Осъзна, че е стигнал до върха на възвишението, когато престана да чува тракането на камъчетата по металната миньорска каска. Преодоля останалите петнайсет сантиметра, претърколи се на пода на горната хоризонтална галерия и легна там, като дишаше учестено, притиснал лице до студения камък. От раните на гърба и охлузванията на ръцете му капеше кръв.

Изминаха пет минути, преди отново да е в състояние да се движи. Мърсър се изправи, като трепереше, изтупа дрехите си и запали фенерчето. Без да обръща внимание на тунела вляво, той тръгна надясно, защото знаеше, че това е главната артерия, съдейки по размерите. След двеста метра Мърсър видя светлина и погледна светещия циферблат на часовника си. Още не беше обяд, но имаше чувството, че е бил в мината цял ден, дори повече.

Въжето висеше далеч от обсега му и той трябваше да използва колана си, за да го придърпа към себе си. В сумрака долу Мърсър видя изоставените съоръжения, които едва не го бяха заклещили завинаги. Той дръпна рязко въжето и Гиби незабавно започна да го изтегля. Едва когато стъпи на твърда почва, Мърсър извади от джоба си сигнална ракета и я изстреля. Това беше знак за Гиби да включи двигателя на тойотата и да я отдалечи от сондажната кула. Седалката от въжета се издигна като безшумен асансьор.

Слънцето беше благословено облекчение след часовепрекарани в мрака, и ако очите на Мърсър не притежаваха котешка бързина да се приспособяват, ярката светлина щеше да го заслепи. Той се облегна на сондажната кула, докато Гиби се приближаваше към него. Чустваше изтощение, което нямаше нищо общо със сутрешната му работа. Еритреецът предвидливо бе донесъл последната бира и му я даде. Мърсър изпи на няколко глътки топлата газирана течност.

— Какво стана, ефенди? — Младежът не можеше да прикрие вълнението си. — Покажи ми още един от скъпоценните камъни, които ще направят богат народа ми.

Мърсър го погледна, присвивайки очи на ослепителното слънце, извади малка, безформена бучка от джоба си, хвърли я на нетърпеливия еритреец и наведе глава.

Гиби дълго гледа парчето метал. Изражението му беше озадачено.

— Това не е богатство, а олово от куршум, изстрелян в главата на човек на дъното на тази мина, също като останалите четиристотин мъже, които са работили с него — каза Мърсър.

Бе намерил трупа, прегърбен над контролните уреди на скрепера в дъното на най-долната галерия. Човекът беше убит като всички други, екзекутиран не само за да запази в тайна местонахождението на мината, но и за да скрие факта, че целият проект е бил неуспешен. Те не бяха намерили заветната синкава почва — кимберлита, който съдържаше диаманти. Години наред бяха копали тунели, поливайки ги с кръвта и потта си, но не бяха открили нищо. А наградата им беше куршум в главата.

Въпреки всичко Мърсър беше убеден, че някъде наоколо има диаманти. И ако разполагаше с две години, няколко хиляди души и неколкостотин милиона долара, Щеше да ги намери и извади. Но в момента нямаше нищо и не можеше да спаси Хари. Похитителите бяха казали, че искат Мърсър да намери мината. Той го бе направил, но знаеше, че няма да повярват на истината. Те искаха диаманти, а не огромна дупка в земята, и колкото и убийства да извършеха, Мърсър не можеше да стори нищо, да изпълни желанието им.

— Мамка му — измърмори той. По лицето му започна ха да се стичат сълзи на отчаяние, тъга и болка.

ГРАНИЦАТА МЕЖДУ ЕРИТРЕЯ И СУДАН

Два неравни чакълени пътя пресичаха уединената граница. И двата минаваха през дълбока клисура с разнебитени дървени мостове, направени преди десетилетия. На около четирийсет километра имаше лагери за бежанци, Десетки хиляди нещастни хора се свиваха в палатки, които почти не предлагаха защита от вятъра и безмилостното слънце. В палатковите градове живееха еритрейци, които не можеха да се върнат в родината си. След разрастването на суданската гражданска война суданците също потърсиха убежище там, надявайки се на по-добър живот в Еритрея. Отчаянието им беше толкова голямо, че виждаха обеднялата си съседка като обетована земя.

Лагерите бяха разположени близо до границата и бяха лесно достъпни, затова бяха в много по-добро състояние от резерватите във вътрешността на Судан. Камионите на ООН и ЕО често караха храна, лекарства и дрехи, като минаваха през Еритрея.

На дъното на клисурата течеше поток и девойките от лагерите от двете страни непрекъснато ходеха там, носейки тежки съдове с вода на главите си. Местата за пране и тоалетните се намираха малко по-нататък, но докато стигнеше до другия лагер, потокът вече бе замърсен от съседите. В лагерите върлуваха болести като дизентерия и всякакви бактериални инфекции.

На петнайсетина километра на юг от втория лагер имаше трети, обитаван от войници. Палатките бяха разразпънати под сянката на една от малкото горички от бодливи дръвчета. На известно разстояние от лагера бръмчеше генератор, а помпа източваше вода от клисурата.

Трима мъже се грижеха за огъня и преваряваха водата, пречиствайки я с топлина, преди да бъде обработена с химикали.

Въпреки усилията за поддържане на хигиена вятърът разнасяше противна миризма на канал от лагера на бежанците. Според Джанкарло Джанели смрадта и постоянното жужене на зелените мухи бяха двата най-големи недостатъка на войнишкия лагер. Всичко останало му харесваше. Палатката му беше голяма и имаше климатична инсталация, а кухнята беше изненадващо добра. Един от бунтовниците на Махди бе работил като главен готвач в Хартум, преди да грабне оръжието, и се радваше на домакинските уреди, които Джанели бе докарал в дивата пустош. Ако можеше да пренебрегне въоръжените бунтовници наоколо с техните непрекъснати учения и паради, Джанкарло би сравнил местонахождението си с някой от елегантните лагери в стил „Хемингуей“, поддържан от големите компании за сафари в Кения или в Южна Африка.

Джанели седеше под сянката на тентата пред палатката си. Мрежата против комари замъгляваше гледката пред него. Бюрото му беше махагоново и направено така, че да се сгъва и да се пренася лесно. Махагоновият му стол бе покрит с кожа от зебра. Изпотена чаша с искряща вода бе поставена до преносимия му компютър, който му даваше възможност да поддържа контакт с множеството клонове на „Джанели СпА“ чрез сателитна връзка.

Ако страната беше по-интересна, например пълна с дивеч, щеше да му бъде неприятно да работи там, но пустинята беше суха, еднообразна и безжизнена, с изключение на смърдящите човешки същества на север. Ето защо Джанели изпълваше дните си на чакане с управлението на мултинационалната си корпорация.

Както бе обещал, Махди осигури достатъчно бунтовници за мисията. Когато научи, че искането е отправено от най-големия им поддръжник в Европа, Съветът на суданската революционно-освободителна армия изпрати на еритрейската граница петдесет души под командване то на Махди, но под контрола на Джанели. Мъжете бяха най-добрите в армията, закалени в битките ветерани които имаха най-малко десет години опит в кървавите войни в дивата пустош. С помощта на Джанели те бяха екипирани с най-модерна натовска техника, макар че отказваха да използват новите щурмови пушки и предпочитаха да запазят безценните си руски автомати АК — 47.

— Господин Джанели? — Един от белите миньори стоеше пред палатката.

— Да, Джопи? Влез.

Миньорите, които Джанкарло бе наел, бяха емигранти южноафриканци, избягали от родината си, след като Африканският национален конгрес взе властта през 1994 година. Беше ги открил в Австралия. Като мнозина други от сънародниците си те се страхуваха да живеят в страната, която сега се управляваше от чернокожи. Джанели смяташе, че много от тях щяха да се върнат в Южна Африка, когато планът му дестабилизира икономиката на страната толкова много, че народът ще се моли за относителния просперитет по времето на режима на белите управници.

Южноафриканецът се наведе, мина под мрежата против комари и седна на походното столче срещу Джанкарло.

— Прегледахме минната техника, която сте докарали, сър. Внушителна е.

Джанели си бе осигурил услугите на петима бели мъже надзиратели, всички експерти по експлозивите и бивши началници на миньорски смени. Те щяха да оглавят стоте работници, които Махди бе обещал. Освен това бе докарал пет големи дизелови камиона с миньорска техника, големи пневматични компресори, експлозиви и няколко по-малки машини, предназначени за работа под земята. Техниката бе транспортирана в Африка в продължение на много месеци и държана в склад на „Джанели СпА“в Хартум и чакаше да бъде открито местонахождението на мината, която чичото на Джанкарло бе започнал да експлоатира преди толкова много години.

Джопи Хофмиър запали цигара и заговори, без да я изпуска от устните си. Пушекът се виеше около главата му и го караше да присвива очи.

— Шибаните чернилки искаха да се доберат до запасите от експлозиви и се наложи да разбия няколко черепа, за да им дам урок.

— Надявам се, че не си бил твърде груб — усмихна се Джанели. — Един ден бунтовниците може да спасят живота ти.

— Главата на негъра е като камък. Боят може да я очука, но няма да я повреди. В Южна Африка управата не разбираше, че хубавият пердах ще накара чернилките да работят повече от допълнителните дажби месо или шибаната стоматологична програма.

— Тези хора няма да работят за теб, Джопи — раздразнено каза Джанели. — Наел съм ги за пазачи.

— Ха, очаквате да работим с измета от лагерите? Махди ни води по двайсетина, за да ги проверяваме. Ако можем да намерим един свестен от петдесет, викаме ура. Миньорството е трудна работа, а половината от негрите дори не могат да се държат на краката си. И са тъпи като овце.

Джанкарло изключи компютъра, за да се съсредоточи върху разговора с южноафриканеца. Ако се готвеха да отворят отново мината, щяха да им трябват работници. Махди бе предложил и Джанели се бе съгласил, че най-Добрият им избор е да наемат физически годните мъже от лагерите. Бежанците отчаяно се нуждаеха от работа. От благодарност те биха направили всичко, което се поскаше от тях. За мнозина това беше първата работа в живота им. Повечето бяха второ или трето поколение бежанци.

— Колко души намерихте засега?

— Четирийсет. — Хофмиър долови безпокойството в гласа на шефа си. — Щом започнем да работим, обзала гам се, че половината или ще избягат, или ще умрат в мината. Северният негър е деликатно същество и може да пукне ей така изведнъж.

— Работил ли си със суданци и еритрейци?

— Да, в медните мини в Замбия, когато страната се наричаше Северна Родезия. Неколкостотин слязоха да работят в шахтите, но след пет месеца изчезнаха. Половината хвърлиха топа, а другите предпочетоха да умрат от глад.

— Не съм мислил за това — отбеляза Джанели, предчувствайки сериозен проблем.

— Не се тревожете. Когато дойде време да отидем в Еритрея, ще имаме достатъчно копелета, които да заемат мястото на умрелите или избягалите. Кога ще тръгнем?

— Още не знам.

До палатката се приближи Махди. Беше облян в пот и задъхан.

— Какво има? — попита Джанкарло.

— Бях в лагера на бежанците. Снощи петдесетина души със семействата си са преминали границата с номад, който е дошъл да ги наеме. Говори се, че в Еритрея е открита голяма мина и са нужни работници. Мнозина други се готвят да се присъединят към тях. Научих, че номадът е изпратен от бял човек.

Джанели скочи.

— Мърсър е намерил мината!

— Да, разказват за бял надзирател, който знае да говори със скалите.

Вълна от чувства заля Джанели. Снимките от „Меду за“ бяха показали, че Енрико е имал право, и Мърсър ги бе използвал, за да открие мината. В Северна Еритрея имаше жила кимберлит, една от най-редките геологични особености в света, и Енрико я бе намерил преди десетилетия без помощта на съвременната техника. Разбира се, Джанкарло не познаваше чичо си, но му се възхищаваше заради самостоятелността, която го бе ръководила. И Джанкарло притежаваше онова непреодолимо желание да докаже невъзможното и да следва вярата си до единствения й логичен завършек. Той се замисли за плана си след откриването на диамантите и се усмихна лукаво. Изчистването на името на Енрико беше благородна кауза, но Джанкарло се бе погрижил да спечели много от приключението. Хрумна му да се обади в Лондон, но после реши, че е по-добре да изчака и да види колко диаманти ще намери преди срещата на Диамантения синдикат. Целта му беше пет хиляди карата и долавяйки настървението на Джопи Хофмиър, не се съмняваше, че ще я постигне.

— Махди, предупреди хората си. Трябва бързо да се изнесем — развълнувано каза Джанели. — Бежанците имат преднина. Ще ги настигнем с камионите, но не искам да се отдалечат твърде много. Джопи, мисля, че нашият приятел Мърсър е взел останалите мъже, които ти трябваха за работата в мината. Еритрейците ще ги заместят. Всичко натоварено ли е в камионите?

— Да — ухили се южноафриканецът, който явно се радваше, че ще избяга от скуката в лагера. — Натоварихме ги отново, след като проверихме всеки товар.

— Махди, с каква скорост може да се движи керванът на бежанците през пустинята?

— Ако бяха оставили жените и децата, щяха да извървят по трийсетина километра на ден, но те са взели семействата си. Това ще намали наполовина изминатото разстояние.

— Добре. — Бавното придвижване на бежанците успокои Джанели и леко промени плановете му. — Изпрати разузнавачи да ги следят. Не би трябвало да е трудно. Ще останем в лагера, докато ни изпреварят с няколко дни. Така няма да се натъкнем на тях, когато тръгнем Освен това ще имаме време да вземем още една цистерна с гориво от Хартум.

— Господин Джанели, ако в мината ще има толкова много хора, ще ни трябва повече вода — отбеляза Хофмиър.

Джанкарло отново отвори преносимия си компютър и започна да пише списък.

— Вода, гориво, друго?

Тримата работиха около час, попълвайки списъка Когато приключиха, бяха осигурили достатъчно провизии, за да поддържат лагера още няколко седмици, без да го презареждат. След това щяха да започнат да карат запаси от Судан, а това не беше проблем, като се имаше предвид влиянието на Джанели. Освен че подкрепяше бунтовниците, той поддържаше контакти и с правителството в Хартум — работеше и за двете страни в гражданската война.

Джанели сложи край на срещата.

— Махди, изпрати веднага разузнавачи. Аз ще поръчам останалата техника и запаси от Хартум и ще уредя охрана. Джопи, провери дали хората ти са готови да тръгнат.

— Да, сър — едновременно казаха двамата мъже.

Макар да беше расист, Джопи Хофмиър мразеше масите, но не и индивидите. Той вдигна мрежата против комари, за да може Махди да излезе, и двамата се отдалечиха от палатката.

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

На здрачаване Хабте, Селоме и Гиби пристигнаха с трактор и натоварено до половината ремарке в Долината на мъртвите деца. Пет минути след като прекосиха тайната долина и спряха до сондажната кула, в пустошта навлезе яркожълт багер. Шофьорът бе принуден да разчисти част от свлачището на входа на долината, за да може да мине.

Гумите вдигаха облаци прахоляк. Двете превозни средства угасиха моторите и в лагера настъпи тишина. От камиона слезе Селоме. Хабте бързо я последва и влезе в голямата барака, после се върна навън, засенчи очи и потърси Мърсър. Джипът бе изчезнал. Нямаше и следа от Мърсър.

— Гиби — извика Хабте. — Нали това е мястото? Къде е Мърсър?

— Не знам — отговори младежът. — Каза, че ще ни чака тук. Беше ядосан, че мината е празна, и нямаше търпение да говори с вас. Нямам представа къде е отишъл.

Хабте потисна безпокойството си, когато Селоме и двамата шофьори се приближиха до него.

— Какво има? — попита тя.

— Мърсър трябваше да ни чака. Но не го виждам.

Те отидоха до сондажната кула и надникнаха в тъмната бездна на изоставената мина.

— Възможно ли е да е бил толкова ядосан? — Селоме изрази на глас опасенията им.

— Не. Само исках да погледна долу. — Хабте се извърна от шахтата. — Скоро ще се стъмни. Трябва да се подготвим за нощуване.

— Къде е тойотата?

— Мърсър трябва да е отишъл да изследва района. Взел е и някои принадлежности за къмпинг. Съмнявам се, че ще го видим тази вечер.

— Дали ще бъде в безопасност? — В гласа на Селоме прозвуча нещо по-силно от приятелска загриженост.

— Той познава Африка. Всичко ще бъде наред.

Мина час, докато разтовариха ремаркето. Селоме непрекъснато поглеждаше към хоризонта, търсейки издайнически облачета прах, сигнализиращи пристигането на тойотата. Вечеряха в голямата барака на съскащата светлина на газени лампи и разговаряха малко. Мъжете заспа ха много преди Селоме. Тя лежеше будна и напрягаше слух да долови бръмчене на двигател, но накрая задряма.

Мърсър нахлу в бараката след полунощ и събуди всич ки. Лицето и дрехите му бяха изцапани, а косата — сплъстена от прах. Беше изтощен и очите му се затваряха затова се отпусна на пода до походната печка. Някой запали лампите и на светлината им Мърсър изяде остатъците от вечерята, отбягвайки въпросителните погледи на хората около себе си.

— Къде беше? — развълнувано попита Селоме.

Той й се усмихна. Тя все още беше загадка за него, но Мърсър усети, че загрижеността й е искрена.

— Ако не успееш първия път… — ухили се той, после се обърна към Хабте. — Имаше ли проблеми с транспорта на техниката?

— Наложи се да използваме багера, за да направим временен брод над река Адоба. Преляла е и няма да можем да се върнем, докато нивото на водата не спадне. Добрата новина е, че не забелязахме признаци на неприятности в града. Европейците може да са се отказали.

— Не. Те просто не знаят къде сме. — Мърсър преглътна последния залък от яденето. — По дяволите, бях много гладен. Не съм хапвал нищо от сутринта.

— Гиби ми каза, че си се спуснал в мината — рече Хабте, очаквайки обяснение.

— Да, било е провал. Не са намерили кимберлит, а са изкопали достатъчно много тунели. — Мърсър прие чаша кафе от термоса на Селоме.

— Това ли е мината, от която се интересуват всички — попита Хабте.

Беше ясно, че всъщност Мърсър съвсем не е ядосан противно на казаното от Гиби.

Мърсър се облегна на стената, опитвайки се да държи очите си отворени. На лицето му трептеше загадъчна усмивка.

— О, някой наистина се интересува. И е голяма работа. Но не знам кой е. — Какво искаш да кажеш?

— Преследват ни две групировки, нали? И като се има предвид какво е видял Хабте в Асмара и какво аз видях Рим, те не се спогаждат. Мисля, че едната група търси тази мина, а втората иска нещо съвсем друго.

— Какво? — попита Селоме.

— Друга мина — отговори Мърсър, развеселен от изумените им погледи. Бе стигнал до този извод предишната вечер и през деня бе проверявал теорията си. — Утре сутринта ще ви обясня всичко. Денят беше тежък и се нуждая от сън.

Той вече хъркаше тихо, преди Селоме да успее да угаси лампите.

Мърсър се събуди на зазоряване и накара останалите да се размърдат и да побързат. Вече бе направил кафе и бе сложил хляб и масло за закуска.

— Имаме цял ден пред нас, а изпускаме слънчевата светлина — подкани ги той, без да даде обяснение за доброто си настроение.

Собственикът на багера беше първият еритреец, който се появи от бараката, и когато видя, че Мърсър седи в кабината на машината му, започна да крещи и да размахва ръце, правейки му знаци да слезе.

— Какво казва? — обърна се Мърсър към Хабте, който се показа, привлечен от гневните викове.

— Казва, че нямаш нужната квалификация да караш багера му. Той трябвало да работи с него. — Хабте извади кибрит, за да запали първата си цигара за деня.

— Попитай го дали иска демонстрация на квалификацията ми — засмя се Мърсър.

Шофьорът се съгласи и Мърсър отново се качи в багера — Броячът показваше, че машината е работила няколко хиляди часа. Едва ли е била поддържана добре през Дългия си живот, но запали веднага. Мърсър слезе, докато двигателят загряваше, и взе кибрита от Хабте.

— Ей-сега ще ти го върна — обеща той и закрепи клеч ка към най-дългия стоманен зъбец на кофата на багера като я уви със скоч, който намери в кабината. Огледа земята, сетне помоли Хабте да се приближи до машината.

После отново се качи в кабината, провери хидравли ката на багера, завъртя кабината и вдигна кофата. Доволен, че може да контролира реакциите на багера той погледна публиката си, усмихвайки се дяволито.

Селоме, Гиби и двамата шофьори го наблюдаваха, опитвайки се да отгатнат намеренията му, но никой не вярваше, че Мърсър ще успее да овладее машината. Собственикът й се усмихна подигравателно, когато Мърсър неволно форсира двигателя.

— Имай ми доверие, Хабте, и не мърдай — извика Мърсър.

Той спусна кофата до земята. Ръцете му боравеха с лекота с лостовете. Спусна кофата още един-два сантиметра и завъртя кабината. Клечката се запали в камъка, като едва не угасна от движението. Хабте затвори очи, когато огромната кофа мина над главата му.

Краката и ръцете на Мърсър танцуваха по контролните уреди. Преценките му бяха точни. Миг преди вятърът да угаси клечката, той я допря до върха на цигарата в устата на Хабте. Еритреецът нервно дръпна и се засмя облекчено, издухвайки дима през устата и носа си. Мърсър се поклони на аплодиращите го зрители.

— Как го направи? — Погледът на Селоме бе изпълнен със страхопочитание.

Мърсър се ухили като малко момче.

— Израснал съм на такива машини. Дядо ми ме научи, когато бях на единайсет-дванайсет години. Хабте, попитай шофьора дали имам нужната квалификация да работя с този багер, а после ще отидем на разходка.

Мърсър намали скоростта на тойотата, когато стигна до отсрещния край на долината, под застрашително изсяващия се северен хребет. Той караше приведен към предното стъкло, за да може да изучава скалата над главите им. Накрая спря, скочи на земята и хукна нагоре склона на планината, като извика:

— Хайде, идвайте.

Когато се изкатери на петнайсет метра над равнината, спря за да позволи на Селоме, Хабте и останалите да стигнат до широкото плато от пясъчник.

— Какво виждате? — попита Мърсър и посочи долината.

— Нищо — задъхано отговори Селоме.

— И аз си помислих същото, когато за пръв път вчера дойдох тук. — Мърсър клекна. — Е, време е за обяснение. Изследвах мината, която, между другото, е изкопана по време на италианската окупация. Беше ми много трудно да повярвам, че има две групи хора, които търсят една и съща нефункционираща мина. Те не се познаваха до престрелката в Рим, но играят за еднакво висок залог. Шансът да искат едно и също нещо, без да се познават, ми се стори много малък. Затова започнах да мисля, че двете групи търсят различни диамантени мини.

— За какво намекваш?

Както Мърсър подозираше, в тона на Селоме имаше нещо друго, освен любопитство.

— Тук има две мини. Едната е изкопана преди Втората световна война, а другата — много по-отдавна. Смятам, че европейците в Асмара са представители на италианската компания, която е издигнала онази сондажна кула и е изкопала шахтата. Суданците ни преследват заради друго. Те сигурно знаят за по-старата мина в тази долина, но не са сигурни точно къде се намира.

Селоме, изглежда, прие това обяснение, но той забеляза, че тя се чувства някак неудобно. За съжаление Мърсър нямаше представа къде се вместват похитителите на Хари в сценария му. Щом бяха дали джин на стареца, може би не принадлежаха към арабска терористична групировка, а същевременно Мосад се интересуваше от цялата история.

— Продължавай — подкани го Хабте.

— По-старата мина трябва да е била изоставена много преди италианците да дойдат тук, инак щяха да я открият, когато са изследвали долината. Изкопали са шахтата си няколко километра встрани от целта.

— Защо мислиш така?

— Копали са на пет километра от залежите с кимберлит. Геологът им сигурно е предположил, че рудната жила е в центъра на тази долина, и затова са изкопали шахтата. Не се е досетил, че ерозията, причинена от вятъра и дъжда, е променила релефа на повърхността през последните хилядилетия, изкривявайки планината така, че тя вече не обгражда залежите, а е върху тях. Предположих, че рудната жила е била разработена от някой друг, преди да дойдат италианците, и само трябваше да открия старата мина.

— Откри ли я?

— Убеден съм. Едно от най-важните неща в минното дело е вентилацията, вкарването на въздух в подземните галерии, който да издуха прахта и да снабди с кислород миньорите. В големите мини в Южна Африка изпомпват около шестнайсет тона въздух в шахтите на всеки тон руда, който извадят. Проблемите с вентилацията в старите мини са още по-трудни. Вчера, след като Гиби отиде да ви вземе, обиколих долината, проверявайки скоростта и посоката на вятъра, докато открих това място. Вятърът духа над северната стена на долината и се за-вихря, като може да се движи със скорост трийсетина километра в час. — Мърсър нарисува груб чертеж на земята. Рисунката показваше мястото, където двете планински възвишения се срещаха. — Най-трудното е да канализираш въздуха в шахтата и да съсредоточиш потока точно там, където го искаш. А сега, погледнете пустинята под нас.

Гиби, най-младият от всички, го видя пръв.

— Ето — посочи той. — Виждам онова, което нарисува. В песъчливата почва имаше две неясни линии, малко по-тъмни от останалата част от пустинята. Те бяха дълги около шейсет метра, извиваха се една към друга и се срещаха там, където стояха Мърсър и останалите. Бяха очертани твърде правилно, за да се създадени от природата. Линиите бяха направени от човешка ръка.

— Какво означават?

— Остатъците от основите на две огромни стени. Съдейки по ширината им, бих казал, че са били високи най-малко двайсет метра, повече от достатъчно, за да улавят вятъра, духащ от планината, и да го насочват към входа на шахтата. Убеден съм, че в планината са изкопани отдушници.

— Искаш да кажеш, че стоим върху друга мина?

— Точно така. — Мърсър едва овладя вълнението си. — Хоризонтална галерия, изкопана в планината.

— Кога е била изкопана? — попита Хабте.

— Не знам. Може да разгледаме основите, за да добием представа, но това не е важно.

— Искам да ми отговориш на въпроса кой я е изкопал — каза Селоме.

Мърсър я погледна. Имаше чувството, че тя знае отговора.

— Ще разберем, когато я отворим.

Час по-късно багерът разкопаваше хълма, разчиствайки отломките, които се бяха натрупали пред планината. Мърсър стоеше там, където кофата се забиваше в земята, и насочваше шофьора. Той държеше лопата и на все-си десет минути слизаше в рова, изкопан от машината. Температурата на въздуха отново се повиши на петдесет градуса и Мърсър съблече ризата си. Всяко слизане в ямата беше по-опасно от предишното. Изкопът вече беше дълбок четири-пет метра и два пъти по-широк и стените се рушаха. Мърсър разглеждаше внимателно пробите, а после правеше знак на шофьора да продължи да копае.

— Какво търсиш? — попита Селоме, когато той излезе за шести път от дупката.

Хабте, Гиби и шофьорът на камиона разтоварваха тех никата от ремаркето.

— Отпадъчните материали, които са изхвърлила. Мърсър избърса потта от челото си. — Когато са започна ли да копаят, трябва да са натрупали безполезните камъни и пръст до входа. Би трябвало да го разпознаем лесно.

— Но щом мината е под пресечната точка на двата хълма, защо не копаем там?

— Защото искам да знам какво има там, преди да отворим шахтата. Това е въпрос на безопасност — обясни Мърсър. — Пък и се надявам да открия покриващия пласт върху залежите от кимберлита, който е бил натрошен и пресят.

— Защо? Знаем, че диамантите са тук.

Мърсър въздъхна и Селоме се отдалечи от него. Тя явно знаеше, че там има нещо, но според Мърсър едва ли диамантите я интересуваха толкова. Той реши, че когато намерят входа на мината, ще поговори сериозно със Селоме.

До обяд ровът стана дълбок петнайсет метра. Склонът на планината се осея с малки свлачища и се наложи отново да копаят. Мърсър седна в кабината на багера, а шофьорът, еритреец на име Абебе, застана в ямата, когато зъбците на кофата стигнаха до покриващия пласт върху кимберлита.

Мърсър изключи мотора и скочи на земята. Абебе бе коленичил и разглеждаше синкавите камъни в кофата. Кимберлитът беше натрошен на фини парченца. Най-голямото беше колкото нокътя на палеца на Мърсър. Първите миньори бяха обработвали рудата много старателно и я бяха стрили почти на прах, за да намерят и най-малките диаманти. Мърсър знаеше, че за да извършат тази допълнителна работа, стойността на залежите в мината трябва да е висока. Това означаваше също, че операцията е била мащабна, и са участвали стотици, а може би и хиляди работници. Знаеше се, че кимберлитът е твърд, и бяха нужни много дни, за да се натроши на ръка дори малко количество.

Мърсър взе лопатата от Абебе и заби върха и в покриващия пласт върху кимберлита. Копаеше бавно, защото скалата се бе циментирала от тежестта на планината отгоре и от безбройните дъждове, проникнали в нея. Лопатата се удари в нещо твърдо и Мърсър я хвърли и легна по корем, за да надникне в дупката, която бе изкопал. Той пъхна ръце в земята и извади нещо — друг вид камък бял и очукан, голям колкото юмрук. Мърсър го вдигна към светлината.

— Да ме вземат дяволите. — Докато го разглеждаше, преценката му за възрастта на мината се премести назад във времето с няколко хиляди години.

Абебе не разбра защо Мърсър е заинтригуван от камъка и не обърна внимание, че той извади кожената си чанта от багера и го пусна вътре.

След малко Селоме и другите се приближиха. Гиби бе приготвил обяд, а Хабте бе намерил бира в село Ила Бабу. Всички ядоха и пиха, без да разговарят. Селоме седеше до Мърсър и коляното и го докосваше.

— Цял ден ли ще работим? Става горещо — преведе Хабте въпроса на шофьора на камиона.

— Боя се, че се налага да работим — отговори Мърсър. — Не знам докога присъствието ни тук ще остане в тайна. Планината поглъща по-голямата част от шума на багера, но хората от другата страна сигурно ще ни чуят.

Шофьорът кимна, но очевидно не остана доволен.

— Готови сме да отворим входа на мината — обяви Мърсър, за да повдигне настроението им. — Намерихме покриващия пласт върху кимберлита преди обяд и съм доволен, че можем да отворим мината, без да ни заплашва някаква опасност.

— Какво мислиш, че ще намерим там? — Имам теория. Гиби, Хабте спомена, че наблизо има стар манастир. Знаеш ли къде се намира?

— Ще ти го покажа — намеси се Хабте. — На стотина километра е оттук.

— Не, ти ми трябваш, докато отваряме мината, но искам да отида там и да говоря с монасите. Гиби, знаеш ли къде е манастирът?

— Да. Мисля, че ще го намеря, но е много далеч. — Гласът на младежа не прозвуча уверено.

— Говори с Хабте за това. Ще тръгнем едва след един-два дни.

— Защо искаш да говориш с монасите?

— Манастирът е построен преди хиляди години. Обзалагам се, че те знаят за мината и за хората, които са я разработили.

— Но какво искаш да научиш? — настоя Селоме.

— Ако знаех, нямаше да е необходимо да говоря с тях. Мърсър стана и изтупа панталона си. Беше сигурен, че Селоме е доловила промяната в отношението му към нея. Тя се опитваше да го прави на глупак и това го вбесяваше. Жената беше наясно с цялата тази история още от самото начало, но продължаваше да задава въпроси, чиито отговори й бяха известни. Мърсър също имаше въпроси и беше време да получи отговори.

Работата продължи три дни. Всеки изпълняваше определена задача и бе капнал от умора в края на деня. Хабте и единият шофьор монтираха рало на предната част на камиона, за да го използват като булдозер. Двамата работеха едновременно с трактора с ремаркето, премествайки встрани купчините отломки, които машината изкопаваше от планината. Мърсър и Абебе се редуваха да карат багера, а Гиби се спускаше в изкопите и насочваше кофата, за да увеличи до максимум загребването. Единствено Селоме, която нямаше задача, свързана с копането, се отдаде на традиционно женската роля на домакиня и готвачка.

Късно следобед на третия ден още нямаше и следа от главния вход. Групата се събра пред изкопа. Почвата беше толкова утъпкана от движенията на багера, че се бе втърдила като бетон. Бяха изкопали яма, широка осемнайсет метра и два пъти по-дълбока. Планината се извисяваше над тях. От дъното на рова небето се виждаше като тясна синя ивица. Хабте и Абебе пушеха цигари, а Мърсър пиеше бира. Всички бяха отчаяни от огромната работа и липсата на резултат. Мърсър наруши мълчанието.

— Налага се да взривим планината. Ако продължим да копаем, насипът скоро ще се срути над главите ни. Трябва да предизвикаме изкуствено срутване, а това означава най-малко един ден да разчистваме отломките и едва после да продължим да копаем и да търсим входа на мината.

— Няма друг начин — съгласи се Хабте. — Правехме същото, когато работех в кариерите.

— Донесе ли тора, който поръчах? — попита Мърсър, след като изпи остатъка от бирата си.

— Сто килограма амониев нитрат. Има и хиляда и петстотин метра детонаторен шнур.

Експлозивите, които Мърсър бе поискал, докато беше във Вашингтон, бяха останали в Асмара, затова бе принуден да импровизира.

— Добре. Ще използваме дизеловото гориво от допълнителния резервоар на камиона. Няма да са необходими големи усилия. Планината ще се срути и ако я ритнеш. Мърсър огледа хълма, преценявайки къде да постави експлозивите. — След взрива Селоме, Гиби и аз ще отидем в манастира и ще поговорим с монасите.

— Защо съм ти аз? — Селоме очевидно нямаше нищо против екскурзията, но питаше от любопитство.

— Не искам да обиждам Гиби, но английският му е като моя еритрейски. Поздравления. Повишена си от готвачка в преводач.

— Дай ми още една седмица и ще ръководя операцията — усмихна се тя.

— Само така. — Мърсър също и се усмихна за пръв път от няколко дни. Щяха да имат възможност да разговарят по пътя към манастира.

АСМАРА, ЕРИТРЕЯ

Нощта беше стихията му. Йосиф притежаваше способността да се слива със сенките, затова приличаше на привидение по безлюдните улици, докато заобикаляше светлината на уличните лампи. Движенията му бяха целенасочени, макар че не бързаше.

След единайсет вечерта животът в Асмара сякаш замираше. Дори по най-оживените улици не минаваха коли, а шансът да срещнеш пешеходци беше още по-малък. По време на всичките си предишни нощни срещи престъпният агент на Мосад не бе виждал полицейски патрул.

След завръщането си от Накфа той и екипът му се бяха скрили в занемарен хотел близо до стария площад, построен в съветски стил. Макар да изпитваше съмнения, собственикът на хотела получи достатъчно пари, за да не задава въпроси за гостите си. Полицията в Асмара бе вдигната под тревога и издирваше европеец във връзка със стрелбата в хотел „Амбасойра“, и макар да не разполагаше с ясно описание на Йосиф, той постоянно беше нащрек. Според „Профайл“ властите се интересуваха повече от двамата судански терористи и другите виновници за бъркотията на старото тържище и пазара за добитък. Уводната статия във вестника призоваваше към енергични мерки срещу всички суданци в града, много от които пребиваваха там незаконно, и бегло споменаваше, че бял човек е убил двама бунтовници.

Тази очевидна липса на интерес предостави на Йосиф необходимото време да установи контакт с връзката си в Асмара. Благодарение на националността си той вече имаше мрежа от поддръжници почти в целия свят. И след като се върна в Асмара, му трябваха само няколко часа, за да намери информатора си.

В столицата на Еритрея живееха малко евреи, само няколко семейства, но едва неколцина имаха възможностите, които той можеше да използва. Разбира се, семейството на Селоме Нагаст със сигурност щеше да му предостави нужната информация, но поради очевидни причини не можеше да се обърне към тях.

Макар че в града нямаше синагоги, имаше един равин, който извършваше богослужения в дома си. Беше приятен човек на около четирийсет години, с хубава съпруга и две деца. Баща му бе учил в Съединените щати през петдесетте години на двайсетия век и бе преподал знанията на сина си. Надявайки се на по-добър живот за децата си, равинът искаше те да учат в университет в Израел, когато пораснат достатъчно, и Йосиф използва това обстоятелство, за да го направи свой съучастник.

В онази първа нощ Аарон Ядид бе посрещнал Йосиф с благоговение, граничещо с боготворене. Тайният агент не само беше от Свещената земя, но и член на Мосад, агенцията, отговорна за защитата на еврейската държава. Младият равин не бе ходил в Израел и се чувстваше изолиран от еврейската общност, особено откакто с операция „Мойсей“ хиляди етиопски евреи бяха транспортирани в родината им.

Аарон посрещна Йосиф на вратата на едноетажната си къща, след като го видя, че идва, през завесата на прозореца.

— Шалом, шалом — нетърпеливо го поздрави той, перчейки се с единствената дума на иврит, която знаеше.

— Здравей, равине. Надявам се, че ти и семейството ти сте добре — каза Йосиф на английски, езикът, на който и двамата можеха да общуват.

— Да, всички сме добре. Влез. Децата вече спят, а жена ми отиде при една приятелка. Няма да се върне скоро, затова ще бъдем сами.

— Хубаво.

Аарон запали само една лампа. Обстановката в къщата беше спартанска. Семейство Ядид не бяха богати, но се грижеха добре за мебелите си. Подбраните от женска ръка цветя и цветни репродукции на картини по стените правеха атмосферата в дома им приятна. Йосиф отказа на предложението да пийне нещо и двамата бързо седнаха.

— Знам, че съм го казвал по време на всичките ни срещи — изпадна във възторг равинът, — но отново искам да повторя колко много означава за мен да помагам на теб и на любимия ни Израел.

Йосиф погледна честното му лице, видя искреността в очите му и се запита колко ли години бяха минали от времето, когато и той вярваше толкова силно в онова което правеше.

— Дълг на всеки евреин е да помага на родината ни и е хубаво да намериш човек, който знае това и с готовност го приема. Евреите в Америка само дават пари, и то ако не са твърде много.

— Баща ми често говореше за това — съгласи се Аарон.

— Е, приятелю, какво научи?

— Постъпи разумно, като дойде при мен. Имам новина, но не откъдето си мислиш. На север живее само едно еврейско семейство. Свързах се с тях, но те не бяха чували нещо необичайно да става близо до границата. Но братът на най-добрата приятелка на жена ми има магазинче в Накфа. Та той каза, че от много дни по пътищата там работи багер.

— Да, спомням си, че го видях. Сигурно е държавна собственост.

— Не. Магазинерът често разговарял със собственика на машината и научил, че човекът чака нареждане да закара багера си край платото Хажер за някаква тайна работа. — Аарон се зарадва на интереса в очите на Йосиф. — Днес разбрах, че багерът е напуснал Накфа и е потеглил към Хажер или по-точно към място, което номадите наричат Долината на мъртвите деца.

— Знаеш ли къде се намира тази долина?

— Чувал съм, че е лошо място. По време на войната там имаше кръвопролития. Седемстотин еритрейски войници бяха убити в изненадваща артилерийска атака, но и преди хората са отбягвали да ходят там. Еритрея е пълна със суеверия и доколкото знам, Долината на мъртвите деца е едно от местата, от които туземците най-много се страхуват.

— Знаеш ли защо?

— Не. Не вярвам в суеверия. Те са присъщи на невежите и необразованите. Много от номадските кланове все още са анимисти. Те почитат дедите си и извършват езически ритуали. Глупавите им страхове не представляват интерес за учен човек като мен.

Йосиф положи усилие да не се усмихне подигравателно. Аарон беше сноб, макар че нямаше образование.

— Как мога да намеря долината? Равинът му даде сгънат лист хартия.

— Това е стара военна карта, който показва къде се намира долината. С червен кръст е отбелязано мястото, където са били убити еритрейците. Доколкото виждам, дотам няма пътища и трябва да прекосиш река Адоба, а приятелят ми каза, че е преляла.

Йосиф погледна картата. Още не бяха върнали самолета, който бяха използвали, за да изпреварят Мърсър при пристигането му в Асмара. Щяха да прелетят над реката. Съдейки по онова, което бе видял от пустинята на север, докато се връщаха в Накфа, нямаше да има проблем да намерят равно място близо до долината, където да се приземят. Той се усмихна.

— Ти се справи отлично и когато се върна в Израел, обещавам, че ще се погрижа децата ти да получат финансова помощ, за да учат в Университета на Тел Авив.

Преди Аарон да изкаже благодарността си, съпругата му се върна. Той й каза за обещанието на Йосиф и тя се втурна в стаята и прегърна израелеца. По лицето й се стичаха сълзи от щастие. Жената развълнувано заговори на еритрейски.

Йосиф почти не обърна внимание на радостта й. Той планираше следващия, вероятно последен етап на операцията. Мърсър сигурно беше при мината, когато се бяха свързали с него, и бе излъгал за местонахождението си Американецът бе блъфирал и Йосиф се ядоса от тази оби да. Израелският агент бе казал на Мърсър, че Хари Уайт ще загуби лявата си ръка, макар че нямаше намерение да изпълни заканата си. Но сега? Да, сега щеше да запо вяда да го направят. Щеше да запише звуците на касето фона, който носеше, както бе сторил с предишното си съобщение на Уайт.

Ако Мърсър бе открил мината и работеше, за да я отвори отново, тогава нямаше смисъл екипът му да се връща в Асмара, след като стигне до долината. А и след тази нощ Йосиф не можеше да си позволи да го видят в страната.

— Йосиф? — прекъсна мислите му Аарон.

— Да?

— Съпругата ми иска да направи нещо за теб, за да ти благодарим, може би вечеря в твоя чест.

Йосиф се усмихна тъжно.

— Няма да е необходимо. Кажи и, че още една прегръдка ще е достатъчна.

Той стана. Дясната му ръка бе скрита зад гърба. Жената уви ръце около врата му и притисна лице до гърдите му, като изхлипа:

— Благодаря.

— Съжалявам — тихо каза Йосиф на иврит и използва ножа.

Обичайната процедура изискваше първо да убие Аарон. Като мъж, равинът представляваше по-голяма физическа заплаха. Но Йосиф реши, че докато гледа как съпругата му умира, равинът ще бъде достатъчно стъписан, и ще може да го елиминира, преди да се е съвзел. Освен това жените реагираха по-бързо от мъжете и писъците и щяха да събудят децата.

Йосиф бързо прекоси стаята и заби окървавеното острие в гърдите на Аарон, преди тялото на жена му да падне върху чергата на дъсчения под. Равинът стоеше неподвижно, когато ножът го прониза. В очите му се четеше неописуем ужас. Всичко свърши за секунди. Йосиф излезе на улицата и се отправи към хотела.

От съображения за сигурност той нямаше друг избор, освен да ги убие. Аарон Ядид щеше да се похвали на някой приятел, че е помогнал на израелския агент, а Йосиф не можеше да допусне подобно изтичане на информация.

Имаше да свърши много работа, преди заедно с екипа си да тръгне към Долината на мъртвите деца. Трябваше да се свърже с членовете на екипа в Ерусалим, които пазеха Хари Уайт, и да им заповяда да го осакатят. Това щеше да му достави удоволствие заради болката, която щеше да причини на Мърсър. Освен това трябваше да се свърже с министъра на отбраната Левин и да поръча хеликоптер, който да ги вземе, след като изпълнеха мисията си. Хеликоптерите „СН — 53 Супер Сталиън“ на израелското министерство на отбраната можеха да извършат полета, презареждайки във въздуха, и да се върнат с безценния си товар. Изискваше се известна координация, за да се осигурят летящите цистерни, и само Левин можеше тайно да издаде заповед за необходимата техника.

Въпреки обърканите мисли, нахлули в съзнанието му, Йосиф намери няколко секунди, за да се запита какво ще открие в мината. Идеята беше главозамайваща. Това не само щеше да осигури изборната победа на Левин. Залогът беше по-голям от политическия триумф. Някъде в пустинята бе скрита осезаемата връзка с основаването на юдаизма, талисман, несравним с никой друг религиозен предмет, открит досега. Ако съумееха да го извадят на бял свят, ръкописите от Мъртво море щяха да бледнеят. Йосиф беше съвсем близо до част от истинската история, до нещо, откраднато от древния Израил преди стотици поколения, което му бе предопределено да върне в родината.

Той се отърси от тези чувства и отново се съсредоточи върху работата. Нещата идваха по местата си. Най-важното беше местонахождението на мината. Освен това Йосиф вече имаше представа кой стои зад атаката на суданците в Рим и в хотела на Мърсър. Чрез тайно проникване в компютърната система на Мосад той бе научил от архивите им, че ФБР и Интерпол разследват ита лианския индустриалец Джанкарло Джанели във връз ка с документи, откраднати от Съединените щати. Йо сиф подозираше, че става дума за снимките от „Медуза“ Като се имаше предвид колониалното присъствие на Италия в Еритрея, по всяка вероятност Джанели търсеше снимките и мината. Предположи, че италианецът поддържа суданците и вероятно ги използва като наемници за да попречат на усилията на Мърсър и Йосиф.

Единственото, което не му беше известно, беше докъде е стигнал Джанели и дали знае какво е скрито в дивата пустош на север.

ЕРУСАЛИМ

Мерките за сигурност в Израел още бяха затегнати, макар да бяха минали два месеца без инциденти след смъртоносния бомбен атентат край Западната стена. Това беше най-очевидно по хълмовете около стария град в Ерусалим. По тесните, криволичещи улици обикаляха въоръжени патрули, по-многочислени, отколкото по време на Интифадата. Всеки израелец трябваше да отбие две години активна военна служба, но израелската отбрана използваше само най-опитните ветерани, за да патрулират в свещения град. Униформите и картечните пистолети бяха обичайна гледка в цялата страна, но суровите лица на тези войници смразяваха кръвта и на най-невъзмутимите жители.

Тази нощ улиците и лъкатушещите алеи бяха необикновено тихи. Чуваха се само приглушените разговори на патрулите и от време на време шумоленето, вдигано от бездомни котки, които ровеха в боклука. Магазините бяха затворени и от капаците на прозорците на къщите струеше слаба светлина. Луната озаряваше калдъръмените улици. Млечнобялата й неземна светлина подсилваше призрачната атмосфера в града.

Новата част на Ерусалим също беше тиха. Присъствието на толкова много въоръжени войници, които патрулираха по улиците и безпокояха и евреите, и арабите, търсейки терористи, бе обтегнало нервите на жителите дотам, че те вече не се осмеляваха да излязат, освен ако не беше абсолютно необходимо.

В скривалището в стария град напрежението от непрестанната бдителност също се отразяваше на останалите членове от екипа, онези, натоварени с пазенето на Хари Уайт. Тези бойци бяха от най-нисшия ранг на групата и имаха минимален боен опит. Елитните членове на организацията бяха отишли в Еритрея заедно с Йосиф, оставяйки по-младите и не толкова добре обучени фанатици да пазят пленника. Без прекия контрол на Йосиф дисциплината бе започнала да отслабва и сега бе достигнала най-ниското си ниво. Макар че вярата им в каузата и в министъра на отбраната Левин не бе намаляла, те бяха загубили интерес към гледането на своенравния старец.

Най-младите членове нервничаха от принудителното бездействие. Споровете се бяха превърнали в кавги. Рахил Голдщайн, медицинската сестра, която в отсъствието на Йосиф беше водач на екипа, лекуваше прорезни рани, охлузвания и натъртвания от сбиванията, избухващи все по-често. Тя вече нямаше авторитет и съзнаваше, че ако скоро не получат нови заповеди, мъжете ще убият стареца и ще се приберат вкъщи.

Подобно на пламъка, и фанатизмът се нуждаеше от гориво, за да свети ярко, и ако не се подклаждаше, бързо угасваше.

Най-после заповедта дойде. Министър Левин се обади вечерта и каза, че иска да напуснат града. Обеща им друго убежище във военна база в пустинята Негев, близо до ядрения научноизследователски център Демона. Но вината беше добре дошла, но Левин не бе уточнил как ще минат през патрулите в Ерусалим. Рахил поиска га ранции за безопасността им, за да се измъкнат от града и той отговори, че не може да издаде такава заповед, без да предизвика подозрения. Левин обясни, че полицейс-кият час е в сила в целия Ерусалим и не може да бъде нарушаван по никаква причина, без да има пряка заповед единствено от министър-председателя Литвинов. Тя спори ожесточено с него, но министърът на отбраната беше непреклонен.

Тъй като в почти всички части на стария град не се допускаха превозни средства, Рахил осъзна, че ще трябва да придружат Хари Уайт до микробуса, който ги чакаше в новия град, а това правеше задачата им много по-трудна.

Тя бе изпратила един от мъжете да докара микробуса и да ги чака до Ционската порта на улица „Ециони“. Той имаше мобилен телефон и щеше да се обади, когато пристигнеше на мястото. Рахил седеше край масата с останалите от групата. Те обсъждаха как да улеснят евакуацията си, но досега не бяха измислили нищо вдъхновяващо. Липсата на подготовка и опит си казваше думата.

— Мисля, че трябва да отклоним вниманието на патрулите — предложи Рахил след трийсет минути безрезултатен разговор. — Яков и Лев ще тръгнат, когато Давид се обади от микробуса. Искам да сте най-малко на половин километър от къщата, преди да предприемете нещо. Вие ще решите как да отвлечете вниманието им. Автоматичен откос в страничната стена на някоя сграда би трябвало да свърши работа. Не е необходимо да ви напомням, че не трябва да ви залавят.

Тя видя вълнението, изписано на лицата на младежите. Те не я разбираха напълно, затова Рахил поясни:

— Ако ви се стори, че ще ви хванат, единствената ви възможност за избор е самоубийството. Не можем да поемем риска да бъдем разобличени. Няма начин да издържите на разпитите и изтезанията.

— Да, госпожо.

— Моше? — Тя погледна най-младия член на екипа, който се грижеше за Хари Уайт. — Приготви пленника, ще тръгнем до десет минути.

— Добре — отговори младежът.

Хари разбра, че става нещо, веднага щом Моше влезе в стаята му. Докато дните на пленничеството му се нижеха един след друг, интересът и вниманието на похитителите към него намаляваха. Пазачите го проверяваха само когато му носеха храна. Хари се радваше, че не го тормозят, но от друга страна не му се предоставяше и шанс да избяга. Те имаха оръжия, а той беше беззащитен.

Хари беше слаб, но свали още килограми по време на затворничеството. Кожата на лицето му увисна, а ясните му сини очи хлътнаха. Въпреки окаяния си външен вид той се чувстваше добре. Пиеше пестеливо от джина, който Моше му бе дал, и едва го бе преполовил. Отначало му беше трудно да се въздържа, но след като преодоля физическата потребност, Хари се изненада от дисциплината си. Вкъщи пиеше по-скоро по навик, отколкото заради някакъв емоционален проблем, а при напрежението през последните седмици скуката вече не го безпокоеше.

Но щом изпитанието свършеше, той си бе обещал едноседмичен запой. Дотогава обаче трябваше да запази остротата на сетивата си. Хари знаеше, че животът му зависи от действията му, затова си позволяваше само по няколко малки глътки, преди да заспи. Трите седмици на почти пълно въздържание бяха направили чудеса, прояснявайки съзнанието му от петдесет години махмурлук. Хари беше малко по-либерален с цигарите, но въпреки това пушеше по половин пакет на ден. Той се шегуваше, че след още няколко седмици ще се чувства на седемдесет и пет.

— Какво става? — попита Хари, когато младият евреин го бутна леко, за да го събуди.

— Тръгваме, Хари. Облечи се.

Хари седна и провеси крака си от леглото Протезата му беше подпряна на стената като рядко използван чадър.

— Пак ли е време за фалшиво обаждане до Мърсър? Хари можеше само да се надява, че приятелят му е разбрал думите му за „Будълс“ по време на последния им разговор. Разбира се, джинът, който Моше му бе дал, не беше „Будълс“, но старецът беше сигурен, че Мърсър ще познае марката. Дори Хари знаеше, че щом пие алкохол, Моше не е мюсюлманин, както предполагаше отначало.

— Не, Хари. Напускаме къщата — отговори младежът, докато пленникът му си слагаше протезата и се обличаше.

Хари загуби ума и дума от вълнение. Беше решил, че ако отново го преместят и не го упоят, както бяха направили последния път, може би ще намери начин да избяга.

— Къде отиваме? — попита той, опитвайки се да говори спокойно.

— Знаеш, че не мога да ти кажа — засмя се Моше.

— Да, да, да. — Хари закопча ризата си, разрови купчината одеяла и извади бутилката с джин. — Може ли да си взема това? Няма нищо по-добро за убиване на времето от капка-две алкохол.

Изражението на Моше се разведри.

— Ще си я поделим по пътя. Ще бъдем заедно няколко часа. Но трябва да ни съдействаш, докато отидем до превозното средство, което ни чака.

— Я стига, синко. Погледни ме — ухили се Хари. — Имам ли избор?

Моше се засмя. Хари съвсем не изглеждаше заплашителен.

Шофьорът Давид се обади двайсет минути по-късно. Той чакаше до абатство „Дормитион“ пред Ционската порта. Лев и Яков веднага излязоха, криейки картечните пистолети „Узи“ под дългите си черни сака.

— Бъдете готови. Те трябва да са на позиция след няколко минути. Искам да тръгнем веднага щом чуем стрелбата — заповяда Рахил.

Чакаха само седем минути.

В далечината се разнесоха изстрели, които отекнаха в целия град. Лицето на Рахил остана безизразно, докато стояха до вратата. След няколко секунди нощта се изпълни със звуци от бягащи крака и полицейски свирки. Рахил си представи как хората в квартала треперят в леглата си и се питат какво става.

— Да вървим.

Бяха четирима заедно с Хари Уайт. Моше стискаше ръката му. Рахила поведе малката група, държейки автоматичен пистолет до тялото си. Трябваше да изминат около триста метра през еврейския квартал, за да стигнат до чакащия микробус.

Хари разсъждаваше трескаво. Опитваше се да разпознае някакъв ориентир, но не можа. Намираше се в Близкия изток, но нямаше представа точно къде. Фактът, че Моше пиеше джин, не му говореше нищо. И тогава осъзна, че сега жена води екипа. Жена! Това не беше арабска страна. Изведнъж всичко му се изясни. Похитителите му бяха евреи. Несъмнено някаква израелска екстремистка групировка.

Трябваше да се досети. Моше беше еврейско име, като на един бивш израелски лидер.

— По дяволите — тихо изруга той.

Но как да се възползва от възможността да избяга? Нямаше значение дали терористите са мюсюлмани или евреи, щом бяха въоръжени. Хари долови напрежението в групата и разумно реши да не ги бави, като се мотае. Всички бяха в опасност.

Рахил чу, че неколцина мъже тичат към тях, и се вцепени. Тя скри пистолета зад гърба си, когато зад ъгъла на следващата пресечка изскочиха десетина войници. Щом забелязаха четиримата нарушители на полицейския час, патрулите извадиха оръжията си и сложиха пръст на спусъците.

— Не, моля ви, чакайте! — извика Рахил на иврит. — Ние сме израелски граждани.

— Какво правите на улицата? — попита командирът насочвайки пистолет към главата й.

— Близо до апартамента ни се чуха изстрели и дядо ми се уплаши — импровизира Рахил и посочи Хари. — Поиска незабавно да се махнем оттук. Той е много болен Напрежението се отразява зле на сърцето му.

— Веднага се върнете вкъщи — заповяда военният. — Не трябва да излизате.

— Знаем, но не можем да го успокоим. — Рахил зашепна, за да предизвика съчувствие. — Съпругата му, моята баба, беше убита по време на бомбения атентат на Стената и оттогава той не е на себе си.

Когато чу това откровение, водачът на патрула спусна оръжието си. Войниците направиха същото. Командирът огледа изпитателно малката група и реши, че една жена, двама младежи на двайсетина години и старец, който има такъв вид, сякаш всеки момент ще умре, не представляват заплаха. Радиопредавателят на колана му изпращя и той насочи вниманието си към него, после се обърна към войниците.

— Един от патрулите ги е видял. Двама мъже с автоматични оръжия. Разделили са се. Мислят, че единият от негодниците е тръгнал към нас. — Водачът погледна Рахил, но очевидно вече мислеше за преследването на нарушителите. — Изчезвайте! Не се мотайте по улиците!

Хари следеше размяната на реплики и осъзна, че патрулите се готвят да си тръгнат. Изведнъж му хрумна отвратителна идея. Сега или никога. „Боже, прости ми за онова, което ще направя!“ — помисли той и сетне изкрещя:

— Хайл Хитлер!

Шокиращият изблик оказа желания ефект. Патрули те се обърнаха към похитителите и след секунда колебаединият от младите терористи се стресна и извади оръжието си. Щурмовите пушки на войниците затрещяй Хари се хвърли на земята. Улицата се освети от пламъците, излизащи от дулата. Рахил се дръпна встрани, вдигна пистолета си, стреля два пъти и повали единия войник. От гърлото му бликна фонтан от кръв. Друг патрул също бе улучен. Моше умря, преди трупът му да докосне земята, пронизан от десетина куршума.

Хари се претърколи по калдъръма, запълзя и зави зад ъгъла, отдалечавайки се от мястото на престрелката. Видя, че срещу него бяга тъмна фигура с готов за стрелба картечен пистолет. Досети се, че мъжът трябва да е член от екипа на Рахил, изпратен да отвлече вниманието на патрулите, и се вмъкна в някакъв вход, за да го изчака да мине. Похитителят сигурно щеше да увеличи суматохата.

Узито на Лев имаше по-пронизителен звук от щурмовите пушки „Галил“ на патрулите и целият пълнител експлодира във войниците, като покоси четирима и рани трима. Рахил побегна, като стреляше след себе си и куцаше от куршума, който я бе улучил в крака.

Хари не изчака патрулите да отговорят на огъня, стана и хукна, придържайки се към тъмните места. Той кръстосваше уличките в усилие да се скрие в стария град.

Единственото, което го спаси да не бъде застрелян, беше намалелият брой на патрула и фактът, че те преследваха похитителите бавно, защото се опасяваха от засада. След десет минути Хари реши, че се е отдалечил достатъчно от мястото на престрелката и може да си почине и да обмисли следващия си ход. Той усети вкуса на свободата, но все още беше изолиран и сам. Осъзна, че сигурно има полицейски час и ще трябва да изчака, преди да се опита да намери помощ.

Трябваше да открие американци или служители на посолството, за да има шанс да се измъкне жив от страната. Това беше най-добрата му възможност. Но как? Къде да намери сънародници в страна, за която не знаеше ни-що? Хари се огледа и видя църква на отсрещната страна на улицата. На млечнобялата светлина на лампите забе ляза, че има превод на английски на съобщенията в информационното табло. Хари прочете списъка на услугите, предлагани от църквата, съзря шанс и се усмихна.

Давид чакаше там, където се бяха уговорили, без да изключва двигателя. До микробуса се приближи Рахил Лицето й беше изкривено от болка. Без да пророни дума тя отвори предната врата и седна до Давид.

— Карай.

— А другите?

— Никой не успя да избяга. Нападна ни патрул. Всички са мъртви. — Гласът й беше слаб и изтощен.

В същия миг иззвъня мобилният и телефон.

— Рахил, обажда се Йосиф.

— Нападнаха ни. Членовете на екипа са мъртви, а Уайт избяга.

— От къщата ли?

— Попаднахме на патрул, докато напускахме града, и Хари Уайт успя да се измъкне в суматохата. Левин каза, че не може да се компрометира, като ни осигури военен ескорт или заповяда на войниците да нарушат полицейския час. Остави ни сами и ето какво се случи.

— Мръсник. Иска поста министър-председател, а сега, когато е под носа му, реши да ни зареже. Говорих с него да ни измъкне с хеликоптер и макар че се съгласи, не беше много въодушевен.

— Четох вестниците. Изглежда ще спечели изборите с голямо мнозинство. Вече не се нуждае от нас. — Рахил изведнъж осъзна чудовищността на положението им. Мислиш ли, че ще заповяда да ни убият?

— Не. Той още иска онова, което е в мината, но когато му го доставим, не знам. Левин е амбициозно копеле, но мисля, че знаем достатъчно, за да го принудим да изпълни обещанието си. Ако ни убие, никога няма да бъде сигурен дали не сме казали на други какво сме направили. А ако успеем, положението му в правителството ще бъде осигурено завинаги. Участието и действията ни не могат да му навредят. Не е необходимо да ни убива. — Но Уайт ще проговори.

— Той не знае нищо и когато убия Мърсър, няма да има свидетели.

— Остава Селоме Нагаст — напомни му Рахил.

— Знам. И тя ще трябва да умре. Не искам да го правя, защото отмъщението на Шин Бет ще бъде жестоко, затова Левин ще трябва да се справи с това.

— Прави ли сме, Йосиф? Достатъчно важна ли е работата ни, че да оправдава всички тези убийства?

— Не работата, а мисията ни е важна. И не заради Левин, а заради онова, което тя означава за Израел.

Той й каза, че Мърсър е открил Долината на мъртвите деца, съобщи и за плановете си на другия ден да отиде там. Разказа и за операцията на Джанкарло Джанели, която вероятно се застъпва с тяхната. Йосиф подозираше, че индустриалецът го е изпреварил и е отишъл в мината, затова беше принуден да промени плана си. Израелският агент реши да се приближат предпазливо до долината и да я наблюдават, преди да пристъпят към действие, после насочи вниманието си към Рахил и тежкото й положение.

— Трябва да намериш място да се скриеш до изборите. Ние ще мислим какво да правим. Не се свързвай с Левин. Аз ще говоря с него. Останаха няколко седмици и после всичко ще свърши. За всички нас — добави Йосиф и затвори.

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

Тойотата представляваше петънце в огромната пустиня и се движеше сред облаци от прах. Следите от гумите водеха към хоризонта. Не помръдваше нищо друго. Нито животно или птица, нито гущер или пълзящо насекомо се осмеляваше да излезе на мъчителната жега. В източната част на страната валеше и в далечината се виждаха тъмни облаци, но бурята още не бе стигнала до Хажер. Земята беше напукана от сушата. Образуването на пукнатините беше природен процес, който увеличаваше площта на повърхността и щеше да осигури поглъщането на по-голямо количество вода, когато най-после завалеше. Сякаш самата почва се нуждаеше от безценната влага, за да оцелее.

Мърсър караше безразсъдно, доверявайки се на реакциите си и на скоростта на джипа, в случай че попаднеха на някоя от противопехотните мини, с които бе осеян районът. Но ако се натъкнеха на голяма мина, нищо нямаше да ги спаси. Гиби седеше до него и се държеше за таблото, а Селоме се бе вкопчила в дръжката на седалката и гледаше през задното стъкло.

— Виждаш ли ги? — извика Мърсър.

— Още не — отговори тя. — По дяволите. Видях ги.

Мърсър погледна за миг в огледалото за обратно виждане и забеляза преследващото ги превозно средство. От това разстояние колата беше само искрящо отражение, скъпоценен камък в пустинята, следван от облак прах.

— Съжалявам, но мисля, че няма да успеем — мрачно каза той.

Бяха тръгнали от лагера два часа след зазоряване. Мърсър и Хабте с помощта на Абебе бяха поставили експлозивите, които Мърсър бе направил през нощта, смесвайки амониевия нитрат с бензин в десетина метални туби от един галон. Сутринта тримата изкопаха дупки в планината, за да увеличат мощността на взривовете и да съборят стените на изкопа.

След като заровиха експлозивите, те се изкатериха на повърхността, преместиха превозните средства на безопасно разстояние и зачакаха. Мърсър свърза детонатора и отброи секундите, но предостави на Гиби честта да взриви експлозивите. Младежът го помоли за това. Детонаторният шнур гореше със скорост три хиляди и шестстотин метра в секунда и взривовете избухнаха мигновено.

Макар че бе разочарован от малките гейзери прах, изхвърлени от експлозиите, Гиби остана доволен от крайния резултат. Ямата, която бяха изкопали в планината, се срути. В същия миг скалите над нея поддадоха и образуваха дълго свлачище, което пренесе тонове отломки на почти четиристотин метра надолу по склона. Гиби нададе радостен вик, който отекваше дори след като грохотът утихна. Абебе, Хабте и другият шофьор също изкрещяха и дори Мърсър извика победоносно. Взривът беше по-силен, отколкото очакваше.

— Е, момчета, знаете какво да правите — каза той. Щяха да бъдат необходими два дни, за да разчистят отломките след експлозиите, но когато тази трудна задача бъдеше изпълнена, щяха да продължат да копаят в планината, за да открият входа на мината, без да се страхуват от свличане на земните пластове. Мърсър бе поставил експлозивите високо в склона, така че скалната маса да се срути навън, а не навътре, затова не се притесняваше, че старата мина под земята може да пострада.

Мърсър, Селоме и Гиби бяха напуснали Долината на мъртвите деца, а Хабте и останалите разчистваха купищата отломки. Бяха се приготвили да отсъстват няколко дни, в случай че им беше нужно повече време, за да намерят манастира, но Гиби увери Мърсър, че ще го открие бързо.

Селоме първа забеляза другото превозно средство. Видя го, след като бяха пътували половин час, и веднага каза на Мърсър.

— Тази работа не ми харесва — рече той.

— Може да е друга експедиция, която търси минерали в същия район — неубедително предположи Селоме.

Мърсър не губи време да отговаря и веднага щом видя, че преследвачите превалят хълма зад тях, увеличи скоростта. Когато другият джип се приближи достатъчно, за да видят, че е фиат, на страничното стъкло на тойотата проблесна светлина. Миг по-късно отзад се вдигнах облачета прах, взривени от автоматично оръжие. Колко то и Мърсър да насилваше очуканата тойота, фиатът беше по-бърз. Единствено шофьорските му умения и способ ността да разпознава терена ги измъкнаха от обсега на оръжието.

Но на откритото пространство фиатът бързо започна да скъсява разстоянието между тях.

— Как така няма да успеем? — попита Селоме.

— Джипът им е по-нов и по-бърз. — Силната въздушна струя едва не изтръгна волана от ръцете му, но Мърсър го овладя. — Тук няма къде да им се изплъзнем, защото следите от гумите ни и прахолякът след нас ни издават.

Селоме и Гиби не оспориха думите му.

— Другият проблем са противопехотните мини — след минута мълчание добави Мърсър. — Ако този район е осеян с тях, а всеки ми казва, че е така, няма начин да не попаднем на някоя. Това е само въпрос на време.

— Може би онези зад нас първи ще попаднат на мина.

— Не и ако карат по следите ни.

Още един силен повей на вятъра блъсна тойотата. От хоризонта се задаваха буреносни облаци, които закриха гледката като черни завеси. Това беше страховита демонстрация на природната стихия.

— Кога ще се разрази бурята? — извика Мърсър.

— Не знам — отговори Гиби. — Виждал съм как подобни бури надвисват над определен район и в продължение на дни не помръдват.

— Шегуваш ли се?

— Вярно е — изкрещя Селоме, за да надвика свистенето на вятъра. — Тези бури обикновено се снишават над земята и не могат да минат над планините. Често не вали седмици наред.

— Това означава, че въздухът пред тях се сгъстява поради преградата на хълмовете и отскача назад, създавайки… — Гласът на Мърсър бе заглушен, когато въздухът около тойотата се изпълни със звуци.

Пясъчната буря се разрази толкова внезапно и силно, тримата се закашляха, преди да успеят да вдигнат стъклата. Джипът се изпълни с тъмнокехлибарена светлина, която се променяше непрекъснато, докато бурята бушуваше над тях. Небето трещеше, а пясъкът се вдигаме от земята и се извисяваше на стотици метри във въздуха. Мърсър намали скоростта, защото видимостта спадна до нулата.

— Господи — измърмори той, докато бурята се засилваше.

Предното стъкло стана матово. Селоме изпищя, а Гиби се вторачи с широко отворени очи във вихрушката. Вятърът блъскаше тойотата толкова силно, че джипът сякаш продължаваше да подскача по неравната земя.

— Селоме, на какво разстояние беше фиатът? — извика Мърсър.

— Не си спомням.

— Хайде. — Той се обърна, за да я погледне, и видя ужаса в очите й. — Изкажи някакво предположение.

— Може би на около осемстотин метра.

— Добре. Бурята ще заличи следите ни, но все още сме твърде близо до преследвачите. Щом хаосът се разчисти, ще ни видят за секунда.

— Какво да правим? — попита Гиби.

— Ще продължим — отговори Мърсър и решително стисна зъби.

— Но ти не виждаш — извика Селоме.

— Как да не виждам. Не виждам само какво има извън тойотата. — Шегата прозвуча плоско дори в ушите на Мърсър.

Той си представи как бе изглеждала пустинята преди бурята, припомни си детайлите и превключи на скорост. Тойотата запълзя напред, Мърсър караше по памет. Теренът беше относително равен, затова той не се тревожеше много, че джипът може да пропадне или да се накло-ни, но докато вятърът го блъскаше отстрани, беше невъзможно да кара по права линия.

Изминаха десет минути. Тойотата се движеше напосоки през въртящите се вихрушки от вятър и пясък. Ръцете на Мърсър се изпотиха, а тялото му бе напрегнато в очакване на промени в релефа, които биха сигнализирали появата на хълм или долина. И после бурята спря така внезапно, както бе започнала. Преди очите му да се приспособят към слънчевата светлина, Мърсър натисна до пода педала на газта, приковавайки Гиби и Селоме към седалките. Разполагаха със скъпоценни няколко минути, преди пясъкът около преследвачите им да се разсее.

— Селоме, гледай за фиата и ми кажи веднага щом го видиш.

На около осемстотин метра пред тях имаше серия ниски хълмове и Мърсър се надяваше, че ще останат зад гърба им, преди Селоме да забележи фиата. Но ако преследвачите им ги забележеха първи, с тях беше свършено.

— Виждаш ли нещо?

— Не. Там бурята още бушува. Не ги виждам. Струва ми се…

Тойотата излетя във въздуха, разпръсквайки димящи парчета от каросерията и части от шасито. Грохотът от експлозията заглуши виковете на пътниците. Джипът се стовари на земята на трите си останали колела, наклони се на една страна и се преобърна. Предната броня изора дълбока бразда в песъчливата почва.

Противопехотната мина бе чакала десетилетия, за да нанесе смъртоносния си удар. Произведената в Съветския съюз мина нямаше мощността да унищожи тойотата и поради скоростта на джипа голяма част от силата на детонацията бе освободена под двигателя, вместо под волана, който бе активирал взривното устройство. Моторът пое по-голямата част от ударната вълна и само една десета от взривната енергия нахлу в кабината. Но това беше достатъчно.

Последното, което Мърсър си спомняше ясно, беше гласът на Селоме. После потъна във водовъртеж от образи, писъци и болка. Земята под джипа сякаш изригна и с трясък отново се стовари долу.

Ушите му кънтяха. Той избърса лицето си и видя, че треперещите му пръсти са обляни в кръв. Цялото тяло го болеше. Усещанията му бавно се възвръщаха. Не чувстваше болка, която би показала наличието на рана, откъдето можеше да изтича кръвта по дрехите му. Първата му мисъл беше за Селоме. Мърсър опита да се обърне и да я види, но не можа, защото бе притиснат под волана. Усещаше някаква тежест върху себе си и видя, че това е Гиби. Или по-скоро онова, което бе останало от него.

Силата на експлозията бе насочена към седалката до шофьора и бе разкъсала краката на младежа, които се държаха за тялото му само на няколко ивици плът. Взривът го бе убил мигновено, но от раните му още струеше кръв и капеше върху Мърсър. Сетивата му изведнъж се проясниха, когато видя мъртвия еритреец. Догади му се и той преглътна с усилие.

— Селоме?

Тя хлипаше. „Слава Богу“ — помисли Мърсър, бавно отмести трупа на Гиби от себе си и застана на разбитата врата. Зави му се свят и едва не се строполи върху мъртвия еритреец. Не провери дали е ранен и насочи вниманието си към Селоме. Тя лежеше свита върху вратата зад шофьора. Бе закрила лице с дланите си и раменете й потреперваха. Мърсър отново извика името й и Селоме най-после вдигна глава. Лицето й беше изцапано и косите разрошени, но Мърсър не видя кръв. Очите й бяха широко отворени от страх, но не изглеждаше изпаднала в шок.

— Дай ми ръката си. — Мърсър не бе забравил, че фиатът е зад тях. — Трябва да се махнем оттук.

Селоме неуверено протегна ръка и веднага щом пръстите им се преплетоха, Мърсър я дръпна да стане. Тя трепна, когато премести тежестта си на десния крак, който беше най-близо до експлозията.

— Добре ли си?

— Не знам — едва-едва промълви тя.

— Трябва да тръгваме. Фиатът ще ни настигне за нула време. — Мърсър погледна през строшеното задно стъкло и видя облак прах, който показваше накъде се движи пясъчната буря. Фиатът беше още сравнително далеч, но Мърсър знаеше, че ще ги настигне само за няколко минути щом стихията утихне. — Дай ми пистолета си.

— Какво?

— Пистолетът ти, Селоме. Дай ми го.

— Какви ги говориш?

Актьорското й изпълнение беше неубедително.

— Имаме около пет минути, преди да ни настигнат, и ако след това искаш да живееш, дай ми проклетия си пистолет.

Тя се вторачи в него със смесица от страх и объркване, сетне бръкна в раницата и извади голям автоматичен пистолет.

— Откъде знаеш?

Въпреки положението, в което се намираха, Мърсър изпита облекчение, че стената на потайност между тях започва да се руши.

— После ще ти кажа. Можеше да го използваме на пазара за добитък в Асмара. — Мърсър взе пистолета „Хеклер и Кох“. Селоме сви рамене, но не го погледна в очите. Той се измъкна от взривената тойота и и подаде ръка. — Ела. Ще ти помогна, но не поглеждай към предната седалка. Гиби е мъртъв.

Облакът прах от фиата вече не се сливаше с утихващата буря. Мърсър скочи на земята, протегна ръце и Селоме се хвърли в отворените му обятия.

— Стой тук.

В задната част на джипа имаше туба с пет галона бензин, прикрепена със специална скоба. Мърсър я извади, грабна две раници, паднали от багажника на покрива, и се върна при Селоме. Кратерът, издълбан от противопехотната мина, приличаше на малък, димящ вулкан. Той изчисли, че взривът е хвърлил тойотата на четири-пет метра над земята.

— Какво ще правим сега? Намираме се в минирано поле.

Мърсър не отговори на въпроса й, но не можеше и да го пренебрегне. Повърхността на пустинята беше заравнена от бурята. Но на петдесетина метра се извисяваше скалист хълм, където сигурно нямаше мини. Трябваше да стигнат до него, без да бъдат взривени от мините, при това да го направят бързо, за да не ги забележат преследвачите. Мърсър отвъртя капачката на тубата и започна да излива бензина върху тойотата.

— Мърсър, трябва да си взема…

— Няма време — прекъсна я той. — Съжалявам.

Фиатът беше на около осемстотин метра от тях. Покривът му се виждаше, докато се движеше в плитката падина. Мърсър огледа земята, за да провери дали има вдлъбнатини от противопехотни мини, като се молеше на Бога да не види нищо. Той заведе Селоме на няколко метра от тойотата, използвайки очуканата й каросерия, за да прикрие бягството им. Когато работеше, той винаги носеше пет-шест запалки. Беше изпадал в ситуации, когато се нуждаеше от всичките.

Щракна една от запалките с лявата си ръка и я хвърли в локвата бензин под тойотата. Пламъците от експлозията обвиха джипа и Мърсър започна да стреля в земята. Блъсна ги вълна от топлина. Селоме опита да се отмести от бушуващия огън, но Мърсър я стисна за китката. Той изстреля целия пълнител, насочвайки пистолета към близките камъни. Всеки куршум из-дълба малък кратер в земята на около метър и половина по-нататък от предишния. Ако бяха улучили мина, куршумите щяха да я взривят, но експлозии не последваха.

Мърсър пусна ръката на Селоме и скочи в първата вдлъбнатина, направена от деветмилиметровите патрони.

— Върви по стъпките ми — каза той и сложи крак в следващата плитка падина.

Трябваше да пази равновесие, докато стъпваше в малките кратери, и Мърсър размахваше ръце, за да се стабилизира. Селоме го следваше по петите. Тъй като не носеше две раници като Мърсър, тя подскачаше по-лесно и дългите й крака преодоляваха разстоянието с грациозността на гимнастичка, без да показва дали изпитва болка.

— Дай ми другия пълнител — каза Мърсър, когато стигна до последната дупка от куршумите.

— Точно това исках да взема. Амунициите ми останаха в тойотата. Нямам други пълнители.

Очите му се разшириха, докато гледаше откритото пространство пред тях, което ги делеше от безопасните скали. Двайсет метра осеяна с мини ничия земя. Нямаше друг път. Мърсър не чуваше бръмченето на двигателя на приближаващия се фиат, но знаеше, че след няколко секунди джипът ще се появи. Той пое дълбоко въздух като човек, готвещ се да извърши самоубийство.

Потискайки инстинкта си да изкрещи и да даде отдушник на насъбралата се в него енергия, Мърсър тръгна напред.

С всяка крачка той очакваше експлозия и пронизваща болка, която или ще го убие, или ще го обездвижи, докато преследвачите дойдат и го довършат. Мърсър измина половината разстояние без инцидент, но това не го утеши. Когато останаха само три метра, той изстена от отчаяние, че не може да ги прескочи. Но трябваше да се съобразява със Селоме и да прави малки крачки.

Изведнъж се чу изщракване.

Земята под краката му леко хлътна. Звукът приличаше на изщракване на пръсти и бе заглушен от собствената му тежест върху мината. Беше на детонатор и през оставащите части от секундата той можеше само да се надява, че Селоме ще прескочи мината.

Действайки инстинктивно, Мърсър премести тежестта на тялото си по средата на крачката и се хвърли напред. Но отчаяният му скок не бе необходим. След като бе стояла заровена в земята в продължение на петнайсет години, мината се бе повредила от пясъка и корозията. Детонаторът не можа да взриви експлозива. Мърсър се блъсна с рамото напред в скалата. Беше твърде зашеметен, че е останал жив, за да се претърколи. В шока си едва не се плъзна назад, но се обърна, подпря крака на камъка и спря да се свлича.

— Хайде, Селоме.

Тя сбърчи чело, опитвайки да се съсредоточи, и хукна по стъпките му. Въпреки преживения ужас Мърсър не можа да не се възхити на полюляването на гърдите й, докато Селоме бягаше. След няколко секунди тя беше до него.

— Добре ли си? — задъхано попита Селоме.

— После ще говорим за това.

Той стана и я поведе по хълма към подножието на една от многобройните планини в околността.

След около четиристотин метра или пет минути, след като излязоха от минираното поле, те чуха експлозия зад тях. Мърсър се обърна. Фиатът бе спрял зад тойотата. На покрива стояха двама африканци, несъмнено суданци, а в кабината имаше още двама. Всички гледаха простряната на земята фигура, лежаща неподвижно на няколко метра от превозните средства. В пустинята се бе образувал нов кратер, от който се виеше сив пушек. От откъснатия ляв крак на тялото течеше кръв, а крайникът беше на около метър от него. Мърсър предположи, че някой от преследвачите им се е опитал да ги догони пеша и е платил най-високата цена за неуспеха си. Двамата със Селоме продължиха да вървят, без да разговарят, и скоро изчезнаха в неравния терен. Мърсър забави крачка. Вече не се тревожеше, че може да ги следят.

Няколко часа по-късно Селоме го помоли да спрат и да си починат. Лицето й беше обляно в пот, а под мишниците й имаше тъмни петна. Тя се отпусна на каменното плато, после се излегна и протегна ръце над главата си. Мърсър седна до нея и се съсредоточи в съдържанието на двете раници. Едната беше на Селоме и той изхвърли козметиката и дрехите й. Тя не обърна внимание на това и се вторачи в мъгливото небе.

— Селоме?

Тя го погледна и очите и се разшириха. Мърсър държеше непокътнат пълнител за пистолета и.

Той поклати глава, сетне прибра в едната раница нещата, които можеха да им послужат, и изхвърли непотребните. Полезните вещи бяха малко — въже, геоложко чукче и детонаторен шнур. Мърсър извади снимките от „Медуза“ от елека си и ги пъхна при останалите неща в раницата, която щеше да вземе.

— Колко жалко за Гиби — каза Селоме след няколко минути. — Не само за смъртта му, но и за неуважението, което показахме към тялото му. Не беше правилно. Той заслужаваше християнско погребение.

Смъртта на Гиби тежеше на съвестта на Мърсър. Фиатът доказваше, че суданците са в района и ще намерят мината много преди Мърсър да успее да предупреди бежанците, които бе поискал синът на Нега да доведе в долината. Те щяха да дойдат скоро и Мърсър щеше да бъде виновен и за тяхната участ.

— Моля те, не говори за религия. Не съм в настроение. Селоме се приготви да отговори, но той се наведе и протегна ръка към голата кожа между краищата на яката на ризата и. На врата и блестеше дебела златна верижка, която изчезваше между гърдите и. Мърсър я дръпна и видя звездата на Давид.

— Мосад? — тихо попита той.

— Не. Шин Бет. — В гласа и прозвуча предизвикателство. — Това е нещо като вашето ФБР.

Мърсър изпита облекчение, защото разбра, че няма да има повече лъжи.

— Чувал съм за Шин Бет. Ще ми кажеш ли какво става?

— Предполагам, че съм ти длъжница.

— Меко казано.

Селоме пое дълбоко въздух.

— Преди няколко месеца снимките от „Медуза“ привлякоха вниманието на група израелски фанатици.

Мърсър не бе подготвен за този отговор.

— Израелци? Мислех, че мюсюлмани са в дъното на тази история.

Тя поклати глава.

— Европейците, които Хабте е видял в Асмара, са еврейски екстремисти, предвождани от министъра на отбраната Хаим Левин. Знаехме за тях от известно време, но едва наскоро разбрахме колко силни са станали.

Мърсър осъзна, че всички са били подведени. Дик Хена бе следвал внимателно подставени фалшиви следи, които бяха накарали и двамата да мислят, че Хари е отвлечен от араби. Мърсър беше поразен и смаян от хитрия план.

Изведнъж му се изясниха много неща. Ето какво се бе опитал да му каже Хари, когато спомена, че похитителите са му дали гадост, по-гнусна от джин „Будълс“. Старецът сигурно бе разбрал, че е отвлечен в Близкия изток, но похитителите му не са мюсюлмани. Мърсър трябваше да се досети за това и този пропуск отново го накара да се ядоса на себе си. Запита се колко още грешки бе допуснал и колко други хора бяха платили за тях.

— Левин и привържениците му искат да превърнат Израел в тоталитарна теокрация — продължи Селоме. — Той разбра какво показват снимките от „Медуза“и че подобно откритие, приписано на него, ще му осигури поста министър-председател. Опита се да ги открадне от вашата Национална разузнавателна служба, но те бяха продадени на Прескът Хайд. И Хайд видя в тях нещо, което ще закрепи разклатеното му положение в Държавния департамент. Научихме всичко това, след като Хайд купи снимките, и аз бях изпратена в Съединените щати да работя с него. Шин Бет подкупи член на еритреиското посолство във Вашингтон да гарантира за мен, затова Хайд не знаеше за връзката ми с Израел. Мисията ми беше да събирам информация, особено ако хората на Левин се опитат да се свържат директно с Хайд. Той ти се обади скоро след като пристигнах във Вашингтон и ти се включи в издирването на мината, осуетявайки намеренията на агентите на Левин. Хайд и съпругата му бяха убити сутринта, когато ти и аз заминахме за Африка.

„И Хайд е мъртъв? Господи, как ще завърши всичко това?“ — запита се Мърсър.

— Остави ме в Рим, за да отидеш да докладваш за станалото с Хайд на шефа си в Израел?

— Така ли разбра, че съм израелка?

— Дик Хена ми го каза, преди да напусна Вашингтон. Освен това същата нощ, когато ти дойде в бар „При Дребосъка“, най-добрият ми приятел Хари беше отвлечен в Бейрут.

От изражението й беше очевидно, че това е нова информация за нея.

— Възрастният мъж, който се представи за теб?

— Същият. Похитителите, изглежда, имаха връзки с Близкия изток, но не допусках, че са от Израел. — Той й разказа историята за отвличането на Хари и за убийството на летище „Да Винчи“. — Не знаех дали си на моя страна. Не забравяй, че работеше с Хайд, когато се запознахме.

— Сигурно хората на Левин държат приятеля ти. След като ти отказа на Хайд, те трябва да са го отвлекли, за да те принудят да отидеш в Африка и да намериш мината. Убитият в Рим мъж несъмнено е Ибрихам Беин, най-добрият агент на Левин.

Мърсър предположи, че предупреждението на Беин в Рим да не прави нищо лошо на Селоме бе отправено, защото израелецът се опасяваше от проблем, ако заговорът на Левин доведе до смъртта на агентка на Шин Бет. Те очевидно обмисляха планове за деня, когато Израел щеше да бъде в ръцете им.

— Левин е фашист — огорчено каза Селоме. — Знам, че звучи странно един евреин да нарича друг така, но това е истината. Той вярва в чистотата на еврейския народ и иска да изгони от Израел всички останали. Смята да построи концентрационни лагери и да затвори палестинците в заграждения. Планира го от години. Не знам дали си спомняш за транспортирането на етиопските евреи в Израел през осемдесетте години на двайсетия век, но Левин беше голям поддръжник на тази операция. Твърдеше, че било в името на хуманността, но още тогава искаше да изгони палестинците, които се занимават с интелектуален труд в Израел, и да ги замени с бежанците от Африка.

Оказваше се, че Мърсър и Хари се бяха забъркали във вътрешен израелски проблем, а не в международен терористичен заговор. Селоме се опитваше да попречи на Левин да използва снимките от „Медуза“, за да си осигури нечестно предимство на изборите. Всички съмнения на Мърсър към нея се изпариха. За пръв път, откакто я познаваше, той реши, че може да и има доверие. В душата му нахлу прилив от чувства. Мърсър беше самотен твърде отдавна, но сега имаше съюзник. Изпита желание да я прегърне.

— Задачата ти е била да наблюдаваш онази група и да докладваш за действията им?

— И да им попреча, ако мога. Но дойдохме в Еритрея, преди да успея да направя нещо.

Изведнъж нещо не му се стори логично.

— Разбирам, Левин е маниак, но преди да напуснем Вашингтон, прочетох, че избирането му е гарантирано. Защо е готов да съсипе шансовете си, търсейки мина без стойност отпреди петдесет години?

— Не. — Селоме се засмя за пръв път от много време. — Вече знаеш, че нямаме интерес към италианската мина. Мисля, че я търсят суданците и техните поддръжници. Така попаднаха на нас. Двете ни мисии идват от различни посоки, но свършват на едно и също място.

Мърсър също се усмихна. Ужасите от сутринта бяха забравени поне за няколко секунди.

— Преди да дойдеш в долината, докато изследвах по-старата мина, се досетих, че знаеш за съществуването на друга мина в района.

Изражението на Мърсър изведнъж се промени, когато му хрумна нещо друго.

Белият камък, който бе намерил в покриващия пласт върху кимберлита, беше древно сечиво, чук, използван преди хиляди години за разбиване на рудата, за да се стигне до скъпоценните камъни. Изведнъж всичко дойде на мястото си. Евреите, старите мини и религиозните фанатици. Той най-после осъзна защо залогът е толкова голям, както и че няма нищо общо с диамантите. „Боже мой!“ Мърсър се опита да прогони налудничавата мисъл, но не можа.

— Мината това ли е, което мисля? — с треперещ глас попита той.

— Да. Отиваме да говорим с монасите, които ще потвърдят. — Селоме се засмя на изумлението му. — Това откритие ще бъде най-голямото в живота ти. Легендарно.

— Мината на цар Соломон — промълви Мърсър.

ЕРИТРЕЙСКО-СУДАНСКАТА ГРАНИЦА

Джанели имаше чувството, че е римски завоевател, когато камионът влезе в Еритрея. Той седеше на предна-та седалка на първото превозно средство. Стъклото беше смъкнато, за да може италианецът да долавя мириса на сухата пустиня и да чува рева на големите дванайсетцилиндрови турбодвигатели. Подсмихвайки се, той осъзна, че транспортните камиони, натоварени с миньорска техника и провизии, са два пъти по-тежки от бойните танкове, с които Мусолини бе нападнал Абисиния. Издокаран в дрехи в цвят каки, с тропически шлем на главата и тъмни очила, предпазващи очите му от безмилостното слънце, Джанкарло беше на върха на щастието. Всичко до този момент, всеки детайл и решение бяха довели до този миг. Да води камионите към мината, която чичо му бе разработил преди десетилетия, беше кулминацията в живота му. Нека другите се чудеха на богатството и властта му! Те бяха нищожества, капризи на генетиката. Неговата орис беше друга.

Скоро след като еритрейските бежанци бяха напуснали лагерите в Судан под ръководството на номадския главатар, Махди предложи на Джанели идеята да изпратят хора да търсят пред колоната, за да стигнат до мината по-бързо. Бежанците изминаваха само по няколко километра на ден и бавният ход изнервяше италианеца. Джанели се съгласи и формира екип разузнавачи. Три дни по-късно те се обадиха по радиопредавателя и съобщиха, че са намерили мината в падина в края на тясна долина, след като са чули експлозия. Джанкарло заповяда на главния конвой да изпревари бежанците и бързо да се приближи до мястото, където чакат разузнавачите. След малко му се обадиха отново и докладваха, че тойота „Ланд Крузър“, шофирана от бял мъж, се опитва да напусне долината. Първата мисъл на Джанели беше, че тъпаците са издали присъствието си на Мърсър. Но после осъзна, че хората на Махди не биха направили такава груба грешка.

Той инструктира суданските бунтовници да спрат тойотата и им даде ясно да разберат, че Мърсър не трябва да пострада. Няколко часа по-късно Джанели научи, че Мърсър е избягал през минирано поле и един от хората на Махди е мъртъв. Джанкарло прокле целия екип по предавателя и едва не строши с юмрук микрофона. Махди, който седеше на задната седалка на камиона „Фиат“с десет колела, чу разговора и когато дойде неговият ред, прие гнева на Джанели, без да пророни дума. Работодателят му имаше право. Мърсър не трябваше да избяга. Нямаше извинение за провала на хората му и наказанието им, когато колоната от камиони пристигнеше в долината, щеше да бъде по-жестоко от словесната тирада на Джанели.

Предавателят изпращя отново и Джанкарло го грабна.

— Да?

— Върнахме се в долината. Американецът е оставил тук само трима еритрейци. Имат багер, но не работят в мината.

— Какво правят?

— Копаят в склона на планината. Още не са казали какво търсят.

— Знаят за мината на чичо ми, така ли?

— Да — потвърди водачът на разузнавачите, които Джанели бе изпратил да изпреварят бавно придвижващата се колона от бежанци, после понижи тон, защото знаеше, че следващото му изречение няма да се хареса на шефа му. — Отговорникът каза, че в мината няма минерали. Американецът изследвал шахтата и заявил, че там няма нищо ценно.

— Не може да е истина — заекна Джанели. Веселото му настроение бързо се развали.

Въпреки увеличената скорост конвоят стигна след осем часа до планинските възвишения, които пазеха Долината на мъртвите деца. Слушайки разговорите на мъжете на задната седалка с Махди, Джанели научи, че те знаят за това място и изпитват суеверен страх. Той попита Махди за долината, но бунтовникът не можа да даде смислен отговор. Каза на работодателя си, че табуто върху местността датира от много поколения, но никой не знае произхода му. Легендите за долината бяха стигнали чак до Судан и Етиопия.

— Глупости — отсече Джанкарло.

Лицето му пламтеше в очакване. Долината не изглеждаше такава, каквато му я бяха описвали в детството, но сега, след като беше тук, той вече не си я представяше по друг начин.

Джанели видя сондажната кула, извисяваща се в трептящия от жегата въздух, позна бараките до нея и след няколко минути забеляза фиата на разузнавачите. Сърцето му биеше като обезумяло от нетърпение.

Камионите се приближиха до изоставената мина и въздушните спирачки изсъскаха. Джанели изскочи от кабината и хукна към шахтата.

Пръв към него се присъедини Джопи Хофмиър.

— Това е — ахна Джанкарло. — Два живота работа, моят и на чичо ми, и ето я мината.

Той не се замисли върху новината, че в мината няма нищо ценно. Не допускаше тази вероятност.

Нямаше начин мината да е ялова. Енрико беше сигурен, че в района има диаманти, и бе умрял, вярвайки в това. Джанели беше убеден, че ако самолетът на чичо му не бе свален през войната, Енрико щеше да представи доказателство на семейството. Мърсър не бе отделил достатъчно време, за да изследва подземните тунели, нито имаше подходящата техника за по-щателно търсене. Диамантите бяха там.

— Да, сър — неспокойно отговори южноафриканецът. — Господин Джанели, бих искал да знам как ще действате.

— Какво искаш да кажеш?

— Сега, след като сме тук, искате ли аз да ръководя хората, или вие ще издавате заповедите?

Джанели се засмя.

— Джопи, приятелю мой, знам какви хора да наемам и преценявам знанията и способностите им. Плащам ти, защото знаеш как да изваждаш минерали от земята, пък аз не знам нищо по този въпрос. Отсега нататък ти поемаш пълен контрол. Съгласен съм с всичко, което решиш да направиш. Смятай ме само за заинтересуван наблюдател.

Хофмиър се обърна, притеснен от внезапното благоразположение на Джанели.

— Е, шибани негри — изрева той на суданските бунтовници, скупчили се до камионите. — Докато бежанците дойдат, вие, негодници, ще бъдете миньори. Досега получавахте заповеди от Махди, но от този момент Махди ще получава заповеди от мен. Докато взема списъка, искам десет души да разтоварят запасите и да разпънат палатките. Останалите ще разтоварят съоръженията и ще отделят подземната техника от онази за повърхността. Ако не знаете за какво служи нещо, питайте или мен, или някой от другите бели миньори. А вие, белите, ще разтоварите експлозивите и ще ги наредите не по-близо от петстотин метра от мината и от лагера. А сега някой да ми доведе трите чернилки, които са били тук, когато разузнавачите са пристигнали.

Хабте седеше окован в белезници в сянката на фиата заедно с двамата еритрейски шофьори. Никой от тях не разбираше какво става. И тримата бяха уплашени, но след случилото се в Асмара Хабте очакваше нещо подобно. Реши, че тези хора са съюзници на нападателите на Мърсър и Селоме на пазара. Европейците, които бе видял в хотел „Амбасойра“, още не се бяха появили. Когато пристигнеха, Хабте знаеше, че не може да очаква помощ от тях. Този път врагът на врага му не беше негов приятел.

Суданските бунтовници се приближиха и направиха знак с автоматите си на тримата да ги последват. Абебе започна да се моли на глас. Хабте бе гледал смъртта в очите много пъти и нямаше да намерение да показва страха си.

След няколко минути дойде Джопи. Коремът му бе увиснал над колана. Той огледа изпитателно тримата пленници и се вторачи в Хабте, защото разбра, че им е водач. С небрежност, която създаваше невярна представа за бруталността на действието му, Хофмиър пристъпи напред, сложи ръце на раменете на Абебе и го блъсна в шахтата.

Викът на еритрееца отекна в ямата и постепенно отсдабна, докато накрая бе прекъснат от милостивата смърт. Хабте дори не мигна, когато очите на Джопи се впиха в него. Хофмиър очакваше реакция, но еритреецът остана безстрастен.

— А, ти си арогантен негър, а? — каза Джопи. — Искаш ли да бутна и другия ти приятел в дупката, или ще започнеш да отговаряш на въпросите ми?

Хабте положи усилия да не отбележи, че южноафриканецът не е попитал нищо. Знаеше, че подобна реплика ще стане причина за смъртта на другия шофьор. Той наведе глава в знак на подчинение и Хофмиър се почувства победител. Подобно на мнозина свои сънародници, които не бяха отделили време да разберат африканските традиции, Джопи реши, че мълчанието на Хабте означава примирение.

— Така е по-добре. Защо не ми кажеш какво правехте в отсрещния край на долината?

Балансирайки между желанието си да предизвика южноафриканеца и мисълта, че колкото по-дълго остане жив, толкова по-големи са шансовете му да избяга, Хабте разказа на Хофмиър всичко.

Час по-късно камионите се отдалечиха от италианската мина, за да могат работниците да разположат лагера близо до древната.

В ПУСТИНЯТА

Обмисляйки случилото се по-късно, Мърсър реши, че можеше да рискува и отново да мине по минираното поле, след като суданците се бяха оттеглили, за да вземе някои потребни неща от изгорялата тойота, особено манерките с вода и сателитния телефон. Всичко в раницата, която носеше, беше непотребно, като се имаше предвид предстоящото изпитание. До настъпването на нощта оставаше само час.

Без храна можеха да издържат две седмици, но липсата на вода щеше да ги убие много преди да умрат от глад. Устата му бе пресъхнала. На езика му сякаш имаше люспи като по тялото на пустинно влечуго. Последния път, когато преглътна, гърлото го заболя, все едно бе посипано с натрошено стъкло. И Селоме не беше в по-добро състояние, докато двамата вървяха под лъчите на безпощадното африканско слънце. Мърсър изчисли, че ще бъдат мъртви най-много до трийсет и шест часа, ако не намерят вода. Откровеността на Селоме, с която му разказа за себе си, за мисията и за мината на цар Соломон, го беше въодушевила за известно време, но после съзнанието му се съсредоточи единствено върху разстоянието.

Слънцето залязваше зад гърба им и пустинята се озари в пурпурночервена светлина в различни нюанси и оттенъци, заради които стръмните планини приличаха на далечни приказни замъци. При нормални обстоятелства гледката би ги накарала да спрат и да й се възхитят, но опасявайки се от приближаването на мрака, те продължиха да вървят, макар да забавяха крачка с всяка изминала минута.

Селоме и Мърсър използваха парчета от дрехите си, за да покрият главите си, и дишаха през носа, за да намалят загубата на течности. Опитаха всеки номер, който знаеха, но въпреки това усилията им бяха безрезултатни. Ако носеха компас или можеха да се ориентират по звездите, щяха вървят и в хладната нощ, но бяха принудени да се придвижват само на дневната светлина и слънцето беше единственият им водач. И след дългия ден, без още да знаят колко им остава, започнаха да мислят, че ще умрат.

— Слънцето е почти зад хоризонта — проговори Мърсър за пръв път от шест часа. — След малко ще се разхлади.

— Дотогава ще съм гушнала босилека — успя да се усмихне Селоме.

— Така те харесвам. Няма нищо по-хубаво от позитивното мислене.

Усмивката напука сухите му устни и в ъгълчето на устата му се появи капка кръв. Мърсър огледа местността. Наоколо се извисяваха хълмове, които ги принуждаваха да криволичат, докато се придвижваха на изток, към река Адоба.

Те продължиха, но крачките им вече не бяха така уверени. Умората и обезводняването си казваха думата. Преди да настъпи непрогледен мрак, Мърсър поведе Селоме към едно от безбройните скалисти възвишения. Двамата влязоха в една от стотиците пещери в скалата, издълбани от дългогодишната ерозия. Те бяха твърде изтощени, за да разговарят, затова се отпуснаха на каменистата земя и вдъхнаха хладния въздух. Измина половин час, докато Мърсър събра сили да седне и да се облегне на скалата. Той се опита да използва раницата като възглавница, но съдържанието й беше още по-твърдо и грапаво от камъка.

Никой не смееше да събуе ботушите си. Краката им мигновено щяха да се подуят и нямаше да могат да ги обуят отново сутринта. Мърсър само разхлаби връзките си, за да не стягат кожата му.

— Опитай — предложи той на Селоме. — По-хубаво е от секса.

— Сигурно не те бива много по тази част — подразни го тя. — Какво разстояние мислиш, че сме изминали?

— Предполагам, че четирийсет-петдесет километра.

— Тогава сме на половината път до река Адоба.

— За съжаление не. Поради релефа и необходимостта на заобикаляме проклетите хълмове, трябва да сме се придвижили на двайсет и пет километра на изток.

— Значи до реката остават…

— Още седемдесет и пет километра. Ако теренът скоро не стане равен, ще трябва да изминем стотина и повече километра, а телата ни ще загубят още повече енергия през нощта. Утре ще вървим по-бавно и ще продължим да се обезводняваме. Съжалявам, че ти го казвам, но това са фактите.

— Не може ли да се върнем и да рискуваме със суданците?

— Едва ли ще успеем да извървим и половината разстояние до мината. Не забравяй, че карахме половин час, преди да ни нападнат.

— Ще умрем, нали?

— Разбира се. След петдесет години, когато остареем. Но още не сме мъртви, Селоме, пък и съм се измъквал от по-неприятни бъркотии.

Всъщност Мърсър не можеше да си представи по-отчайващо положение, но думите му успокоиха Селоме. Тя допълзя до него и сложи глава на гърдите му. Той нежно погали косите й. Селоме въздъхна и после заспа дълбоко. Но за Мърсър сънят не идваше.

Беше твърде уморен, за да заспи. Безпокоеше го нещо, което Селоме бе казала за усилията на Левин да намери мината на цар Соломон. Това беше археологическо съкровище, находката на века, но Мърсър не можеше да разбере как израелският министър на отбраната смята да го използва, за да придобие власт или да му помогне да се задържи на поста, след като спечели изборите. Нещо не се връзваше. В ребуса имаше още едно парче, за което Селоме не бе споменала.

Ако не беше толкова уморен и измъчван от жажда, Мърсър щеше да поиска обяснение, но докато не бъдеха в безопасност, не можеха да си позволят да изразходват енергия, разговаряйки за нещо, което в момента беше извън контрола им. Преди да заспи, му хрумна още една мисъл — за еритрейските бежанци. Те напускаха един ад, за да отидат в друг. Знаеше, че трудът им ще бъде радушно приет от бунтовниците, които несъмнено в момента бяха в мината. Мърсър осъзна, че борбата им със Селоме за оцеляване е също и надпревара с времето.

На зазоряване Селоме се събуди преди него и леките и движения го разсъниха. Двамата се бяха притиснали един до друг през нощта и бяха преплели крака. Позата беше интимна — като на любовници — и в продължение на няколко секунди те мълчаливо се наслаждаваха на близостта си. Едва когато Селоме опита да се надигне, двамата осъзнаха колко са схванати мускулите им. Тя изохка и лицето и се изкриви от болка.

— Господи — изпъшка и Мърсър.

Селоме започна да раздвижва крайниците си и той направи същото. Ставите им пукаха и Мърсър разбра как се чувства Хари Уайт всяка сутрин.

Мисълта за стария му приятел предизвика прилив на адреналин към сърцето му. Той се почувства достатъчно силен и направи знак на Селоме, че е време да тръгват. Беше шест сутринта и имаха два часа, преди слънцето да нагрее пустинята.

Сред необятното пространство на дивата пустош напредването им приличаше на пълзене на насекоми по огромна маса. Въпреки това за тях всяка стъпка беше лична победа срещу опустошителното действие на жаждата и изтощението. След два часа Селоме поиска почивка, но Мърсър настоя да продължат и я потупа окуражително по рамото. Тя се движеше като автомат. Походката и беше механична и вече не размахваше ръце, защото усилието беше твърде голямо. След още два часа Мърсър не успя да я разубеди и тя се отпусна на земята в сянката на малка гранитна скала. Той седна до нея, отброи петнайсет минути, наблюдавайки часовника си, стана, олюлявайки се, и протегна ръка към нея, за да и помогне да се изправи.

Опитвайки се да поддържа равномерно темпо, Мърсър започна да брои крачките си, като смяташе да спрат, когато станат две хиляди, защото това щеше да означава, че са изминали километър и половина. Но щом стигна до набелязаното число, разбра, че са извървели едва половината от това разстояние. Отказа се да брои и продължи да се влачи по пясъка. Следващата им почивка щеше да бъде, когато Селоме нямаше да има повече сили да продължи да върви. Но стана така, че Мърсър пръв почувства нужда да спре.

Точно след обяд, в края на поредната безименна планина, той видя пещера, подобна на онази, в която бяха пренощували, и поведе Селоме към нея, възнамерявайки да изчакат там преминаването на най-горещите часове на деня. Главата го бе заболяла от безмилостното слънце. Виеше му се свят и му се догади от съкрушителната му сила.

— В три часа ще продължим — успя да каже Мърсър и после изпадна в унес, който не беше нито сън, нито будно състояние, а празна зона между двете.

В три часа никой от тях не се размърда, затова тръгнаха отново едва по здрач. Вървяха толкова бавно, че едва ли щяха да стигнат до следващото възвишение, където да намерят убежище, преди силите им да са ги напуснали напълно. До смъртта от дехидратация оставаше още един мъчителен ден. Но решителността и волята им не намаляваха вероятността, когато спрат да пренощуват, после да не успеят да се събудят.

— Мислиш ли, че ще можеш да вървиш след залез слънце?

Селоме кимна и след кратко мълчание попита:

— Няма ли да се изгубим?

— Вече се изгубихме — призна Мърсър.

Двамата продължиха. Можеха да изминат по-голямо разстояние в мрака, независимо от посоката. Не биваше да спират. Седенето и чакането не бяха сред възможностите им за избор. След час, без да съзнава, че е минало толкова много време, той възобнови разговора.

— Може да си починем отново утре и вероятно ще извървим още няколко километра следващата нощ, но това ще бъде за последно.

Селоме се забави с половин час с отговора си, но този факт остана незабелязан в отчаянието им.

— Манастирът не е ли от тази страна на реката?

— Така казаха Хабте и Гиби — рече Мърсър след четиристотин метра.

— Да се надяваме, че е наблизо — промълви Селоме след двайсет минути.

Мракът падна бързо и внезапно изсмука жегата от пустинята. Звездите се появиха и заблестяха със студена и безразлична светлина. Температурата спадна с двайсет градуса и Мърсър и Селоме установиха, че могат да изминават по-големи разстояния между почивките, които станаха по-кратки. През първата част от нощта те за пръв път изпитаха слаба надежда.

Но в полунощ силите им отново намаляха и умората пречупи волята им. От средно три километра за час скоростта им спадна само до осемстотин метра и с всеки изминал час вървяха все по-бавно. Жаждата вече не беше само мъчителен копнеж, а нанасяше все по-големи поражения на организма им. Следващите дванайсет часа щяха да доведат до остро и вероятно необратимо увреждане на бъбреците и после бързо щеше да настъпи смъртта.

В пет часа се зазори. Учудващо, но бяха извървели почти трийсет километра. Пътят им на изток стана по-пряк, когато разстоянията между хълмовете се увеличиха. Оставаха още неизвестен брой километри и когато започна да търси друга пещера, Мърсър разбра, че няма да види края на това пътешествие. След като слънцето отново залезеше, можеха да извървят още няколко километра, но по всяка вероятност тази почивка щеше да е последната. В отчаянието си той изсмука кръвта, която капеше от напуканите му устни.

Очите му почти се затвориха от обезводняването и топлината на бързо настъпващия изгрев. Няколко метра по-нататък всичко стана ослепително бяло. Парещата болка в очите му обаче не беше нищо в сравнение с жаждата, изгаряща гърлото му. Камъчето, което държеше в устата си, вече не можеше да подлъже слюнчените жлези да произвеждат секрет. Организмът му копнееше за вода и съзнанието му започваше да се унася във фантазии. Мърсър сякаш чу ромолене на поток само на стотина метра и дори ветрецът донесе мирис на влага. Но докато се приближаваха, миражът се придвижваше по-нататък, и Мърсър автоматично поемаше към новата цел.

Той бе забравил за Селоме, но я усети, че се свлича на земята. Мърсър също нямаше сили да спре падането си и главата му тупна на пясъка. След няколко минути осъзна, че Селоме е изгубила съзнание. Мърсър се вторачи в сумрака пред тях и видя, че отново са стигнали до планина — солидна преграда от скали, простираща се отвъд полезрението му. Той замига усилено, но не забеляза нищо, което би могло да ги преведе покрай поредното препятствие.

Мърсър се изви бавно като змия, сменяща кожата си, и свали раницата от гърба си. Ако бе помислил какво се готви да направи, нямаше да го предприеме, но двамата със Селоме вече нямаха избор. Ръцете му бяха почернели от слънцето. Той извади джобно ножче от панталона си и сряза ръката си.

От раната бликна кръв и Мърсър я притисна до устните на Селоме. Ако беше в съзнание, тя никога не би нарушила най-древното табу на човечеството, но организмът и жадуваше за някаква течност. Селоме изпи животворната кръв и започна да се свестява. Преди тя да разбере, какво е направил, Мърсър дръпна ръката си, превърза я с парче плат и избърса лицето й. Наведе се към нея, когато Селоме отвори очи.

— Какво стана?

— Изгуби съзнание. Падна на земята и устната ти се разкървави. Добре ли си?

— Мисля, че да. — Тя облиза устни, опитвайки се определи какъв е вкусът им.

— Слънцето ще изгрее след няколко минути. Трябва да намерим убежище. Можеш ли да вървиш?

Тя кимна, но когато се опита да стане, отново падна, сетне го погледна умолително и уплашено.

— Вече сигурно не си по-тежка от раницата. — Мърсър опита да се усмихне, но мускулите на лицето му не се подчиниха. — Ще те нося.

Не обърна внимание на учудването, изписано на лицето й, и я вдигна с такава лекота, че Селоме се изуми. Мърсър я пусна на земята, обърна се и се наведе, за да й по-лесно да се качи на гърба му.

Селоме беше слаба и бе загубила още няколко килограма през последните четирийсет и осем часа, но въпреки това тежестта й го караше да залита. Мърсър се опита да не мисли за болката и тръгна. Селоме подпря брадичка на рамото му и той чуваше равномерното й дишане. Не хранеше надежда, че ще я пренесе чак до река Адоба. Щеше да му провърви, ако до няколко минути намереше пещера. Изгрееше ли слънцето, силите щяха да го напуснат за последен път.

— Не виждам, Селоме. Търси пещера.

Краката му се разтрепериха само след десетина метра.

Измина още един мъчителен час, през който Мърсър носеше Селоме на север. Беше безчувствен към болката и използваше остатъка от енергията си така, както пламъкът проблясва най-силно, преди да угасне. Слънцето печеше безпощадно и сякаш го притискаше към земята. Стори му се, че Селоме отново е загубила съзнание, но тя изведнъж извика като уплашена птица. Ръката й сочеше някъде напред, но Мърсър не можа да види какво е забелязала. Ярката светлина се бе превърнала в постоянна завеса и едва когато се приближиха, той съзря тъмните очертания на пещера.

Селоме се изхлузи от гърба му и падна, но Мърсър не забеляза това. Силите му бяха преминали предела си. Досущ смъртно ранено животно, той искаше да намери място, където да се скрие и да умре. Мърсър се свлече на колене, запълзя слепешката към хладната пещера и спря едва когато главата му се удари в камък. Селоме се довлече след няколко минути и се отпусна неподвижно до него.

Мърсър знаеше, че никога повече няма да стане. Главата му пулсираше ожесточено. Имаше чувството, че ще се пръсне при най-лекото докосване. Той хвана ръката на Селоме. Всяка клетка в тялото му копнееше за вода, но остатъците от разсъдъка му знаеха, че няма да намери.

— Тук ще умрем — промълви Мърсър. — Съжалявам. Селоме се претърколи до него, за да види лицето му.

Кожата му бе посивяла и напукана. Устните му бяха покрити с мехури и приличаха на инфектирана рана. Селоме видя собственото си безпокойство в очите му, защото и тя изглеждаше също толкова зле.

— Ще ти чета, за да минава по-бързо времето — предложи Селоме.

Той я погледна учудено, подозирайки, че тя вече е загубила представа за реалността.

Но Селоме взе от пода на пещерата някаква книга с кожени корици, разтвори я и се вторачи в напосоки избраната страница.

— Хей, това е Шекспир. На италиански е, но ще ти превеждам.

— Какво друго? — Мърсър беше твърде изтощен, за да изпитва някакви чувства, освен отчаяние от приближаващата се смърт.

— Моля?

— Какво друго има в пещерата?

Възможно ли беше? В съзнанието му проблясна слаба надежда.

Селоме се огледа.

— Господи! Храна! Вода! — Тя се разрида.

Въздухът в пещерата стана по-приятен, когато Селоме махна тапата на едно от шишетата. Тя го поднесе към устата си и Мърсър видя как водата потича по брадичката и, омекотява устните и и овлажнява езика й. Селоме затвори очи от удоволствие.

Мърсър се зарадва. Не защото водата щеше да спаси живота му. Това не беше първата му мисъл. Оцеляването на Селоме беше много по-важно от неговото собствено.

Той искаше да си припише заслугата, че я бе спасил, но нейната смелост и решителност му бяха дали сили да продължи. Бе го вдъхновила с душевната си сила и бе донесла и неговото спасение. Докато изпадаше в безсъзнание, Мърсър видя, че Селоме напълни устата си с вода, допря устни до неговите, разтвори ги и пусна живителната течност. Миг по-късно той изгуби съзнание, но дишането му стана равномерно, а лицето му се разтегли в лека усмивка.

МАНАСТИРЪТ „ДЕБРЕ АМЛАК“

Непознато усещане събуди Мърсър. „Дюшек! Господи!“ Макар че дюшекът бе изтънял до дебелината на одеяло и бе покрит с чаршаф от груб памук, Мърсър имаше чувството, че лежи в пухести облаци. Цялото тяло го болеше, особено краката. Но болката беше окуражаваща, защото показваше, че е жив. Той се размърда и мехурите на петите му се пукнаха. Мърсър изохка, седна в леглото и хвана изранената си пета. Зрението му мигновено се замъгли и му се зави свят. Той се отпусна отново на възглавницата и забрави за подпухналите си крака.

„Селоме!“ Образът и изпълни съзнанието му и Мърсър отново се надигна, размахвайки ръце, за да се освободи от оплетените чаршафи. Трябваше да я намери. Нищо друго нямаше значение. Тогава чу глас и погледна надясно. Стаята беше малка и имаше място само за легло, бюро и стол. Стените бяха бели и чисти, подът грижливо изметен, а през прозореца се виждаше, че навън е паднал здрач. Разпятието над бюрото беше единствената украса в помещението. До леглото стоеше младеж, облечен в дълго расо. Той заговори на еритрейски, без да забелязва, че Мърсър не го разбира.

— Селам — най-после успя да изграчи Мърсър.

— Селам, селам. Кемайла-ха?

Момчето сигурно го питаше как се чувства.

— Хмак. — Зле. Това бяха единствените няколко думи, които Мърсър знаеше.

— Шемай Тедла ию — каза младежът и посочи гърдите си. — Мен шем-ка?

Мърсър разбра, че името на монаха е Тедла, и посочи себе си.

— Мърсър. — После добави: — Селоме?

Отговорът на момчето беше дълъг, но Мърсър не разбра нищо и въздъхна отчаяно. Тедла наля вода от глинена стомна и му я даде.

Мърсър пресуши чашата, намести се под грубите одеяла и заспа. Следващия път, когато се събуди, беше сам и в стаята беше полутъмно, на бюрото гореше свещ. На светлината на пламъка Мърсър видя, че са му оставили купа с плодове. Той се бе възстановил достатъчно, за да чувства глад, и изяде две манго и един банан. После го обзе немощ и отново заспа.

Когато се събуди, свещта бе угаснала. Отвъд стените на стаята отекваше монотонен звук. Мърсър беше дезориентиран и почти паникьосан от мрака, безпомощността си и слабия шум. Съзнанието му бавно го върна в настоящето и ритъмът на сърцето му се успокои. Звукът приличаше на песен, повтарящ се напев. Спомни си всичко — вървенето през пустинята и как Селоме намери вода в пещерата. В съзнанието му пробягаха неясни образи на мъже, които носеха него и Селоме по стръмна пътека към някаква стара сграда. Той се усмихна и остави монасите да го приспят със среднощната си молитва. Бяха успели да се доберат до манастира.

Когато слънцето го събуди, Мърсър имаше достатъчно сили, за да стане от леглото и да се облече. Дрехите му бяха изпрани и сложени на бюрото. Той се изненада, когато установи, че трябва да използва гърнето, оставено под леглото. Поне бъбреците му функционираха.

Мърсър излезе в коридора и почувства, че губи сили, но продължи да върви покрай затворените врати, докато стигна до трапезарията, където имаше голяма маса. Той седна на един от столовете и отпусна глава на покривката. Дишането му беше неравномерно. Трябваше да намери Селоме.

Сигурно бе загубил съзнание, защото изведнъж усети, че Тедла го бута по рамото и тихо му говори.

— Къде са другите? — попита Мърсър.

Младежът му направи знак да чака и излезе от стаята, а минута по-късно се върна с друг, по-възрастен монах, който внушаваше спокойствие, утеха и доверие. Това не се дължеше само на побелялата брада и дългото му черно расо. В очите му имаше нещо, което изразяваше състрадание и разбиране.

— Селам — поздрави го Мърсър. — Говорите ли английски?

— Селам. Не. Италиано? Мърсър поклати глава.

— Parlez-vous francais?

— Un peu — отговори Мърсър. Малко. — Казвам се Филип Мърсър. Минен инженер съм и работя тук, в Еритрея.

— Селоме Нагаст е будна от много часове, мосю Мърсър. Знам кой сте. Аз съм отец Ефраим.

— Откога сме тук? — Мърсър едва разбираше монаха заради силния му акцент.

— Предишната нощ беше втората.

Мърсър бе спал почти трийсет и шест часа! Еритрейс-ките бежанци скоро щяха да стигнат до мината, а може би вече бяха там. Гърдите му се стегнаха от паника.

— Трябва да тръгвам.

Отец Ефраим каза нещо на младия монах и Тедла хукна навън, оставяйки ги сами. Очевидно щяха да се нуждаят от преводач, ако искаха да продължат разговора си. След малко дойде Селоме. Изпитанието бе помрачило блясъка в очите й, но въпреки това беше красива. Високите й скули бяха по-изпъкнали, защото бе отслабнала, а очите и изглеждаха по-големи. Мърсър изпита облекчение и затвори очи, сетне отново я погледна, за да й се наслади. Той се опита да стане и да я прегърне, но тя го задържа на стола, уви ръце около врата му и притисна лице до неговото.

— Как си?

Преди Мърсър да успее да отговори, отец Ефраим се прокашля, привличайки вниманието им. Селоме се дръпна и застана смирено. Отец Ефраим говори няколко минути и после Селоме преведе думите му на Мърсър.

— Отец Ефраим е игуменът на манастира и ни приветства с добре дошли в „Дебре Амлак“. Казва, че присъствието на жена тук е много необичайно, и е притеснен какви са взаимоотношенията ни. — Тя обясни нещо на монаха и после отново заговори на английски. — Казах му, че ти си човек на честта, а аз съм целомъдрена жена, която е обещана на друг.

— Излъгала си свещеник?

— А какво трябваше да му кажа?

— Не трябваше да казваш, че съм човек на честта. — Мърсър сподави усмивката си. — Обясни на домакина ни, че всякакви плътски помисли в моето състояние са невъзможни. Благодари му за гостоприемството и че са ни изнесли от пещерата, и го попитай как е успял да ни намери.

— Пещерата била убежището му. Ходел там, за да се наслаждава на още по-голямо усамотение. Открил ни и отишъл да повика другите монаси, за да ни пренесат тук.

— Убежище, за да се откъсне от убежището? — учуди се Мърсър.

— Вчера разговарях с него, докато ти още беше в безсъзнание, и му казах, че търсим древната мина. Той, изглежда, знаеше всичко за нея.

— Какво? За мината?

— Да, и за нас. Държеше се така, сякаш ни очакваше, или поне теб.

— Не бъди загадъчна, Селоме.

— Разказвам ти какво стана.

Ефраим прекъсна Селоме и говори няколко минути.

Мърсър наблюдаваше реакцията й. Думите на възрастния монах я изумиха. Тя му зададе няколко въпроса и после преведе на Мърсър.

— Отец Ефраим не е трябвало да става игумен на манастира. Заел е тази длъжност поради липса на друг кандидат, когато монасите се завърнали в родината си след войната. Той ми обясни какво е направил и защо е прочел книга, която не е трябвало да бъде виждана.

— Какви ги говориш?

Селоме не обърна внимание на въпроса му и продължи.

— Тук има книга, озаглавена „Срамът на царете“. Бил я чел само още един човек, предишният игумен на манастира, и книгата разбила вярата му. Той умрял с мисълта, че Божието наказание за светотатството му са годините на борба и страдания в Еритрея. Отец Ефраим прочел книгата преди няколко седмици, защото друг монах предрекъл, че ще бъде разкрита древна тайна и някой ще дойде да разпитва монасите за нея. Той смята, че този човек си ти.

Мърсър не знаеше какво да каже. Кръвта му се смра-зи. Той погледна Ефраим, видя, че отецът е сериозен, и по гърба му полазиха ледени тръпки.

— Защо аз?

— Първо, ти и аз сме първите външни хора, които от десетилетия посещават манастира. Освен това, когато му казах, че ти си минен инженер, той отговори, че присъствието ти тук и професионалните ти умения са абсолютно логични, като се има предвид съдържанието на книгата.

— Фактът, че съм минен инженер, има нещо общо с някаква стара религиозна книга?

— „Срамът на царете“е по-скоро историческа, отколкото религиозна книга. Това е хроника за древна диамантена мина в Еритрея, разработена от жреците на цар Мениелек. Открихме историята на мината.

— Мениелек, а не Соломон?

— Да. Той е бил първородният син на Савската царица и Соломон, царят на Израил. Диамантите, които Мениелек е намерил, сигурно са в основата на легендата за мината на цар Соломон, но с разлика от едно поколение Има обаче нещо по-важно — добави Селоме след кратко мълчание.

Мърсър долови странна нотка в гласа и и си спомни за чувството си, че тя крие нещо от него. Нещо, което Селоме знаеше от самото начало. И той разбра, че сега ще научи тайната.

— Разказът започва в друга книга, „Славата на царете“, етиопската версия за посещението на Савската царица при Соломон. Историята е съвсем различна от написаното в Стария завет. Цар Соломон я прилъгва, за да спи с нея. После Савската царица се връща в Етиопия с бебето си Мениелек, но съдбата отредила момчето отново да отиде в Израил. Мениелек бил на двайсет и две години, когато посетил баща си в Йерусалим. Там един жрец му казал, че Господ му е заповядал да вземе Кивота със завета, Божието слово, и да го занесе в Етиопия, премествайки земната Божия обител от Израил в Африка. — Виждайки озадачеността му, Селоме обясни с прости думи. — Синът на Соломон откраднал кивота от Храма и го занесъл в царството си.

Мърсър не можеше да повярва, че е чул правилно.

— Кивотът със завета? За това ли става дума? — Той видя, че Селоме не е искала да разкрива тази тайна, и се ядоса. Ето какво бе крила от него от самото начало. Диамантите нямат значение за теб. Ти търсиш кивота и мислиш, че е скрит в мината.

— Да. Агентите на министъра на отбраната Левин са в Еритрея, за да го намерят и върнат в Израел. — Гласът и стана пронизителен и се изпълни с чувства, най-вече страх. — Това ще му даде моралната власт да унищожи Скалния купол и да построи Третия храм.

Мърсър се замисли.

— Ако извърши този подвиг, той ще бъде император края на живота си. Но кивотът? Не говориш сериозно Селоме. Не се съмнявам във вярата ти, но Старият завет и „Славата на царете“ не са исторически факти, а легенди.

— Такава е била и „Илиада“, преди Хайнрих Шлиман да я използва като справочник — разпалено възрази Селоме. — И така е открил Троя, град, който според мнозина археолози е съществувал само в митовете. Ако ме изслушаш, ще разбереш, че историята на Ефраим придава достоверност на плановете на Левин.

— Как? — слабо заинтересуван попита Мърсър. Беше му трудно да повярва във всичко това.

— Скоро след завръщането си в Етиопия с кивота Мениелек повежда редица войни и разширява територията на страната чак до Индия. Но печалбата от търговските кервани не била достатъчна, за да плати за кампаниите си, затова Азарая, един от жреците му, му разказал за планина от диаманти, намираща се далеч на север от столицата им. „Срамът на царете“ описва откриването на онази приказна планина и историята на миньорската операция. Жреците използвали войниците, пленени по време на битките на Мениелек, да вършат физическата работа. След като войните свършили, жреците се насочили към труда на робите, докарани от страната на Хуш, съвременен Судан. Според книгата условията били ужасяващи, а най-лошото предстояло. След сто години работниците събрали диамантите на повърхността и били принудени да копаят тунели в земята. Отначало използвали пигмеи заради дребния им ръст, но те умирали бързо в шахтите. В един от откъсите в „Срамът на Царете“ се споменава за това, защото идеята изглеждала обещаваща.

— И отново започнали да копаят роби?

— Да. — Селоме очевидно не искаше да продължава да Разказва, но го направи. Гласът и беше тъжен. — Надзирателите на мината започнали да използват деца. Изпращали под земята малки момчета и момичета, които не завръщали. Жените робини били употребявани за разплод, за да попълват загубите. Системата била по-жесток от извършеното от нацистите по време на холокоста мината функционирала четиристотин години. В подземния ад загинали десетки хиляди невинни деца, а извършителите на тези зверства са били последователи на юдаизма.

— Селоме, това се е случило преди няколко хиляди години.

— Отец Ефраим каза, че те се гордеели с онова, което са извършили. В книгата са описани не само огромните диаманти, които са намерили, но и нечовешките условия и практиките, прилагани, за да принуждават децата да работят повече. Ако антисемитите научат, че първите концентрационни лагери са били създадени от евреи, мислиш ли, че ще има значение кога е станало това? Тайната не трябва да бъде разкрита!

Мърсър искаше да възрази, но подозираше, че тя има право. Омразата беше лесно продаваема стока.

— Добре, признавам, че „Срамът на царете“ отразява истината за някаква древна мина в Северна Еритрея — отстъпи той. — Условията на труд наистина са били ужасни и знам, че използването на деца в мините е било обичайна практика само допреди стотина години, но какво общо има това с Левин и кивота?

— Търсенето на Левин датира от две десетилетия. Той е обсебен от свещени реликви, особено от кивота. Когато операция „Мойсей“ спаси етиопските евреи през 1984 година, той заповяда бежанците да бъдат разпитвани за религиозни предмети на изкуството, останали, в родината им. Слуховете говорят за църквата „Света Дева Мария Ционска“в Аксум, древната столица на Етиопия. Някои твърдят, че кивотът още е там. Левин тайно е изпратил екип да влезе в църквата, но не са намерили нищо.

— И продължава да мисли, че кивотът е в Етиопия.

— По дяволите, Мърсър! Няма значение какво мисли.

Левин вярва, че е така, и докато държи приятеля ти Хари, това е най-важното. През последните седмици ум-ряха достатъчно хора, за да се убедиш, че съмненията ти са неоснователни.

Научната подготовка на Мърсър го караше да бъде скептично настроен към всичко, но изведнъж осъзна, че Селоме има право. Най-важното беше мотивацията на Левин, а не нейната достоверност. И макар да не вярвате, той знаеше, че не трябва да пренебрегва и други вероятности. Ами ако „Срамът на царете“ грешеше за мината?

— Съжалявам, но всичко това е толкова… Все едно, Левин мисли, че кивотът е тук, така ли?

— Етиопия е най-старата християнска страна в света и е свързана с евреите много отдавна. Освен това министърът е сигурен, че кивотът не е в Израел. Малка част от страната ни не е претърсена от археолози. Левин е започнал да проучва някои от по-невероятните слухове, разказвани от бежанците. Научил е, че кивотът може да е на остров в езерото Тана, но това също се оказало фалшива следа. Единствената друга история, където се споменава кивотът със завета, е за златен сандък, сложен в древна мина, за да гони злото, което убива работниците. Когато видял жилата кимберлит на снимките от „Медуза“, Левин бил сигурен, че е намерил мината, за която говорели бежанците. Освен това смята, че близо до залежите ще открие и кивота.

— Не знае ли, че мината е била изкопана от сина на Соломон?

— Не го интересува. Левин иска кивота.

— В „Срамът на царете“ пише ли, че кивотът е в мината?

— Споменава се бегло. Слухът за златния сандък вероятно идва от книгата, от някой, който я е прочел преди векове. Там пише за проклятие, убиващо децата, загадъчна болест, изпратена от Сатаната, за да направи невъзможно да се работи в тунелите. Талисманът бил докаран в мината, за да се бори с проклятието, и поставен в специално помещение, изкопано по изричните указания в оригиналния кивот със завета в Йерусалим. Не се споменава да е бил преместван.

— Успял ли е талисманът да предпази децата от болестта?

Селоме преведе въпроса на Ефраим.

— Започнали да умират още повече деца и скоро жреците осъзнали, че Господ ги наказва за онова, което са извършили. Те затворили мината и не разкрили къде се намира.

Мърсър се замисли. Тъй като мината, която бяха открили, несъмнено беше споменатата в „Срамът на царете“, възможно ли бе и останалата история да е истина? Мината бе стояла необезпокоявана в продължение на две хиляди години и ако талисманът наистина беше кивотът със завета, тогава той още беше там, заровен под тонове скали и очакващ да бъде открит. Мърсър се запита какви ще бъдат последиците, ако Левин успее да го намери и върне в Израел. В Близкия изток щеше да избухне религиозна война, пред която конфликтът през последните петдесет години щеше да прилича на дребно спречкване. Селоме имаше право, че Левин ще използва символа на кивота, за да срине Скалния купол, третото най-свещено място в исляма. Ако това се случеше, последвалата война сигурно щеше да бъде атомна, защото мюсюлманите от целия свят щяха да използват ядрената си мощ, за да победят израелците и отново да завладеят свещения хълм. Сценарият вещаеше апокалипсис, ако Мърсър не го осуетеше.

Всичко това беше прекалено. Само допреди няколко дни той смяташе, че е открил мината на цар Соломон, а сега се оказа, че е участник в надпреварата за кивота със завета. Ако не беше толкова немощен и уморен, Мърсър щеше да бъде ужасен. Вървенето през пустинята му се бе отразило по-зле, отколкото на Селоме, и съзнанието му отново започваше да се замъглява. Той не можеше да поеме повече информация.

— Обзалагам се, че суданците не знаят нищо за това. Поддръжниците им искат диамантите, а похитителите на Хари търсят археологическо произведение на изкуството, изчезнало преди хиляди години.

— Да, и двете неща се намират в Долината на мъртвите деца.

Изведнъж те осъзнаха защо долината се нарича така.

— Трябва да сме благодарни, че все още имаме време. Съдейки по работата, която свършихме, преди да дойдем в манастира, ще бъдат необходими две седмици, за да отворим мината. — И после Мърсър си спомни нещо. — По дяволите! В момента там има около двеста бежанци. Суданците, които ни нападнаха, вероятно ги използват, за да копаят. Може би вече са я отворили!

Той не й бе казал за еритрейците, които бе поръчал да доведат от лагерите в Судан, и Селоме се стъписа.

— Откъде са?

— Докато бяхме с номадите в Бадн, за да вземем бензин, наех сина на главатаря да ги доведе в долината. — В гласа му прозвуча разкаяние, но и решителност да ги види свободни.

Селоме разговаря с отец Ефраим няколко минути и после отново се обърна към Мърсър.

— Той каза, че е невъзможно да стигнем до някой град, докато нивото на Адоба не спадне. Реката ще бъде непроходима най-малко три седмици.

— Нямаме избор. Трябва да я преминем.

Ефраим, изглежда, разбра по изражението на Мърсър предизвикателния му изблик. Селоме веднага преведе думите му.

— Водата се движи със скоростта и силата на камион и влачи отломки от планините. Течението ще унищожи всеки сал, който бихме направили. Всяка година десетки хора умират, опитвайки се да преминат реката. Бъдете разумни.

— Не мога да си позволя този лукс. От нас зависи животът на много хора, не само на бежанците, но и на Хабте и на двамата шофьори, и на приятеля ми Хари Уайт. И ако кивотът наистина е в мината, тогава и на останалия свят. Ще бъда разумен, когато еритрейските военни пристигнат в мината и арестуват всеки, който има оръжие.

Селоме зададе на монаха още няколко въпроса и отговорите му сякаш я успокоиха.

— Той казва, че талисманът, споменат в „Срамът на царете“, е поставен на дъното на мината и е заровен толкова дълбоко, че ще е нужна армия от работници и много месеци, за да го открият. — Тя погледна Мърсър в очите. — Помисли. Суданците не знаят за кивота. Щом стигнат до диамантите, ще престанат да изследват тунелите и ще се заемат да ги изваждат. Няма да разберат какво е заровено в някоя дълбока галерия. Спомняш ли си колко судански бунтовници чакат на границата според номадския главатар?

— Петдесет — отговори Мърсър, започвайки да разбира какво има предвид Селоме.

— Левин няма достатъчно хора, които да атакуват подобна сила. Ще трябва да изчакат, докато бунтовниците си тръгнат, и после да извършат собствено проучване. Разполагаме със седмици, дори с месеци, за да предупредим властите.

— Повече време, за да спасим света? — Гласът му прозвуча иронично и настроението му отново се помрачи. — Въпреки това остават двеста бежанци. Сутринта заминавам.

— Но ти още не можеш да се държиш на краката си. Мърсър, била съм в лагерите за бежанци и ти казвам, че поне известно време онези хора ще бъдат по-добре в мината.

— Откъде знаеш? — Той се изненада, че Селоме изрази на глас мисълта, която му хрумна.

— Може и да работят като роби, но ще бъдат нахранени и ще им дават чиста вода. Ръководителят на операцията ще трябва да се грижи за бежанците, ако иска да се трудят.

В сегашното си състояние Мърсър знаеше, че има вероятност да не стигне до цивилизовано място. Усилията му щяха да бъдат прахосани напразно, жест, който нямаше да помогне на никого. Само след секунда той стигна до единствената логична възможност за избор.

— Добре, ще си починем два дни, но не повече. Попитай Ефраим дали може да ни осигури водач до Ила Бабу. Може би някой там има радиопредавател.

— Той каза, че ще ни води Тедла. Ила Бабу се намира на около шейсет километра оттук, но не знае някой там да има радиопредавател.

— Ще мислим за това, когато отидем там.

Ефраим и Селоме заведоха Мърсър до стаята му и го сложиха да легне. Монахът излезе, а тя седна на леглото и избърса челото му с мокра кърпа. В движенията и имаше такава нежност, че той хвана ръката и и целуна пръстите й един по един.

— Защо го направи?

— Защото исках да го сторя, откакто се запознахме, но не можех да ти имам доверие.

Селоме го целуна леко по устните, но очите й блестяха от страст.

— Това означава ли, че сега ми вярваш?

— Вече няма тайни. — Той опита да се усмихне и после заспа.

Тя го гледа няколко минути, галейки гърдите му, сетне отново го целуна.

— Вече няма тайни.

През следващите два дни Мърсър си почива и пи много вода. Силите му се възвръщаха бавно, но стабилно. В края на следобеда на втория ден той се почувства достатъчно силен и обиколи района около манастира, като внимаваше да не излиза извън очертаната територия, разчистена от мините. Виждаше Селоме за малко. Тя показваше уважение към монасите и традициите им и не излизаше много от стаята си. Той се замисли за жестокостите, описани в „Срамът на царете“, но най-вече разсъждаваше как да спаси еритрейските бежанци и да попречи на Левин да използва кивота. Ако кивотът наистина бе оцелял през вековете, Мърсър нямаше да се изненада, ако бе заровен в древната мина. „Господи!“ — помисли си.

Слънцето отдавна бе залязло и той лежеше в леглото, когато чу, че някой се разхожда пред прозореца. Беше тъмно и не се виждаше нищо, затова обу панталона и ботушите си и се измъкна от стаята. Дъските скърцаха под краката му и Мърсър се притесни, че ще събуди монасите.

В средата на вътрешния двор с колони стоеше Селоме. Тялото й бе слабо осветено от луната и звездите. Тя го гледаше в очите, докато Мърсър бавно се приближаваше към нея.

— Надявах се, че си ти — прошепна Селоме. — Въпреки че е монах, опасявам се, че Тедла се е влюбил в мен.

— И аз се надявах, че си ти — тихо отговори Мърсър. — Исках да ти благодаря. Ти имаше право. Нямаше да успея да стигна до Ила Бабу.

— Как се чувстваш?

— Много по-добре, но още нямам сили.

— Никакви ли? — попита тя с предизвикателен тон, който той разпозна мигновено, и направи няколко крачки към него.

— Не съвсем. — Мърсър се опита да прикрие вълнението в гласа си. Не я беше виждал от два дни и сексуалното напрежение, което бе припламнало, преди да тръгнат към манастира, се завръщаше с пълна сила.

Селоме уви ръце около врата му и плъзна коляно между краката му.

— Колко ти е силата?

— Да речем, като на уморен лъв.

— Така е по-добре — усмихна се тя. — Утре ще напуснем манастира и Тедла ще бъде с нас по пътя. А след като се свържем с правителството, ще мине много време, докато останем насаме. Съжалявам, но трябва да се любим и това трябва да стане тази нощ. Сега.

— Много си дръзка.

Тя допря тънкия си пръст до устните си.

— Без шеги.

— Селоме, аз…

Думите му бяха прекъснати от страстна целувка. Тя се притисна до него и той усети как гърдите и се уголемяват и втърдяват.

— Щях да кажа, че трябва да намерим по-уединено място — прошепна Мърсър. — Все пак това е манастир.

За пръв път след раздялата с Аги той се отдаваше напълно на друго човешко същество. Това беше освобождаващо и същевременно страшно, но напълно нормално.

Мърсър се върна в стаята си, облече ризата си, взе завивките и двамата тръгнаха по тясната пътека, изсечена в скалата. Лунната светлина се отразяваше в пясъчната равнина и те видяха пещерата на около четиристотин метра на юг. И двамата се изненадаха от близостта и до манастира. Мърсър запали свещ и постла одеялата и чаршафите на земята. Селоме му направи знак да легне и да я гледа, докато се съблича.

Той очакваше, че тя поне малко ще се стеснява, но се излъга. Селоме издърпа ризата през главата си с едно-единствено плавно движение. Гърдите и подскочиха, освобождавайки се от дрехата. Зърната и бяха болезнено възбудени и тялото на Мърсър реагира. Панталонът и падна до глезените след съвсем леко подръпване. Тя го изрита настрана и пъхна палци в ластика на бикините си, после бавно ги смъкна по бедрата си и се наведе, докато се свлякоха в краката и.

Селоме се изправи гордо. Тялото и беше стегнато, стройно и съвършено, а кожата — толкова безупречна и гладка на светлината на свещта, че приличаше на мрамор.

Мърсър не можа да не се вторачи в окосмения триъгъл ник между бедрата и, най-потайното място на тялото и. Сърцето му заби като обезумяло в унисон с учестеното дишане на Селоме.

Той понечи да съблече дрехите си, но тя коленичи до него, блъсна ръцете му и започна да разкопчава копчетата и циповете му. Пръстите и милваха всяка разголена част на тялото му. Когато остана съвсем гол, Селоме стисна в длан члена му и Мърсър потрепна. Едва тогава тя го целуна в устата.

— Колко си красива.

— Ти също — усмихна се тя.

Селоме не му позволи да направи нищо, нито дори да си сложи презерватив. За него беше невероятно странно да не трябва да се притеснява за удоволствието на партньорката си, защото изражението и показваше, че възбудата и произлиза единствено от неговата наслада. В продължение на десет минути двамата се сляха и се освободиха от останалия свят, докато Селоме се движеше и го привличаше все по-навътре в себе си. Оргазмът беше зашеметяващ. После Мърсър извърши подвиг, какъвто не бе правил от дните си в колежа, и те се любиха почти веднага за втори път. Той имаше само няколко секунди, за да си сложи презерватив, преди Селоме да го притегли върху себе си. Викове им на екстаз отекнаха далеч отвъд пещерата.

Бяха толкова погълнати от любенето, че не чуха конвоя от камиони, който се приближи от изток. Половин час след като превозните средства преминаха, двамата взеха завивките и се приготвиха да се върнат в манастира, когато далечни изстрели от автоматично оръжие разтърсиха нощта. Експлозията от звуци прогони еуфорията им и ги пренесе обратно в жестоката реалност.

ТЕЛ АВИВ, ИЗРАЕЛ

Дани Силвър беше на двайсет и три години, американец по рождение, който се бе преместил в еврейската държана заедно с родителите си, когато беше на шестнайсет. Той харесваше Израел, стига да живееше в най-големия град в страната. Преди няколко години бе опитал комуналния живот в кибуц през лятото, но го намери скучен. Дани обичаше оживлението в Тел Авив, дискотеките, които работеха до късно през нощта, и космополитната атмосфера. Освен това беше барман в един от големите хотели на плажа и можеше да спи с момичета винаги когато поискаше. Американки във ваканция от колежа или временно пребиваващи в Израел, за да открият „еврейското“в себе си, неизменно се възхищаваха на историите му, особено на онези, които Дани измисляше за принудителното отбиване на военната си служба.

Но в осем часа във вторник вечерта бизнесът вървеше мудно. Единствените клиенти в бара бяха група израелски бизнесмени в единия ъгъл и две възрастни жени, екскурзиантки от Ню Джърси, които седяха до входа. Дани си намираше работа, като лъскаше безупречно измити чаши и бършеше чисти бутилки. Сервитьорката Сара стоеше до бара, като четеше учебника си от колежа и от време на време поглеждаше клиентите. Дани не я харесваше. Тя не правеше нищо, за да прикрие омразата си към всички евреи, които не бяха родени в Израел.

„Да й го начукам“ — разсеяно помисли той, без да е в състояние да откъсне очи от съвършените извивки на гърдите и под бялата униформена блуза.

Чу се трясък и Дани отмести поглед от Сара. Някакъв старец бе съборил таблото за съобщения в бара, но не спря да го вдигне. Той се втурна вътре и проницателните му очи се вторачиха в Дани, а после в бутилките с алкохол зад него.

Мъжът приличаше на плашило, мършав и сбръчкан. Изглеждаше почти комично, но в изражението му нямаше нищо закачливо. Ако беше арабин, Дани би избягал, за да спаси живота си. Но човекът беше бял, вероятно американец, и явно откачен. Той хукна към бара и сумтейки, се намести на едно от високите столчета. Сетне прегърби рамене като лешояд и се вторачи гневно в Дани, когато израелецът се приближи до него и го попита какво желае.

— Пиене.

Със сигурност беше американец. „Какъв кретен“ — помисли Дани.

— Какво ще желаете?

— Дай ми някакъв алкохол или Господ да ми е на помощ, ще те разкъсам и сам ще си го взема.

Обикновено Дани би се изсмял, но този клиент говореше толкова разгорещено, че сигурно би се опитал да изпълни заканата си.

— Разбира се, както кажете.

Дани наля бренди в малка чаша, но преди да я сложи на бара, смахнатият старец грабна бутилката. Той отвъртя дозатора с отработено движение, поднесе шишето към устата си, изпи три глътки и внимателно го остави на бара.

— Съжалявам, синко — изхриптя Хари Уайт, — но ти много се забави. Ако знаеше какво съм преживял през последните няколко седмици, и ти щеше да направиш същото.

— Да, сигурно. Все едно. — Дани отстъпи назад.

— Виж какво, хлапе, ако имаш бърбън, за предпочитане „Джак Даниълс“, обещавам да не хапя. Договорихме ли се?

Безумното изражение се превърна в почти бащинска усмивка.

Дани му наля бърбън и предвидливо остави бутилката на бара. Той погледна крадешком Сара и видя, че тя наблюдава с подигравателна усмивка странната размяна на реплики. Имаше такъв вид, сякаш бе очаквала подобно отвратително държане от страна на американци. „Кучка.“ Хари изгълта бърбъна, отново напълни чашата си догоре и не разля нито капка, когато я поднесе към устата си.

— Ти ми спаси живота, приятелю. По дяволите, още една-две чашки и може да се почувствам човек.

— Господин Уайт? — извика женски глас.

Млада жена стоеше на входа на бара и гледаше изумено. Гърдите й се повдигаха, защото беше принудена да тича, за да догони стареца. Бе облечена в консервативен сив костюм и семпла блуза със смешна папийонка и беше олицетворение на правителествен служител. Тя тръгна по мраморния под на бара и обувките й затракаха като копита на кон.

— О, слава Богу, господин Уайт. За миг се уплаших, че съм ви изгубила.

Хари кимна към уискито.

— Беше ми нужна само секунда.

Притеснената млада жена се казваше Джесика Майкълсън. Тя работеше за ЦРУ под прикритието на културен аташе и бе получила задачата да се грижи за Хари Уайт до полета му за Съединените щати. Като агент на ЦРУ с най-нисък ранг в посолството Джесика отговаряше за Хари вече седмица. Макар да не участваше в инструктажите, тя трябваше да занимава сприхавия старец, когато не го разпитваха високопоставени служители на Управлението.

Джесика прочете доклада за отвличането на Хари през последните няколко седмици и дори в цензурираната версия преживяванията му бяха трогателни. Но след като прекара седмица с него, състраданието й намаля до степен да се надява терористите да дойдат и отново да го отвлекат.

В част от доклада Хари разказваше какво му се е случило, докато успее да се добере до закрилата на ЦРУ.

„Избягах от престрелката и бях ужасно уморен. Тялото ми смърдеше адски и брадата ме сърбеше жестоко.

Мисля, че в онази килия хванах и въшки. Все едно, вървях по улиците и търсех нещо познато, но на всички табели имаше някакви драсканици, сякаш бяха написани от двегодишно дете. Най-сетне видях надпис, който можах да прочета. Да бъда проклет, ако съдбата не е жестока кучка. Обявата бе залепена на информационно табло пред църква и беше за сбирка на «Анонимни алкохолици», която щеше да започне половин час след прекъсването на полицейския час. Скрих се в уличка на две пресечки оттам, за да прекарам нощта. Сутринта отидох в църквата в определения час, но ми беше трудно да вляза вътре. Намирах се в Свещения град и очаквах всеки момент да ме удари мълния.

Както и да е, влязох и групата ме погледна така, сякаш ме бяха очаквали. Известно време седях тихо и кротко и слушах мъжете и жените, повечето от които бяха американци и британци. Двайсет минути чаках Божия гняв да се стовари върху мен, защото съм осквернил това място, но когато това не се случи, станах и им казах, че името ми е Хари Уайт и съм алкохолик. Добавих, че от няколко часа съм трезвен, след като идвам от трийсет и седем дневен запой, започнал в Демойн, Айова, и завършил в църквата «Божи гроб». Казах им, че повечето детайли междувременно още са ми мъгляви.

Знам, че онова, което направих, е неправилно. Смятам, че «Анонимни алкохолици»е страхотна програма и прави чудеса за хора, които искат да променят живота си, но отчаяно се нуждаех от помощ и реших, че като ме гледат в това състояние, онези хора ще проявят съчувствие. Всички слушаха и дори повярваха на всяка моя дума. Изглежда, знаеха добре историите си, докато аз им разказвах нещо съвършено ново. Започнаха да се надпреварват да ми предлагат подкрепа и съвети. След събирането дойде един човек и ми каза, че името му е Уолт Хейс от Мисури и е репортер от «Нюзуик».

Уолт добави, че ще ми помогне да се прибера в родината. Имал приятели в американското посолство. Покъсно същия ден той ме заведе в посолството и ме представи на някаква — май аташе, и след като и разказах историята си, тя повика вас от ЦРУ.

А сега, може ли едно питие?

Провеждащият разпита: След малко, господин Уайт. Разкажете ни пак за жената похитител, която мислите, че е била медицинска сестра.“

За да научи останалите подробности за приключенията на Хари, Джесика бе нарушила няколко протокола за сигурност и бе слушала бръщолевенето на стареца, докато се хранеха заедно в кафенето на посолството, включително неясните му спомени за престрелката на летище „Дълес“и имената на някои от похитителите.

Шефовете й се бяха съгласили само донякъде с непрекъснатите молби на Хари за алкохол и му позволяваха питие всеки ден след разпита, като казваха, че ще трябва да бъде свеж за следващия сеанс. Но сега, когато най-после се завръщаше в Съединените щати, Хари бе изскочил от колата, която го караше от посолството до хотел в Тел Авив преди отпътуването. Тъй като Хари не беше арестуван и похитителите се бяха укрили, ЦРУ се съгласи да му даде няколко часа свободно време, при условие, че е под постоянно наблюдение. Това предостави възможност и на оперативните работници да намерят удобно място, далеч от любопитни погледи, за да предадат Хари на агентите на ФБР, които щяха да го придружат по време на полета до родината.

По петите на Джесика вървяха още двама агенти на ЦРУ, облечени в тънки якета, за да крият оръжията си. И те се бяха задъхали, защото Хари бе успял да надбяга всички.

— Господин Уайт, не трябва да правите това — укори го Джесика и се приближи до него, за да не чуят другите. — Изпратени сме да ви пазим.

Хари се обърна и я прикова с поглед.

— Не съм виновен, че не можете да ме настигнете. Ако в колата ви имаше нещо за пиене, нямаше да се наложи да стигна дотук толкова бързо. Казах ви да ми намерите кола с минибар. Огънче? — усмихна се той на Дани.

— Още сте в опасност, Хари — прошепна Майкълсън. — Не трябва да се отделяте от нас, докато ви предадем на ФБР.

— Или какво? Ще имам неприятности?

— Не, господин Уайт. Може да ви убият.

Хари махна презрително с ръка и в съсухрените му пръсти като по магия се появи запалена цигара.

Един от агентите потупа Джесика по рамото и посочи към тавана.

— Хари, да отидем горе в стаята, която е приготвена за вас — каза тя. — От ФБР трябва да дойдат всеки момент и ще бъде най-добре да се срещнем горе.

— Добре. — Хари отново напълни чашата си. — Нека само да изпия едно последно питие и после ще се качим да видим какво може да направи за нас обслужването по стаите.

— Господин Уайт. Хари. Наистина ли мислите, че е разумно да се напиете преди полета? — Джесика Майкълсън нямаше деца, но бе усъвършенствала „майчинския“ тон.

Хари преиграваше, но, от друга страна, бе направил всичко, което се искаше от него, а в замяна не желаеше почти нищо, затова търпението му се изчерпи.

— Слушай, скъпа. През последните няколко седмици преживях истински ад и успях да се спася без ваша помощ. Всъщност оцелях осемдесет години без ваша помощ и съм бил в по-лоши бъркотии от тази. Спомни си Втората световна война от учебниците по история. Разделът обикновено завършва със снимка на атомна бомба, Оценявам загрижеността ви и дори съм трогнат, но закъсняхте с няколко седмици. Обещах на шефовете ти, че ще мълча за случилото се, когато се върна в Щатите. Но ако кажеш още една дума, Господ да ми е на помощ, ще разкажа историята си на първия срещнат журналист и да става каквото ще. Всички говорят, че Близкият изток е буре с барут. Е, аз прекарах няколко седмици с копелетата, които направиха фитила и стоят над него със запалена клечка кибрит.

Джесика омекна. Не очакваше подобен изблик от стареца.

— Ще се кача горе в стаята с теб — продължи Хари — и ще позволя да ме предадете на ФБР, а когато се върна във Вашингтон, ще разреша и на момчетата на Дик Хена отново да ме разпитат. Но ако мислиш, че ще бъда трезвен през тези няколко часа, тогава трябва да научиш много неща за мен, Майкълсън. Ще изпълня патриотичния си дълг, но в момента разполагам с времето си.

Хари се надигна от високото столче и погледна Дани.

— Тя ще плати сметката ми. Погрижи се да ти даде тлъст бакшиш.

МАНАСТИР „ДЕБРЕ АМЛАК“

Мърсър разпозна звука на автомат част от секундата по-бързо от Селоме. Беше го чувал много пъти. Пусна вързопа със завивките и подаде глава от пещерата. Шумът се бе разнесъл от скалата над тях, близо до манастира, но Мърсър гледаше на нивото на земята, търсейки постове или разузнавачи. Пустинята беше неподвижна.

— Кой е? — прошепна Селоме.

Той не отговори. Не беше възможно агентите на Левин да са ги открили, затова стрелците несъмнено бяха свързани със суданците, които ги бяха проследили от Долината на мъртвите деца. Мърсър не искаше да мисли какво са сторили на Хабте, за да изтръгнат местонахождението им. Но идентифицирането на терористите нямаше да помогне. Откъм манастира отекнаха още изстрели.

Мърсър бързо обмисли възможностите и установи, че има само една. Не можеше да позволи монасите да платят за нетактичната му постъпка в светилището им. Присъствието му бе привлякло суданците и той трябваше да ги принуди да се махнат оттам. Ако не успееше, щеше да се предаде и да се размени срещу живота на монасите. А щом бъдеше заловен, със сигурност бунтовниците щяха да го закарат в мината. И тогава можеше да се надява, че ще избяга и ще заблуди израелците.

— Стой тук — заповяда Мърсър на Селоме със спокоен, но нетърпящ възражение тон, излезе от пещерата и зави наляво.

— Мърсър, пътеката за манастира е в обратната посока.

— Знам, но ние дойдохме от юг и там хвърлих раницата си. Ей-сега ще се върна.

Той се движеше бавно и целенасочено по неравната повърхност на скалата. Дрехите му в цвят каки се сливаха с пясъчника. Предполагаше, че ще извърви най-малко шестстотин метра, но видя, че раницата е само на триста метра. Мърсър се замисли за последния напън, преди да се строполи в пещерата, носейки на гръб Селоме. Бе успял единствено благодарение на волята си, защото силите го бяха напуснали и съзнанието му беше замъглено. Но само триста метра? Той беше убеден, че е носил Селоме по-дълго. Това кратко разстояние му бе отнело час на усилия, граничещи с агония, вероятно най-трудният час в живота му, и Мърсър осъзна, че ако пещерата беше няколко метра по-нататък, щяха да умрат сгушени до скалата.

Лунната светлина беше достатъчно силна и той разгледа всичко в раницата. Повечето неща бяха безполезни в случая, но там беше пистолетът на Селоме, зареден с нов пълнител. Мърсър грабна раницата и хукна обратно към пещерата, търсейки проблясък от светлина, отразена в оръжие, или обърнато нагоре лице в равнината. Селоме го чакаше на входа на пещерата.

— Как я намери толкова бързо?

— Оказа се, че не съм суперменът, за какъвто се мислех. Раницата беше само на триста метра оттук. — Той започна да прехвърля разни неща от раницата в джобовете си. — Отивам в манастира. Ако успея да привлека вниманието на терористите върху себе си, ще се предам.

— А аз?

— Мисля, че те не искат теб, а само мен. Не забравяй, че аз съм геологът.

— Нямах предвид това — ядоса се тя. — Какво ще правя, докато ти се перчиш като герой?

— Няма да го сторя, за да покажа колко съм корав. Трябва да отида там, а ти ще предупредиш властите. Искам да тръгнеш на юг. Придържай се към скалите и влачи одеялото след себе си, за да заличиш следите си. Намери къде да се скриеш през деня. Ако до два часа не дойда да те потърся, това ще означава, че вероятно няма да се появя. Изчакай слънцето да залезе и после се върни в манастира. Готов съм да се обзаложа, че дотогава суданците ще са си отишли.

Очите й блестяха от гняв.

— Дори не си помисляй да ме оставяш, Мърсър. Аз нося още по-голяма отговорност от теб. Ако имаш план, ще участвам и аз.

— Селоме, аз…

— Казах, дори не си го помисляй и говоря сериозно — прекъсна го тя. Гласът й се извиси опасно високо. — Идвам с теб. Ти си геологът, но аз съм обученият агент. В Асмара се представи много добре, но аз имам повече опит подобни ситуации.

Мърсър се приготви да изброи няколко от престрелките, в които бе участвал, когато нечовешки писък разпра нощта, пронизителен вопъл, който се засили и после внезапно заглъхна. Последвалата тишина беше по-страша от писъка.

Нямаше време да спорят.

Мърсър поведе Селоме обратно по пътеката, водеща към манастира. На десетина метра, където пътеката се издигаше към скалата, на земята лежеше тъмна фигура. И двамата разбраха, че това е труп. Съдейки по количеството кръв, не беше необходимо да проверяват дали жертвата е оцеляла от падането.

Те продължиха да вървят покрай скалата. Мърсър усещаше въпросителния поглед на Селоме, но нямаше време да й обяснява плана си. Търсейки място, откъдето да изкачат трийсетте метра до платото, той се замисли какво да направи, когато се приближат до манастира. Нямаше представа колко стрелци са пристигнали там, нито как са разположени. Единственото му предимство беше изненадата, но дори това беше относително. Хвърляйки един от монасите от скалата, терористите искаха да му покажат, че знаят, че е там. Те го чакаха. Оставаше му само да се надява, че може да спечели нещо, като им излезе в гръб.

Четиристотин метра по-нататък Мърсър намери подходящо място, откъдето да се изкатерят. Скалата се издигаше почти отвесно, но по повърхността й имаше дълбоки пукнатини и издатини, в които можеха да подпрат ръцете и краката си. Най-важното беше, че се намираха далеч от манастира и никой не можеше да ги чуе.

— Чакай тук.

Мърсър се дръпна назад от скалата, за да я разгледа и да набележи маршрут, така че да не стигнат до задъдена точка. Някой по-опитен катерач би преценил особеностите на камъка на лунната светлина и вероятно би избрал безопасен път, но на Мърсър винаги му се бе налагало да се катери по необходимост. Никога не бе изпитвал горещо желание да виси на стотици метри от смъртта. Той си позволи само няколко минути, за да изучи скалата, запаметявайки всеки възможен детайл, и после се върна при Селоме.

— Е?

— Катерила ли си се?

— Не.

— Добре, ти ще водиш. Ще бъда точно зад теб и ще ти давам указания. Изглежда много по-страшно, отколкото е в действителност. Стъпвай, където ти казвам, и всичко ще бъде наред.

— Трябва да ти кажа, че се страхувам от височини.

— Аз пък се страхувам от паяци и това е истинската причина ти да се катериш пред мен. Ще ги махаш от пътя ми, а аз ще се грижа нищо да не ти се случи. Какво ще кажеш? — Усмивката му й вдъхна увереността, от която Селоме се нуждаеше.

— Добре.

Отначало се придвижваха безпроблемно. Основата на скалата беше разполовена от ерозията. Двамата се катереха предпазливо, но сравнително бързо. След десетина метра скалата стана стръмна и те притиснаха тела до хладния камък. Мърсър усети, че паниката на Селоме се засилва. Той нежно докосна глезена й, окуражавайки я, че е с нея.

— Давай малко по-наляво — прошепна. — Там има създадена от природата пукнатина, която ще ни изведе още шест-седем метра нагоре. Води към скален перваз, където може да си починем.

Мърсър не добави, че след скалния перваз катеренето ще стане по-трудно.

Пукнатината беше достатъчно широка, за да може да забие рамене в двете стени и да се изтласква нагоре. Съотношението между силата и теглото на Селоме беше по-добро, затова тя се катереше по-бързо. Те стигнаха до; скалния перваз за половин час и легнаха един до друг. И двамата се бяха задъхали.

— Движи пръстите си, защото ще се схванат — предупреди я Мърсър и изсмука кръвта от драскотините по кокалчетата си.

— Как се представям?

— Чудесно.

— И ти не си зле. — Селоме го целуна. — Готов ли си?

— И още как — отговори той, насърчен от решителността й. — Движи се надясно. На около два метра над нас има тънък каменен ръб. Ще бъде трудно до стигнем дотам, но после ще вървим по него, докато се доберем до друга отвесна пукнатина.

Тя погледна нагоре, за да види онова, което Мърсър описваше, но скалата й пречеше.

— Ще трябва да ми се довериш.

Селоме подпря ръце на скалата, пъхна крак в малката вдлъбнатина и се повдигна. Мърсър чу как ноктите й се вкопчиха в камъка, и сърцето му засили ритъма си, защото се опасяваше, че тя ще се паникьоса. Единствените звуци, които се чуваха, бяха шепотът на ветреца, учестеното дишане на Селоме и шумоленето на дрехите й по камъка.

— Стигнах до ръба — задъхано прошепна тя.

Мърсър я последва и видя, че сгрешил в изчисленията си. От земята изглеждаше така, сякаш тесният скален перваз продължава още десетина метра по следващата пукнатина, но само след шейсет сантиметра ръбът се стесняваше и се превръщаше в тъмна ивица, която след около метър изчезваше, а после отново се появявяше.

На шест-седем метра над тях той не видя нищо освен гладка като стъкло каменна повърхност. Не можеха да се изкатерят оттам, а да слязат беше невъзможно.

— Какво ще правим? — попита Селоме, разгадавайки изражението в очите му.

Мърсър се замисли.

— Ще трябва да скочим на следващия скален перваз. Виждаш ли онази изпъкналост на височината на гърдите ни там, където первазът изчезва? Ще трябва да се наведеш, да се хванеш за нея с лявата си ръка и да се прехвърлиш. Достатъчно си висока, затова петите ти ще стъпят на отсрещната страна.

— За нищо на света! — извика тя.

— Ако имаш по-добро предложение, готов съм да го чуя.

Тя се огледа. Каменната издатина, която Мърсър бе видял, беше колкото юмрук и се подаваше от скалата на не повече от десет сантиметра, но можеха да се задържат на нея, за да се прехвърлят до остатъка от скалния перваз.

Селоме допря рамо до скалата, вторачи се в изпъкналия камък, вместо в двайсетте метра празно пространство отдолу, протегна ръка и се хвана. Без да си позволи дори секунда размисъл, тя прехвърли тежестта си върху ръката си, докато тялото й се изви назад. Сетне леко отскочи и се залюля. Десният и крак стъпи на скалния перваз и Селоме бързо премести тежестта си върху него, държейки се за скалата. Тя пусна издатината и се усмихна на Мърсър.

Той отвърна на усмивката и и се приготви да повтори подвига и, когато край главата му прелетя камък. Мърсър погледна нагоре и видя тъмен силует, очертан на фона на нощното небе. В ръката на мъжа имаше още един камък, а на рамото му бе преметнат автомат. Човекът видя, че Мърсър го гледа, направи му знак да се качи и го подразни, като подхвърли камъка от едната в другата си ръка. Мърсър скочи към каменната издатина, описвайки дъга във въздуха.

Мъжът закъсня. Мърсър скочи на тесния скален перваз, точно когато камъкът прелетя зад него, и бутна Селоме напред. Следващата отвесна вдлъбнатина беше широка и завиваше в скалата. Щом се изкатериха достатъчно високо, стана възможно да се движат нагоре като по рампа. Нямаше начин да стигнат до върха, без стрелецът отново да ги види, но Мърсър се надяваше, че ще го изненада.

На четири-пет метра от върха той хвана Селоме за крака.

— Наведи се. Мина над нея, за да поеме водачеството, и видя, че нападателят чака в началото на ерозиралата вдлъбнатина и е насочил автомата. Ако искаше, мъжът можеше да ги застреля, но Мърсър подозираше, че заповедите му са да ги залови. Човекът нарочно не улучи Мърсър с камъните. Мърсър бе подготвен и за подобна случайност, затова се бе изкатерил достатъчно далеч от манастира, та да попречи на пазача да извика подкрепление. Ако искаше подкрепа, суданският бунтовник щеше да бъде принуден да изтича до манастира, предоставяйки възможност на Мърсър и Селоме да избягат.

— Стой наведена и се дръж — прошепна Мърсър. Той се катереше по стръмното дефиле като машина.

Искаше му се да може да използва пистолета на Селоме, но изстрелът би предупредил всеки в радиус от километър и половина. Беше готов да прибегне до отчаян план. Светлината беше оскъдна и той незабелязано се приближи до суданеца, който долови опасността, когато вече беше късно.

Преди да излезе от пещерата, Мърсър бе завързал геоложко чукче за найлоново въже, дълго пет метра, и го държеше навито под мишницата си. Дръжката се подаваше от разкопчаната му риза. Ъгълът беше почти невъзможен, но той извади чукчето и го хвърли, като държеше свободния край на въжето. Найлоновото въже се уви около врата на терориста и го наклони назад. Чукчето се върна в лявата ръка на Мърсър. Той го дръпна с всичка сила, поваляйки мъжа. Пусна въжето и суданецът тупна в клисурата на няколко крачки от Селоме. Африканецът отскочи веднъж и после прелетя край нея, претърколи се в пукнатината и падна в празното пространство. Викът му продължи по-малко от две секунди.

Автоматът му се бе заклещил зад скалата на няколко метра от Мърсър.

Той изчака няколко минути, но не чу звук и когато надникна от върха на скалата, не видя нищо освен пустинята. Селоме се приближи до него.

— А сега какво?

— Опасявам се, че планът ми беше дотук — призна Мърсър и даде пистолета, задържайки автомата, после пъхна чукчето в колана си.

В далечината подобните на крепост стени на манастира бяха осветени от фаровете на няколко превозни средства. От време на време пред тях преминаваше фигура и хвърляше сянка върху сградата. Доколкото виждаше, имаше три камиона и Мърсър пресметна, че в манастира са дошли най-малко десетина терористи. Автоматът АК — 47 побираше трийсет патрона и Мърсър трябваше да се възползва от всеки от тях.

— Предлагам да се промъкнем до тях и да ги убием.

— Мърсър, веднага щом стреляме, те ще ще хукнат да ни гонят — напомни му Селоме.

— Каквото и да правим, трябва да се приближим. Той я поведе по ръба на скалата, прикривайки се зад неравния перваз. На трийсет метра от манастира те видяха най-малко десет въоръжени суданци, които обикаляха около камионите. До стената бяха наредени неколцина монаси. Лицата им блестяха от пот, а очите им бяха широко отворени и уплашени на светлината на фаровете. Мърсър наблюдава няколко минути, очаквайки да види какво ще стане, макар че вече знаеше. Изведнъж бунтовниците застанаха неподвижно. В кръга от светлина влязоха четирима мъже. Трима от тях носеха оръжия. Четвъртият не беше въоръжен и крачеше, размахвайки ръце, с отпуснатата походка на роден водач. Той беше бял. „Някой от хората на Левин?“ — запита се Мърсър.

Озадачен, Мърсър гледаше, докато белият мъж разговаряше с един от чернокожите и чакаше заповедите му да бъдат преведени на другите. Неколцина мъже скочиха в камионите и потеглиха. Мърсър предположи, че се отправят към основата на скалата, за да се опитат да ги проследят. Белият и няколко бунтовници влязоха в манастира, бутайки монасите пред себе си. Друг суданец се приближи до скалата и огледа местността с мощно фенерче, надявайки се да забележи плячката. Той се обърна и тръгна към мястото, където се криеха Мърсър и Селоме. Беше въпрос само на няколко минути да ги намери, спотаени в мрака.

Мърсър долепи устни до ухото на Селоме. Шепотът му беше почти недоловим.

— Стой тук.

Той се запромъква напред, за да скъси разстоянието между приближаващия се суданец, и после се вмъкна в плитката вдлъбнатина. Острото геоложко чукче беше в дясната му ръка, а автоматът — под тялото. Устата му пресъхна, докато бунтовникът крачеше към него.

Лъчът на фенерчето осветяваше напосоки земята. Мърсър знаеше, че ако терористът го насочи към него, ще трябва да се предаде. Но африканецът изглеждаше по-заинтригуван какво има под ръба на скалата. Суданецът беше на десет крачки, когато Мърсър пристъпи към действие. Той приклекна и после хукна напред. Стреснатият бунтовник не успя да реагира. Мърсър го уби с един-единствен светкавичен удар на чукчето, без да се чуе и звук.

После се върна при Селоме и двамата заобиколиха манастира, за да се приближат от по-малко вероятна посока. Ако белият мъж беше израелски агент, това означаваше, че те са загърбили различията си със суданците и са съюзили силите си. Мърсър не искаше да мисли за тази вероятност.

„Ами ако той е човекът с парите, който поддържа бунтовниците и финансира операциите им?“ Внезапно се сети какъв е отговорът. „Италианец!“ Някой, свързан с мината, която Мърсър бе изследвал, и идваше, за да продължи работата. Но на италианец, свързан с колониалното минало на Еритрия, никога нямаше да бъде разрешено да се върне в страната. Използването на судански наемници обаче би му позволило тайно да разработи старата мина, без пряко да се замесва. „По дяволите, заведох ги право в мината и им осигурих работна ръка.“

Той се замисли за африканеца, който бе открил огън на летището в Рим. Стрелецът навярно работеше за италианеца. Суданецът явно бе видял, че израелският агент следи Мърсър, бе решил, че е заплаха за живота на геолога, и го бе убил. Това трябва да бе сложило началото на борбата между суданците и израелците, битка, която бе продължила извън хотелската стая на Мърсър в Асмара.

Въпреки всичко оставаше въпросът откъде суданците и италианският им поддръжник знаеха за идването на Мърсър в Еритрея и за целта на посещението му, но отговорът трябваше да почака.

След като направиха широк кръг, Мърсър поведе Селоме обратно към манастира. Той приклекна, когато се приближиха, и огледа задната част на сградата, търсейки пазачи, но не видя никого. Двамата пробягаха последните сто метра. Разкопаната градина на монасите заглуши звука от стъпките им. Само за секунда Мърсър намери прозорец с незатворен капак, повдигна Селоме, за да й помогне да се прехвърли вътре, и влезе след нея.

Намираха се в монашеска килия, подобна на онази, в която Мърсър за пръв път бе дошъл в съзнание, със същото обикновено дървено легло, бюро и задължителното разпятие. Той открехна вратата и се ослуша. В манастира отекваха гласове, гневни викове и от време на време стенания, сякаш удряха някого. Звуците не се чуваха ясно, но Мърсър разбра, че мъжете говорят на италиански, и направи знак на Селоме да се приближи до него, за да слуша. — Разбираш ли какво казват?

Тя се съсредоточи и прибра косите си зад ушите, за да чува по-добре.

— Разпитват за нас отец Ефраим. Питат го къде сме. Мъжът говори с венециански акцент и ми се струва, че ще постигне своето. Удрят друг монах всеки път, когато Ефраим каже, че не знае къде сме отишли. Какво ще правим?

Изражението му съответсваше на отчаяния поглед в очите на Селоме. Не можеха да позволят разпитът да продължи. Тази вечер вече беше убит един монах.

— Ще трябва да ме прикриваш. Върви близо до мен. — Мърсър отвори вратата, преди Селоме да успее да каже нещо.

Внезапната му поява в коридора стресна суданеца, който минаваше оттам. Мърсър реагира инстинктивно и го удари с приклада на автомата. Дървото разби челюстта на бунтовника. Кръвта му изпръска стената. Преди изпадналият в безсъзнание мъж да се свлече на земята, Мърсър пристъпи към действие и влезе в трапезарията, следван от Селоме.

Отец Ефраим се бе навел над прострян на пода монах, около когото имаше локва кръв. До стената бяха наредени трима други монаси, пазени от неколцина бунтовници. Италианецът стоеше до вратата. Мърсър вдигна автомата, сграбчи италианеца за косата и заби дулото в кръста му, принуждавайки го да коленичи.

— Махди! — извика италианецът.

Един от суданците насочи пистолета си към главата на Мърсър и освободи предпазителя.

— Селоме! — изкрещя Мърсър и агентката влезе в стаята, хладнокръвно прицелвайки се в Махди. — Насочат ли още едно оръжие към мен, вътрешностите ти ще украсят стените, приятел.

Мърсър подозираше, че италианецът говори английски, но завъртя дулото на автомата в гърба му, за да покаже, че намеренията му са сериозни.

— Мисля, че това се нарича безизходно положение, нали? — небрежно подхвърли Джанкарло Джанели. В гласа му нямаше и следа от страх. — Нека сложа край на това, доктор Мърсър.

Отекна изстрел и отец Ефраим политна към стената. От пистолета, който Джанели държеше пред себе си, скрит от погледа на Мърсър, се разнесе тънка струйка дим.

— Хайде, докторе, стреляй. Никой от нас няма да спечели нищо, ако стоим със скръстени ръце.

Ефраим едва си поемаше въздух и лицето му бе придобило неестествен сивкав оттенък. Той притискаше с ръце раната в корема си, а през пръстите му струеше кръв.

— Тук има десетина монаси — продължи Джанели. — Давам ти думата си, че няма да живеят и пет секунди, след като ме убиеш.

Той бе изиграл финала толкова бързо, че Мърсър нямаше избор. Можеше да застреля италианеца, но после щяха да убият него и Селоме и нямаше да спечели нищо. Или можеше да спусне оръжието и да се надява на друга удобна възможност. От самото начало имаше чувството, че е една крачка назад от другите играчи, и сега отново изоставаше.

Махди се усмихна презрително, когато Мърсър отдалечи оръжието си от Джанели, показвайки, че не би имал нищо против самоубийствена престрелка. Селоме пусна пистолета, който изтрака на пода. Тя седна до Ефраим и сложи главата му на коленете си. Джанкарло Джанели не спря Мърсър, който отиде при нея. Единият от суданците взе пистолета на Селоме и автомата на Мърсър.

— Съжалявам — прошепна Мърсър на умиращия монах, съзнавайки колко безполезно прозвуча извинението му.

Ефраим губеше битката със смъртта. Той заговори и от устата му бликна кръв.

— Децата — преведе Селоме, — които са умрели в мина-та, са били убити от ж-ж-ж…

Последната му дума не се чу ясно.

— Какво каза?

— Не съм сигурна. Сякаш каза, че децата са били убити от жестокост.

— Тази нощ загубихме достатъчно време — рече Джанкарло и Махди и един друг бунтовник дръпнаха Селоме и Мърсър и ги изправиха на крака. — Докторе, търсим те от няколко дни. Трябва да отговориш на няколко въпроса за старата мина.

Мърсър предположи, че италианецът е довършил работата, която двамата с Хабте бяха започнали. Чужденецът бе отворил мината на цар Соломон, но вероятно не знаеше какво е намерил. Това беше единственото предимство на Мърсър, ако се надяваше да попречи на Ле-вин. Знаеше, че ако иска да запази живота на Селоме и своя собствен, ще трябва да се представи като незаменим.

— Ще ти кажа каквото искаш — рече той.

— Знам.

— Но първо ми кажи кой си.

— Името ми е Джанкарло Джанели и чичо ми е отворил тази ялова шахта, която си открил. — Джанели поклати глава. — Горкият Енрико е знаел, че в околността има диаманти, но очевидно е сбъркал с няколко километра и е изкопал тунел на друго място. Но някой отдавна е открил залежите от кимберлит и съдейки по дълбочината, която изследвахме, преди да тръгнем да те търсим, е разработвал мината много години. А сега е време да продължа нещата, да поправя грешката на чичо ми и ти, докторе, ще ми помогнеш.

Мърсър разбра какво бе искал да каже отец Ефраим за децата, убити от жестокостта. Той я усещаше във всяка клетка на Джанкарло Джанели. Жестокостта, за която монахът говореше, се дължеше на безграничната алчност на италианската фамилия.

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

Отговорите на десетки въпроси, въртящи се в съзнанието на Мърсър, трябваше да почакат, докато колоната от камионите на Джанкарло Джанели пристигнеше в мината. Мърсър седеше в задната част на един от камионите. Пазеха го шестима въоръжени до зъби суданци. Селоме беше на задната седалка на друг камион, заедно с Джанели. Мърсър се надяваше, че близостта и до италианеца е за да я предпази от сладострастните намерения на бунтовниците, а не от плътските помисли на магната.

Мърсър бе чувал за Джанели. Името беше синоним на европейски финанси, датиращи от векове, известно почти колкото Ротшилд. Не си спомняше колко войни в Европа е финансирала фамилията Джанели, но голяма част от богаството им бе омърсена с кръвта на хиляди хора. Спомняше си обаче, че те бяха замесени във фашисткото движение през двайсетте и трийсетте години на миналото столетие, а след Втората световна война бяха преминали под закрилата на Съединените щати заради силния си антикомунизъм. Мърсър знаеше малко за сегашния глава на династията, само бе наясно, че амбицията, която бе направила фамилията толкова могъща, тече и във вените на Джанкарло Джанели.

Керванът влезе в Долината на мъртвите деца късно сутринта. Те минаха край отворената шахта, изкопана от предшественика на Джанели, и се отправиха към древната мина. Когато спряха, единият от пазачите надигна брезента над ремаркето, скочи на земята и насочи автомата си към Мърсър, който също слезе. Мърсър бе загубил представа колко дни бе отсъствал от мината, но се стъписа от извършената работа.

След няколко минути слухът му се приспособи към пронизителните звуци на работната площадка. Освен големите генератори, които бръмчаха близо до мината, Джанели бе докарал два булдозера, няколко багера, багера на Мърсър и сонда за изваждане на проби от недрата на земята. Шумът на машините отекваше в оградената от планини долина и пронизваше мръсния въздух. Мърсър видя петдесетина африканци, еритрейските бежанци, които копаеха с лопати и кирки и изсипваха пръстта и камъните в тръстикови кошове.

Направо не можеше да повярва колко много работа са свършили. Планината, която заедно с Хабте бяха взривили, беше изгребана с машини и изнесена с кошове от африканците. Мината, за която бе говорил отец Ефраим, беше отворена. Тъмната шахта беше достатъчно широка, за да може багерът да копае в земята и да се връща с препълнена кофа. Шофьорът изсипваше пръстта и камъните и група мъже започваха да пълнят с ръце кошовете, а после ги слагаха на главите си и ги изнасяха от района.

Мърсър се замисли за тежката техника, която скоро щеше да пристигне, наета и закупена от него от името на еритрейското правителство. Само големият хидравличен багер можеше да премести същото количество пръст за около час. Подвигът на еритрейците беше невероятен.

Пазачът го сръга с автомата си да го насочи към входа на мината, където чакаше Джанели. Един от бунтовниците, ядосан от бавното придвижване на еритреец, повали работника на земята. Тежкият кош с камъни падна върху гърдите му, докато човекът лежеше безпомощно на пясъка. Суданецът ритна няколко пъти бежанеца и после се обърна, за да продължи да наблюдава останалите. Никой от другите еритреици не се притече на помощ на сънародника си. Всички мислеха за собственото си оцеляване.

Робството се бе завърнало.

— Какво ще кажеш, докторе? Внушителна работа, нали? — извика Джанели. До него стоеше Селоме и друг бял мъж, едър, с широки рамене и голям корем.

— Да, сигурен съм, че на профсъюзите ще им е трудно да наберат нови членове от работниците ти.

Джанели се засмя.

— Запознай се с Джопи Хофмиър, надзирателя ми. Джопи, това е Филип Мърсър, известният американски минен инженер.

Нито един от двамата мъже не протегна ръка, но изражението на Хофмиър издаде факта, че е чувал за Мърсър. В присвитите му очи се четеше уважение.

— Преди да ми кажеш какво знаеш за мината — весело каза Джанели, — може да ти покажа района. И аз съм любопитен да видя какво е било направено, докато ме нямаше.

Входът на мината беше висок и широк два метра. Покривът на багера остърга неравния каменен таван, когато машината се появи от квадратния отвор. Джопи каза нещо на шофьора и човекът изключи двигателя. Един от суданските пазачи даде миньорски каски на Джанели и на Хофмиър, но не и на Мърсър и на Селоме.

— Успяхме да извадим още двайсет кубически метра от покриващия пласт върху рудните залежи от шахтата — докладва Джопи на Джанели. — Но колкото по-надъл-боко проникваме в планината, толкова по-труден за работа е материалът. Сякаш онзи, който е затворил мината, е искал да бъде сигурен, че никога повече няма да бъде отворена. Скоро ще се наложи да взривим някои от скалите и втърдилата се пръст.

— Има ли промяна в посоката или наклона? Намерихте ли разклонения или галерии?

— Посоката е права като конец и наклонът е петнайсет градуса. Мисля да изчакам и да те оставя сам да видиш останалото.

Щом влязоха шест-седем метра навътре в шахтата, Хофмиър и Джанели запалиха лампите на каските си. Светлината проряза мрака, но въпреки това тунелът остана потискащо тъмен, а въздухът — тежък и замърсен от отходните газове на багера. Таванът беше нисък и принуди Мърсър да се наведе, докато двамата със Селоме вървяха след италианеца и миньора от Южна Африка. Следваха ги двама суданци с пистолети.

Повървяха още петнайсет минути. Мърсър изчисли, че тунелът е дълъг най-малко два километра и половина. Докато Хофмиър и Джанели крачеха целенасочено, Мърсър разглеждаше скалните стени и тавана на светлината на подскачащите фенери на пазачите, като спираше, когато забележеше нещо интересно, и ускоряваше крачка само когато бунтовниците го сръгваха с оръжията си.

— Какво търсиш? — прошепна Селоме.

— Път за бягство — загадъчно отговори той. Селоме се обърна, но видя само безкраен тунел от еднообразни скали.

Тунелът свършваше със скален перваз, който гледаше към пода на пещера, огромно сводество пространство, създадено преди векове от естествения процес на образуването на рудната жила от кимберлит. Разтопената магма, изригнала от недрата на земята, се бе издигнала до това ниво, а после бе изстинала и се бе втърдила. Диамантената жила, врязваща се в широкия деветдесет метра свод, се бе слегнала с течение на времето, снишавайки тавана, който беше на петнайсетина метра над главите им. Това беше работната галерия на древната мина и подът носеше белезите на ненаситния апетит на човека за диаманти.

Близо до мястото, където тунелът влизаше в пещерата, бръмчеше генератор, зареждайки халогенни лампи, монтирани на триножници, които осветяваха почти всеки квадратен сантиметър от пещерата. Първите миньори бяха разделили пода на квадрати, вероятно за да следят по-добре напредъка на работата на робите. Някои секции бяха изкопани по-надълбоко от други, затова подът приличаше на триизмерна шахматна дъска. Мърсър нямаше представа колко тонове руда са извадени от пещерата, но беше сигурен, че някога всичко е представлявало солидна скала. Започваше обаче да се съмнява в твърдението на отец Ефраим, че мината е била експлоатирана четиристотин години.

— Господи! Синкавата почва! — хлъцна Джанкарло и погледна Хофмиър, търсейки потвърждение.

Едрият южноафриканец кимна.

Подът със синкав оттенък бе съставен от твърд кимберлит. Нямаше начин да се установи какво е съотношението между кимберлита и диамантите, докато не се анализират проби, но можеше да се каже, че стоят върху цяло състояние. Мърсър се замисли за разтрошените проби кимберлит, които бе открил малко преди да тръгне към манастира, и колко старателно бе обработен, за да се извлече всеки възможен карат. Това беше убедително доказателство за стойността на мината. Приказно богатство, което принадлежеше на народа на Еритрея. Освен всичко друго, Мърсър знаеше, че ако не направи нещо, богатството ще отиде в ръцете на Джанели. Полагайки неимоверни усилия, той прикри гнева си зад каменно изражение.

— Открихме го онзи ден. Накарах работниците доста да се поизпотят, за да разчистят пещерата, преди да дойдете. — Гласът на Хофмиър наруши почудата и изумлението, които Джанели очевидно изпитваше, виждайки за пръв път залежите. — Онзи, който е работил тук, се е потрудил добре, за да я запълни. Наложи се да използваме експлозиви, за да взривим отсрещната страна.

— На каква дълбочина са отвесните шахти от работната галерия на тунела? — попита Мърсър.

— Накарах неколцина негри да копаят в едната и още не са стигнали до дъното, след като извадиха десет кубически метра покриващ пласт.

— Диамантена жила в кимберлита?

— И аз мисля така — съгласи се Хофмиър. — Навремето трябва да са попаднали на изключително богат сектор с диаманти и са копали като луди.

— Това е по-хубаво от всичко, на което се бях надявал — развълнувано каза Джанели, после се обърна към Мърсър. — А сега, кажи ми какво знаеш за тази мина.

Мърсър усети, че Селоме се вцепени. И той не желаеше да казва нищо на италианеца, но знаеше, че трябва да го направи, ако иска да останат живи.

— Мината е разкрита преди около три хиляди години.

— Не ставай смешен — избухна Хофмиър. — Погледни това място. Само машини биха могли да изкопаят такива дълбоки тунели. Пещерата не може да е на повече от сто години.

— Уверявам те, че мината е древна. — Мърсър се усмихна презрително, докато гледаше Хофмиър. „Продължавай да показваш невежеството си, тъпо копеле.“ — Преди да тръгна към манастира, открих каменен чук. Беше много нащърбен и изглеждаше така, сякаш е бил изхвърлен заедно с отпадъците от рудата. Ще го намериш в кожената чанта в палатката ми. Съмнявам се, че миньори с достъп до машини биха използвали сечива от каменната ера. Нещо повече, погледни самия тунел. Бил е изкопан с техника, датираща от хилядолетия. Съдейки по структурата на стените и тавана, пробиването на тунела трябва да е било адски трудно. Ако се вгледаш отблизо, ще видиш пукнатини, направени, когато първите миньори са палели огньове, за да нагряват скалите и после са ги заливали с вода и оцетна киселина. Топлинният шок е разтрошавал камъка и им е позволявал да изнесат отломките. Няма да се изненадам, ако всеки метър от тази шахта и представлявал еднодневна работа. Предполагам, че са им били необходими двайсет и пет години за изкопаването само на този тунел.

— Възможно ли е това? — обърна се Джанели към Хофмиър.

— Да, може би — отговори южноафриканецът.

— И още как! Не си ли чел разказа на Плиний за златните мини в Астурия, Испания? — Мърсър всъщност се съмняваше, че Джопи изобщо е чувал за римския историк. — Той нарича процеса „разрушаването на планината“. През 25 г. преди Христа римляните са започнали да принуждават десетки хиляди роби да копаят в планината Лас Медулас, като използвали техниката, която описах. На върха на планината направили огромни резервоари, канали и водопроводи, напълнили ги с вода и изкопали дълги, дълбоки тунели, по които да я пуснат в галериите. Водното налягане взривило планината и богатата на злато пръст била отнесена в равнината, където лесно можела да бъде пресята. Римляните разработвали планината в продължение на двеста години, като непрекъснато променяли релефа, и извадили злато на стойност дванайсет милиарда долара. Тази мина е била разработена по подобен начин, при това много по-отдавна. Мърсър хвърли убийствен поглед на Джанели.

— Това ме довежда по последното ми доказателство. Монахът, когото застреля, ми каза, че знае за тази мина от древен ръкопис, книга, изчезнала много отдавна. Легендите, предавани от поколение на поколение, потвърждават разказа. — Мърсър се надяваше, че смесва достатъчно факти и измислици, за да задоволи Джанели. — Той каза, че тази мина е експлоатирана векове наред, до окупацията. Хората, които са я разработили, се предпочели да я затворят, отколкото да бъде завладяна от нашествениците.

— Господи, това прилича на мината на цар Соломон — ахна Джанели.

— Може би, не знам.

Италианецът се бе доближил до истината и Мърсър трябваше да го отклони.

— Възможно е това да е основата на легендата, но Джопи ще ти каже, че в Африка има безброй места, които претендират за тази чест.

— Изумително — възкликна Джанели. Беше ясно, че е смаян повече от човека, когото бе наел да разкрие мината.

Мърсър разбра това и се опита да го превърне в свое предимство.

— Може ли да предложа нещо? Спомена, че в тази пещера сте използвали експлозиви. Аз не бих го направил. Сводът може и да изглежда солиден, но ако нямаш предпазни мрежи, които да намалят ударната вълна от детонацията в тунела, ще имаш неприятности.

— Имаме ли предпазни мрежи? — попита Джанкарло.

— Не, но само за няколко дни ще ги докараме от Хартум. — Хофмиър кипеше от гняв, защото толкова лесно бяха подронили авторитета му.

— И докато говорим за това — продължи Мърсър, неусетно поемайки контрол върху разговора, — навън видях, че се готвите да пресеете отново най-ранните остатъци от рудата, за да търсите диаманти, които може да са били пропуснати. Не си правете труда. Проверих ги. Остатъците са натрошени толкова ситно, че ако не докарате преносим флуороскоп, само ще си загубите времето. А се съмнявам, че можете да си го позволите.

Хофмиър хвърли на Мърсър унищожителен поглед, сякаш щеше да се нахвърли да го бие. Повторното пресяване на остатъците от рудата беше негова идея.

— Звучи логично — съгласи се Джанели, наслаждавайки се на отчаянието, изписано на лицето на южноафриканеца. — Ако се бях заловил с трудната задача да пресявам рудата, и аз щях да се погрижа нито един диамант да не бъде подминат. Идеята да те доведа тук беше добра. Мисля, че няма да сбъркам, ако те задържа известно време. Засега ти ще бъдеш шефът сред робите ми.

За част от секундата мислите на Мърсър се изписаха на лицето му, но за щастие Джанели гледаше встрани. Мърсър не искаше италианецът да види омразата и решителността в очите му. Запази ги за себе си, защото знаеше, че ще му помогнат, когато дойде време. Джанели го бе нарекъл роб. Да, Мърсър щеше да бъде роб. Но само до момента, когато щеше да хване Джанели за гърлото и да стиска, докато копелето умре.

МИНАТА

Минаха две седмици, през които Мърсър видя човек, пребит до смърт, и други да умират от изтощение. Мъжете и машините работеха непрестанно, за да изтръгнат кимберлита от утробата на земята, като го къртеха с кирки, пневматични компресори и голи ръце. През тези две седмици и неговото тяло стигна до предела на силите си.

Джанели и Хофмиър караха бежанците, Мърсър и Селоме да работят на смени по дванайсет часа и им позволяваха само десет минути почивка на всеки два часа, малко храна и оскъдна дажба вода. Ритъмът на работата не беше достатъчен, за да убие здрав човек, но много от бежанците бяха дошли в мината почти умиращи от глад и непосилният труд тласна по-старите към смъртта. Заради познанията си Мърсър бе определен за отговорник на смяната си. Наблюдаваше го един от южноафриканците на Хофмиър, човек на име Дю Тойт. Пазеха го десетина въоръжени суданци. В шахтата отекваше тракането и бръмченето на компресорите и пневматичните чукове — оглушителен вой от битката на човека със силата на земята. Не се виждаше нищо. Въздухът се бе сгъстил от прахоляка и изпаренията, а миньорите бяха толкова изцапани, че беше трудно да различиш белите от черноко-жите. В тунела бе монтиран вентилатор, който обаче не допринасяше много за облекчаването на атмосферата в пещерата.

По примера на британските военнопленници, построили моста над река Куай, Мърсър отдаде всичките си сили на изкопаването на кимберлита. Той избра силни и издръжливи бежанци, които да работят с компресорите и пневматичните чукове, научи ги на основните неща и на някои тънкости, за да улесни задачата им. Другите еритрейци копаеха с кирки, трети измъкваха рудата на повърхността и четвърти я разбиваха с чукове, търсейки диаманти.

Жилата беше най-богатата, която Мърсър бе виждал. Макар да не го допускаха в строго охраняваната зона близо до входа на мината, където разтрошаваха рудата и слагаха диамантите в сейф, той научи достатъчно и предполагаше, че мината дава по дванайсет карата на тон — астрономично висока стойност. Мърсър успя да види няколко от диамантите, намерени там. Отначало еритрейците останаха поразени от цената, поставена на малките, симетрични кристали, когато Мърсър им я показа, защото диамантът разкрива малка част от красотата си, преди да е шлифован и излъскан. Най-големият диамант, който Мърсър видя, беше двайсет карата. Но чу, че има огромен кристал с размера на мъжки юмрук, открит от една от жените, които ги сортираха.

Судански пазач преби до смърт еритреец в шахтата. Не стана ясно дали бежанецът е нарушил някое от многобройните правила на Хофмиър или младият бунтовник го е направил заради тръпката. Причината нямаше значение за жертвата, нито за онези, които видяха как суданецът разби главата на човека с приклада на автомата си.

Мърсър беше в почивка, когато това се случи, и скочи при първия удар. Хабте беше до него и осъзна опасността, на която Мърсър щеше да се изложи. Той уви ръка около крака му и го дръпна на земята.

— Недей, Мърсър, не го прави. Човекът почти е мъртъв, а ти още си жив — прошепна Хабте. — През войната научих, че животът на никой човек не заслужава да загубиш своя.

Побоят продължи най-малко минута и когато свърши, Дю Тойт заповяда на екипа да се върне на работа. Трупът лежеше в края на шахтата, където бе паднал, и миньорите почтително навеждаха глави, когато минаваха покрай него.

Редица от мъже, натоварени с пълни с кимберлит кошове, непрекъснато излизаше от тунела и се връщаше за още. В края на втората седмица Мърсър осъзна, че Джанели смята да ги кара да работят, докато умрат, не само за да гарантира мълчанието им, но и за да бъде сигурен, че от мината ще бъде изваден всеки диамант.

Късно през нощта, докато лежаха на земята в оградения с бодлива тел лагер, Мърсър и Хабте обсъждаха различни теории защо Джанели бърза толкова много. Според Хабте италианецът се страхуваше, че мината ще бъде открита от някой друг, който ще съобщи на правителството в Асмара. Но Мърсър подозираше, че целта на Джанели е различна.

— Разсъждавай логично, Хабте. Не видяхме никого, когато изследвахме това място, а номадът в Бадн каза, че хората избягват този район заради някакво суеверие. И не забравяй, че противопехотните мини също ги възпират. По дяволите, дори не съм виждал самолет да прелита над долината.

— Всичко това е вярно — уморено измърмори Хабте и се претърколи, за да отмести острия камък, на който бе легнал. — Но защо Джанели бърза толкова много?

— Не знам — призна Мърсър. Беше твърде изтощен, за да разсъждава по този въпрос.

Тази мисъл го измъчваше от началото на миньорската операция, но вечер съсредоточаваше всичките си сили, за да изяде яхнията, поднесена от съпругите на бежанците.

Другата мисъл, която не му даваше покой, беше безопасността на Селоме. Двамата нямаха възможност да разговарят. Тя беше в отделен лагер, при останалите жени, и бе принудена да готви на работниците. Когато я видеше, докато получаваше дажбата си, Мърсър се опитваше да се усмихне и да си придаде смел вид, но знаеше, че очите му са помрачени от безпокойство. Видя, че Селоме е ударена няколко пъти, защото по ръцете и лицето й имаше синини. Всяка нощ Мърсър и другите чуваха как пазачите измъкват по няколко жени за собствено удоволствие. Той не знаеше дали и със Селоме постъпват така и безсилието му да помогне на нея или на останалите жени го разяждаше като злокачествен тумор.

Сутринта на петнайсетия ден от пленничеството му небето бе потъмняло от буреносни облаци. Мъжете, които чакаха на опашка за закуската си, трепереха окаяно на влажния и хладен въздух.

— До залез слънце ще завали — каза Хабте, държейки тенекиена чиния, за да получи отвратителната яхния.

— Ако ще бягаме — отговори Мърсър, след като се увери, че наблизо няма пазачи, — трябва да го направим скоро. Съмнявам се, че ще ни дадат палатки, а бежанците няма да издържат и ден-два на дъжда.

— Ние също. Имаш ли план?

Мърсър не отговори на въпроса на приятеля си. Той гледаше жените, които поддържаха огъня, и чакаше Селоме да се обърне към него, за да й се усмихне. Тя го погледна и Мърсър забеляза изтощението, което я бе накарало да се прегърби и бе придало унилост на изражението й. Вторачи се в нея и съзря, че предизвикателността в очите й не е угаснала, и после леко й кимна да се приближи до него.

Селоме се огледа предпазливо, сложи поднос с хляб на главата си и тръгна към дългата дървена маса, която служеше за бюфет. Стройното й тяло беше толкова слабо, че кокалите й стърчаха през панталона. Тя не го погледна в очите, когато остави подноса на масата.

— Довечера изчезваме — прошепна Мърсър. Гневът го бе накарал бързо да вземе решение. — Бъди готова. Ще тръгнем два часа, след като смяната ми свърши.

— Няма да успеем. Пазачите ще ни подгонят веднага. Може би ти трябва да избягаш сам и да потърсиш помощ от някое село.

— Ще ми трябва седмица, докато стигна до населено място, а работниците няма да издържат и два дни. Освен това няма да напускаме лагера. Имам идея. Безумна е и невероятно опасна, но трябва да опитаме.

Макар да беше удряна, вероятно изнасилена и унижавана, тя бе съумяла да запази искрица надежда. Мърсър копнееше да я докосне. Сърцето му се сви от мъка, но в жилите му нахлу прилив на адреналин, когато си помисли за смелостта й. Той почерпи сили от отказа й да се предаде.

— Довечера ще се видим.

Работниците имаха само десет минути, за да изядат храната, преди отново да влязат в мината. Нощем дейността на повърхността спираше, за да се пести гориво за генераторите, но под земята хората работеха денонощно. Миньорите от предишната смяна се разминаха с екипа на Мърсър. Всеки гледаше в краката си, твърде изтощен, за да се интересува, че е минал още един ден.

Мърсър можеше да свърши малко неща до падането на мрака, освен да предупреди Хабте и колкото е възможно повече еритрейци. Групата бегълци трябваше да бъде малка, за да имат шанс да успеят, но той искаше да каже на другите, надявайки се, че когато пристъпи към действие, те ще помогнат и ще засилят суматохата.

Но проклятието, което тегнеше над него, още не се бе разнесло. Джопи Хофмиър работеше в мината и след като две седмици Мърсър го бе правил за смях, южноафриканецът беше готов да отмъсти. Веднага щом Мърсър слезе в шахтата, Хофмиър започна да се заяжда с него.

— Мърсър, докарай шибания си задник тук — извика Джопи от върха на дълбоката петнайсет метра дупка. Гласът му се извиси над оглушителния шум на машините.

Мърсър се изкатери по въжената стълба, колкото е възможно по-бавно, и се изправи пред него. Той погледна дългия тунел, водещ към свободата и после се обърна към южноафриканеца.

— Какво искаш? Още един урок по минно дело?

— Да, урок. — Хофмиър застана близо до Мърсър и го облъхна с противния си дъх. — Сутринта Джанели замина, затова ще имам много часове, за да измисля извинение защо си умрял.

Хофмиър беше няколко години по-възрастен от Мърсър, но не това беше предимство му. Южноафриканецът беше по-висок от Мърсър и тежеше двайсет и пет килограма повече. Раменете му бяха широки, а юмруците — грамадни като парни чукове. Кокалчетата на пръстите му бяха осеяни с белези. Джопи Хофмиър беше в отлично физическо състояние, а Мърсър — на път да се строполи на земята от изтощение.

Мърсър съзнаваше, че първият удар по всяка вероят-ност ще бъде и последен. Движението му бе затруднено от окаяното му състояние, но той завари неподготвен Хофмиър. Юмрукът му се заби в устата на южноафриканеца, изби пет зъба и разкървави устните. Джопи отстъпи няколко крачки назад, обезпокоен повече от внезап-ността на атаката, отколкото от болката от раните си.

Миньорите спряха да работят, за да наблюдават сцената. Дори суданците отслабиха бдителността си. Хофмиър се ухили.

— Само така — каза той и изплю кръвта от устата си. — Ще бъде много по-забавно, ако окажеш съпротива.

Мърсър зае бойна поза и се приготви да се бие на живот и смърт. Джопи стоеше здраво на краката си, разперил ръце. Беше свикнал да използва размерите и силата си, за да побеждава съперниците си, и не бе научил тънкостите на ръкопашния бой. Мърсър се надяваше, че знае достатъчно поне за да оцелее. Не хранеше надежди, че ще победи.

Хофмиър замахна, но не улучи Мърсър, който се дръпна встрани. Вторият удар обаче изкара въздуха от белите му дробове и го накара да залитне. Сякаш го удариха с бейзболна бухалка, а Хофмиър бе използвал само малка част от силата си. Южноафриканецът се изсмя и се престори, че отново замахва. Мърсър нямаше друг избор, освен да се наведе, защото дори лек удар би го повалил по гръб.

В продължение на десет минути Хофмиър нанася удари. Някои попаднаха в целта, други — не. Мърсър успя да го удари само веднъж, като нарани повече ръката си, отколкото слепоочието му. В началото на схватката ерит-рейските работници окуражаваха Мърсър, но когато видяха, че е неспособен да се защити, млъкнаха. Те изтръпваха при всеки удар, който Мърсър понасяше, защото малцина биха издържали на бруталността на южноафриканеца.

Но Мърсър имаше причина за привидното си безсилие. Всеки път, когато Хофмиър посегнеше към него, той отстъпваше назад, приближавайки се до багера, чийто мотор бръмчеше. Шофьорът не бе дошъл на работа и машината стоеше в средата на сводестата пещера. Широката кофа бе повдигната над земята. Ако оцелееше от схватката, Мърсър щеше да се нуждае от мощта на багера, за да увеличи намаляващите си сили. Хофмиър не разбра какви са намеренията му и се прид-вижваше към мястото, където Мърсър го подмамваше. Южноафриканецът повали три пъти Мърсър на крачка от багера, но отстъпваше назад, за да си поеме дъх и да се наслади на одобрителните викове на суданските бунтовници. Мърсър търпеливо се оставяше да бъде блъскан, удрян и ритан, докато отново стигнеха до багера. Лицето му беше окървавено и подпухнало, затова не виждаше почти нищо и държеше едната си ръка по-ниско, за да предпазва вероятно счупените си ребра. Едва четвъртия път той прецени, че моментът е подходящ.

В него бе останала малка искра, която му даде сила и бързина. Джопи атакува и нанесе серия от съкрушителни удари, въртейки коравите си юмруци в тялото на Мърсър, за да увеличи болката в ребрата му. Хофмиър очакваше, че Мърсър ще падне, опитвайки се да си поеме въздух, но се излъга. Мърсър замахна с юмрук и удари Джопи, който загуби равновесие. А после, толкова бързо, че никой не видя какво стана, Мърсър се хвърли на земята и протегна крак. Хофмиър се спъна и падна. Преди Джопи да се съвземе, Мърсър скочи и протегна ръце към контролните уреди на багера. С умело завъртане на китката той насочи машината така, че хидравличната кофа надвисна над главата на Хофмиър, и я спусна, притискайки южноафриканеца. Ако искаше, Мърсър можеше да го смачка.

Суданските пазачи най-после осъзнаха какво става и насочиха оръжията си.

— Назад — извика Мърсър, сетне погледна пленника си и изкрещя. — Точно така, негоднико, кажи им колко много боли. Кажи им, че не искаш да умреш.

Гърчейки се, Джопи изпищя, ужасяващ звук, който прониза всяко кътче на пещерата.

— Хабте? — извика Мърсър и след секунда еритреецът застана до него. — Превеждай на суданците. Джопи, искам да им кажеш да излязат от тунела. Ако след трийсет минути още са там, мозъкът ти ще украси тази пещера. Южноафриканецът повтори заповедта. Гласът му беше писклив от страха, който изпитваше. Хабте преведе и суданците се подчиниха и започнаха да излизат от пещерата.

— Надявай се Джанели да се върне скоро, защото няма да станеш, докато не дойде — обърна се Мърсър към Хоф-миър и даде дистанционното управление на Хабте, за да може да избърше кръвта от лицето си. — Ако се върти много, притисни главата му.

Мърсър форсира дизеловия двигател, за да подсили заповедта си, и заглуши виковете за милост на Хофмиър.

Час по-късно Джанкарло Джанели влезе в пещерата заедно с пазачите си и се усмихна на Мърсър, който седеше прегърбен над контролните уреди на багера.

— Виждам, че имаме малък проблем.

— Не, ако нямаш нищо против да смажа главата на Джопи — безразлично отговори Мърсър.

— Е, не можем да си го позволим.

— Имаш право. — Мърсър форсира двигателя и вдигна кофата, освобождавайки Хофмиър. — Исках да видиш, че можех да го убия, но не го направих. Всички тук ще потвърдят, че той започна пръв. Аз само исках това да свърши. Хофмиър да си гледа работата, а аз да си вървя по пътя.

— И къде мислиш, че ще отидеш? — Джанели беше учуден от очевидната лекота, с която Мърсър бе победил Хофмиър и сега го освобождаваше.

— Знаеш какво имам предвид, Джанели. Кажи му да престане да се заяжда с мен и ще се върна на работа.

— Тогава не е било сложен опит за бягство? — Джанкарло повдигна вежди в недоумение.

Мърсър го погледна в очите.

— Ти ще разбереш пръв, когато съм готов да избягам.

— Смелостта ти е достойна за уважение — засмя се Джанели. Хофмиър седеше на земята и се държеше за главата. — Не му посягай отново, Джопи. Ако искаш да пребиеш до смърт Мърсър, направи го, след като приключим работата тук. Ясно ли е?

Хофмиър изстена в отговор.

— Добре.

— Кажи ми, Джанели. — Мърсър слезе от багера и застана пред италианския индустриалец. За пръв път имаше възможност да разговаря с него. — Защо експлоатираш тази мина? Не ти трябват пари и вече доказа, че тук има диаманти, както е твърдял чичо ти. Защо караш тези хора да работят до смърт за няколко хиляди карата повече? Знам, че няма да се измъкна жив оттук, затова защо не ми кажеш?

В същия миг му хрумна нещо и Мърсър го изрази на глас.

— В края на краищата, мислиш ли, че Диамантеният синдикат ще ти позволи да вземеш диамантите? Ще се нахвърлят върху теб като рояк оси.

— Много проницателно — отбеляза Джанели. — Уцели от първия опит основния проблем в плана ми.

— Какво е това Диамантен синдикат? — попита Хабте. Джанели се обърна към него и търпеливо обясни. — Той е тайната сила зад повечето корпорации в света. За разлика от другите индустрии пазарът на диаманти се управлява от алчен монопол, който контролира всеки аспект на търговията — минно-геоложките проучвания, минното дело, шлифоването и продажбата. Почти всички в Европа и Америка са добре запознати с умело направените им реклами по телевизията и в печата, които възхваляват вечното качество на скъпоценните камъни. Синдикатът е сенчеста организация, която контролира кой добива диамантите, кой може да ги продаде и точно за каква сума. Чрез тяхната политика цената на диамантите се поддържа изкуствено висока. — Джанкарло се обърна към Мърсър. — Поправи ме, ако греша, но ти смяташ, че ще разберат за операцията ми и ще затворят мината, за да запазят монопола си?

— Да — отговори Мърсър. — Те знаят с точност колко диаманти са извадени в света не само от мините, собственост на техния консорциум. Ако от неизвестен източник се появят непознати досега диаманти, разузнавателният им отдел ще разбере това и ще го спре, без да подбира средства. Знаеш колко са силни. Имат връзки в най-висшите ешелони в правителствата на Южна Африка и Англия и действат почти безнаказано.

— Именно на това разчитам. Аз съм човекът, който ще им каже за тази мина.

Мърсър отвори широко очи от почуда, като чу това признание, и Джанели се изсмя доволно.

— Нямам нито желание, нито ресурси да се състезавам със синдиката. Те, разбира се, не знаят това. Присъщият недостатък на всеки монопол е страхът от конкуренция и онова, което са готови да направят, за да запазят върховенството си, е изумително.

Мърсър най-после разбра.

— Ще блъфираш, така ли?

— Не съвсем. Ще им покажа диамантите, които намерихме, за да видят, че намеренията ми са сериозни. Когато им дам кофа скъпоценни камъни, които няма да могат да проследят, те ще разберат, че в играта има нов участник. Не знам дали ще пожелаят да ми платят повече, за да разберат къде се намира мината или за да престана да я експлоатирам, но и в двата случая ще искат да я контролират. Смятай действията ми за изнудване. Ще използвам алчността им срещу тях.

Мърсър си придаде безразличен вид, но трябваше да признае, че планът беше изискан, прост и гениален. Джанели щеше да изкара милиарди. От Диамантения синдикат нямаше да знаят, че той всъщност не притежава мината, докато не му платяха.

— И какво ще стане, когато действията ти принудят картела да вдигнат цената на диамантите в целия свят, за да ти платят, и съсипят икономиката на Южна Африка?

— На кого му пука? Какво от това, че пъпчивите момчета ще трябва да платят няколко хиляди долара повече за годежни пръстени за тъпите си приятелки? А що се отнася до Южна Африка, надявам се, че тази страна ще се разпадне и белите отново ще поемат контрола. Направих много пари там, преди да дадат властта на чернилките. От една страна, исках да възстановя репутацията на чичо ми във фамилната история като истински гений, какъвто е бил, но от друга, не бих похарчил толкова много пари, без да получа компенсация.

Мърсър знаеше, че крехката демокрация на Южна Африка няма да понесе сътресението, когато десетки хиляди души останат без работа. Анархията щеше да вилнее, докато хората щяха да се борят да оцелеят.

— Болно копеле. Играеш си с живота на хората.

— Това е най-евтината стока в света.

— Колко още искаш? Сигурно имаш две хиляди карата, а се говори и за огромен диамант. Защо караш тези хора да работят?

— Колкото повече скъпоценни камъни покажа на синдиката, толкова повече ще ми платят, за да ме изкарат от диамантената индустрия. Сигурно се досещаш, че вървя по опънато въже между нуждата ми от диаманти и риска да бъда разкрит. Благодарение на теб работоспособността на миньорите не е намаляла, затова ще остана малко по-дълго, и за да те мотивирам, ще ти предложа споразумение. В края, да речем, на третата седмица, ако не бъда принуден да замина преждевременно, ще сключа сделката си в Лондон. Преговорите едва ли ще продължат повече от няколко минути. Щом приключат, ще заповядам да освободят бежанците. След като продам онова, което знам за мината, информацията вече няма да е ценна и те ще бъдат свободни да кажат на когото искат. Справедливо ли ти се струва?

— След три седмици тук няма да останат и десетина живи.

Очите на Джанели заблестяха от гняв.

— Това не ме притеснява. — Той се обърна към Хофмиър, който най-после бе успял да се изправи. — Върви да се погрижат за нараняванията ти и кажи на Дю Тойт да дойде да наблюдава тези маймуни.

Мърсър се върна на работа, като трескаво разсъждаваше. Близкият изток, Южна Африка, бежанците, Селоме, Хабте и Хари. Залогът беше висок и нямаше друг избор, освен да успее.

МИНАТА

Звукът приличаше на биене на барабани, плътен бас, който разтърсваше гърдите на мъжете, излизащи от тунела в края на смяната. Преди да видят изхода, те разпознаха шума. Хората бяха селяни и познаваха кога вали.

Беше осем вечерта и толкова тъмно, че почти нямаше разлика между черния тунел и външния свят. Навън валеше проливен дъжд, същинска завеса, през която едва се забелязваха силуетите на хората. Разговорите бяха невъзможни, докато Мърсър и другите миньори, излизащи от шахтата, се приближаваха към завесата от вода. Внезапната поява на другата смяна беше стряскаща и зловеща.

— Дъждът ще ни помогне ли, или ще ни навреди? — изкрещя Хабте в ухото на Мърсър, за да надвика шума.

Мърсър сви рамене. Беше се съсредоточил върху други неща и не мислеше за бурята. Каза на Селоме да бъде готова два часа, след като смяната им приключи, а в това време двамата с Хабте трябваше да свършат много неща. Когато дойде ред да излязат в поройния дъжд, Мърсър дръпна настрана Хабте. Най-близкият судански пазач се намираше на петстотин метра в тунела, в края на групата миньори, затова не можеше да види и чуе Мърсър и Хабте.

— Готов ли си с всичко, което трябва да направиш? — уморено попита Мърсър. Беше се съвзел, доколкото можа по време на смяната, но пак се чувстваше изтощен. Имаше чувството, че никога няма да се възстанови напълно. Единствената му утеха беше, че Хофмиър не бе счупил ребрата му.

— Да. Ще чакам до тунела. Всичко ще бъде готово.

— Ако не е, това ще бъде най-окаяното бягство в историята — изръмжа Мърсър. — Всички знаят ли какво се очаква от тях?

— Ще разберат, когато настъпи моментът. Онези, с които не можах да говоря днес, като мъжете, влизащи в мината, ще научат от другите. Не се тревожи. Ще бъдат готови.

Мърсър разчиташе на предчувствията си и ако грешеше, Хофмиър и Джанели вероятно щяха да се редуват да го пекат на бавен огън.

— А ти готов ли с всичко, което трябва да направиш? — ухили се Хабте, опитвайки се да разведри мрачното настроение на Мърсър.

— И двамата ще разберем след два часа.

Както Мърсър подозираше, Джанели не бе осигурил палатки за работниците си. Но италианецът, другите бели и суданските бунтовници се бяха настанили в отделни палатки с климатични инсталации и лампи, които блестяха слабо през сребристите струи на дъжда.

Нито една от жените не бе принудена да сервира храна по време на бурята, но бяха сложили ядене за приключилите смяната работници. Хлябът беше толкова прогизнал, че се процеждаше през пръстите на Мърсър като кал, а казаните с яхнията преливаха от дъждовна вода. Вместо да губи времето си с храна, която и без това беше твърде нервен да яде, той си проправи път до оградения с бодлива тел лагер. На земята бяха прострени големи сини мушами, под които се виждаха безброй изпъкналости. Това бяха хората, сгушили се един до друг, за да се стоплят и защитят. Небето се раздираше от гръмотевици и светкавици, които разтърсваха земята. Но въпреки това Мърсър чу стенанията на ужасените еритрейци.

Трима суданци наблюдаваха бежанците, но когато мина край палатката им, Мърсър видя, че единият вече е заспал, а другите дремят. Времето беше лошо и те не очакваха неприятности.

„Точно така, момчета — помисли си, докато влизаше в заграждението. — Ние сме само овце, легнали си за през нощта. Спете спокойно.“

Еритрейците му бяха запазили ъгъл под мушамата и с жестове го насочиха към мястото. Мърсър се пъхна отдолу и зачака Хабте да изяде пълното с вода ядене. Въпреки адреналинът, който напрягаше тялото му, Мърсър успя да поспи няколко минути, докато Хабте се промъкна до него.

— Можеш да спиш? — учуди се еритреецът.

— Сигурно не се притеснявам много. Ако си грозен като мен, ще спиш много, за да се разхубавиш — пошегува се Мърсър и после стана сериозен. — Взе ли го?

Хабте му показа миньорското чукче, затъкнато в колана му.

— Няма да разберат, че е изчезнало.

— И си осигурил двама помагачи?

— Един. Другият съм аз.

— Забрави, Хабте. Не можем да рискуваме да изпоре-жеш ръцете си. След като излезем от заграждението, ще трябва да вършиш деликатна работа.

Хабте кимна.

— Да. Намерил съм човек, който ще я свърши. Оградата беше направена от бодлива тел, навита във формата на пирамида, широка три метра в основата и висока два метра и половина. Телта бе заплетена толкова стегнато, че препятствието приличаше на десетки хиляди зъби, дълги два сантиметра и половина, които можеха да разкъсват еднакво лесно и дрехи, и плът. Планът на Мърсър беше прост, но изискваше куража на двама бежанци и поносимост към силна болка.

Когато бяха готови, първият бежанец легна по корем и бавно започна да пълзи под бодливата тел. Придвижваше се предпазливо, но щом пъхна ръка в стоманените спирали, се израни и окървави. Мъжът не извика, нито се оплака и не се опита да извади ръката си. Беше взел дрехи от другите миньори, затова беше облечен дебело, за да се предпази, но докато продължаваше да се промъква, платът се разцепи и от раните му бликна кръв, тъмна като кожата му. Дъждът я изми. Еритреецът извика, само когато бодливата тел се заби в лицето му и разкъса плътта до брадичката. Щяха да са необходими няколко шева и щеше да остане белег.

В продължение на десет минути Мърсър, Хабте и един друг бежанец наблюдаваха придвижването му и затаиха дъх, когато мъжът се убоде в слабините. Той извади бодливата тел и прошепна, че не е засегнат важен орган и те въздъхнаха облекчено. Пет минути по-късно се виждаха само босите му крака. Дойде време и вторият бежанец да влезе в бодливата тел.

Еритреецът запълзя след първия, използвайки тялото му като щит, и го настигна само за няколко минути, после мина пред него и продължи по-бавно и предпазливо. По бодливата тел останаха парчета от дрехите и плътта му. Той спря само когато краката му се увиха около главата на другаря му. Оставаха му да премине още петдесет сантиметра.

Мърсър не се поколеба и се залови със задачата със същото безстрастие като еритрейците. Промъкна се под първия бежанец и сетне под втория, като им благодари.

Движейки се бавно, Мърсър започна да си проправя път през остатъка от бодливата тел. Ръцете му станаха хлъзгави от кръвта и водата. Дъждът течеше в очите му, затова пълзеше почти слепешката. Едва когато блесна светкавица, той видя колко малко разстояние е изминал. Опита се да ускори ход, но бодливата тел се заби в нокътя на пръста му чак до костта. Болка прониза ръката му, разпространи се до мозъка му, и се наложи да прехапе устни, за да не извика.

Той извади шипа и продължи, като затвори очи от мъчителната болка. Изведнъж ръцете му напипаха празно пространство. Беше стигнал до края на оградата. Извивайки тяло, Мърсър запълзя напред и прошепна на Хабте да го последва. След три минути еритреецът беше до него, промъквайки се със завидна лекота под препятствието.

Хабте се освободи от бодливата тел и помогна на Мърсър да се измъкне. Пороят не спираше.

— Ще ни последват и други — каза Хабте, когато двамата вкусиха свободата за пръв път от няколко седмици. Дъждът изми кръвта от лицата и ръцете им.

— Ако не получат помощ, кръвта им ще изтече.

— Те знаят, че това е цената на свободата.

Мърсър погледна Хабте и видя, че еритреецът казва истината, такава каквато я разбира. Той се запита дали етиопците, окупирали някога тези земи, наистина са вярвали, че ще победят враг с подобна сила на духа.

— Саможертвата им няма да е напразна. Готов ли си?

— Да.

— Ще се срещнем до входа на тунела след… — Мърсър погледна часовника си и се изуми, че е минало толкова много време. — Един час и двайсет минути. Ще можеш ли да направиш всичко?

Хабте се замисли за миг.

— Да. Няма да е лесно, но ще бъда там.

— Ще се видим след малко.

Двамата стиснаха ръце и след няколко секунди изчезнаха в бурята.

Мърсър се вторачи в мрака отвъд миньорския лагер. Лесно можеше да избяга. До сутринта щеше да бъде на няколко километра от долината. Дъждът щеше да заличи следите му и нямаше да могат да го открият. За два дни можеше да се върне в родината си. Знаеше, че похитителите на Хари са израелци, и имаше достатъчно връзки в правителството, за да осигури освобождаването на приятеля си. След седмица двамата можеха да се наслаждават на питие в „При Дребосъка“. Той гневно поклати глава, за да прогони образите от съзнанието си, и отмести поглед от примамливата пустиня.

За да попречи на Левин, първо трябваше да спре Джанели. А за да го стори, трябваше да освободи някои от бежанците, които да създадат суматоха и да прикрият опита му да се свърже с Дик Хена. Освен това Мърсър бе отговорен, че взеха в плен еритрейците, и беше негов дълг да върне свободата им. Той се замисли и за Селоме, и за онова, което бе преживяла. За пръв път откакто Аги Джонстън го напусна, Мърсър чувстваше онзи предишен пламък в гърдите си. На този етап нямаше значение дали това е любов, но му даваше сили да се бори. Той тръгна към палатката на Джанкарло Джанели.

Лагерът на белите се намираше на около петстотин метра от заграждението за пленниците. Нощта беше мастиленочерна и светлината, струяща от палатките, водеше като фар Мърсър, който газеше в калта. Шумът на дъжда заглушаваше всички други звуци.

Неочаквано от сребристия дъжд изскочи въоръжен бунтовник. Появата му беше толкова внезапна, че Мърсър се усъмни в зрението си. Суданецът гледаше встрани и държеше автомата си под мокрото си пончо. Гърлото на Мърсър пресъхна. Той затаи дъх и събу обувките си, като се молеше бунтовникът да не се обърне. Движеше се бързо, като правеше колкото е възможно по-големи крачки. Суданецът усети нещо и започна да се обръща, изваждайки автомата.

Мърсър стигна до него, вдигна лакът и използвайки инерцията си и обръщането на пазача, за да увеличи силата на удара, го стовари върху врата му. Суданецът се строполи в калта. Мърсър нямаше време да провери дали бунтовникът е мъртъв, или само е изгубил съзнание. Той грабна автомата му, претърси униформата на пазача за резервни пълнители и продължи към лагера.

Въоръжен и изпитвайки известно усещане за контрол, Мърсър се приближи до палатките, които бяха разположени на две отличаващи се групи. По-големите бяха разпънати в четири редици, а другите пет образуваха кръг. Мълния освети маси, столове и огнище от камъни в средата. Мърсър предположи, че четирите по-малки палатки са за белите, наведе се и се отдалечи колкото е възможно повече от палатките на суданците.

Дъждът го скри, докато се промъкваше към задната част на лагера на белите. Мърсър се препъна в едно от въжетата и падна в калта. Лежа на земята, докато бавно преброи до двайсет, като чакаше да види дали непохватността му е привлякла внимание, но не последва тревога.

Мърсър долепи ухо до найлона на палатката и се заслуша. Беше взел парче бодлива тел, което едва държеше, без да убоде пръстите си. Увери се, че в палатката няма никого, и сряза стената там, където бе прикрепена към пода.

Пропълзя вътре и се опита да види всеки детайл на слабата светлина от съседните палатки. Веднага щом забеляза, че има две легла, той разбра, че се е вмъкнал в друга палатка. Търсеше Джанели, а милиардерът едва ли спеше в една палатка с друг човек. Мърсър се досети, че това трябва да е жилището на двамата южноафриканци, които в момента бяха в мината.

Чу, че Джанели и Джопи Хофмиър разговарят в съседната палатка. Дъждът му пречеше да разбере думите, но гласовете несъмнено бяха техните. Промъкна се до отсрещната страна, където разговорът се чуваше най-силно, и изряза малка дупка в найлона. Но гледката беше запречена от чанти и куфари. Мърсър долепи ухо до отвора.

— Защо не използваме багера? — засмя се Джанели и Мърсър разбра, че обсъждат как да го убият.

— Мисля, че ще бъде по-забавно, ако го дадем на суданците и ги оставим да го изнасилват, докато умре — каза Хофмиър.

— Не знаех, че християните вършат такива неща.

— Не забравяйте, че онези маймуни преди всичко са африканци. Изнасилването на заловените врагове е най-старият обичай тук.

— Девет и половина е — възкликна Джанели. — Загубих представа за времето. Трябва да се обадя във Венеция. Ще се наложи да ме извиниш.

— Разбира се, господин Джанели. Съжалявам, че заради мен закъсняхте за обаждането.

— Още не е станало късно, но отново трябва да използвам тоалетната. Гореща вода, вносна храна и никакъв лед няколко седмици и въпреки това стомахът ми е задръстен.

— Отмъщението на Мениелек, а?

— Не е смешно, Хофмиър.

Мърсър чу как Джанели смъкна ципа на панталона си и после гласовете заглъхнаха. Последните думи, които долови, бяха ругатните на италианеца срещу дъжда.

Разполагаше с десетина минути, преди Джанели да се върне, и той не ги прахоса. Разшири дупката, за да може да мине през нея, и докато се вмъкваше, събори багажа, който падна на земята.

— Мамка му — изсъска Мърсър, масажирайки тила си, където го бе ударила една от чантите.

Започна да претърсва палатката на Джанели, преравяйки куфарите. Джанели си бе докарал мебели, сред които старинно дървено легло с балдахин и мрежа против комари. Мърсър пъхна ръце под дюшека и откри две вградени чекмеджета, където намери сателитния телефон, който бе дал на Хабте в номадското село Бадн. В десетте чекмеджета на старинното бюро имаше само купчини документи.

Той погледна часовника си. Бяха изминали осем минути. Паниката го накара да бърза. До шезлонга имаше масичка, отрупана с книжа. Мърсър ги вдигна, за да види дали отдолу не е скрито нещо, но пак не му провървя. Джанели щеше да се върне всеки момент и ако Мърсър не намереше нищо, с плановете му за бягство беше свършено. Щеше да бъде по-добре да се върне в заграждението и да опита отново следващата нощ.

Дъждът барабанеше по найлоновия покрив и заглушаваше всички звуци. Мърсър пак погледна часовника си. Единайсет минути. Трябваше да тръгва. В същия миг хладилникът вляво се разтресе, избръмча силно и утихна. Мърсър осъзна, че това е единственото място, където не е търсил, и го отвори. На най-горната лавица беше кожената му чанта. За миг той се увери, че сгънатите снимки от „Медуза“ са вътре. Слава Богу! Ако не бяха там, плановете му за бягство щяха да се провалят.

Джанели трябва да ги бе сложил в хладилника, за да ги предпази от високата влажност на въздуха. Мърсър преметна през рамо чантата си и започна да подрежда багажа, когато гласът на Джанели го накара да се вцепени. Италианецът беше пред палатката и викаше нещо на пазачите.

Мърсър се провря през отвора и се измъкна навън, преди Джанели да го е забелязал.

Задъхан, той легна на земята. Дъждът изми потта от лицето и ръцете му. Джанкарло започна да говори по сателитния телефон, свързан с компютъра му. Мърсър грабна автомата, прехвърли резервните пълнители в чантата си и побегна. Имаше само петнайсет минути, за да освободи Селоме и да отиде при Хабте, а се бе надявал, че ще му остане половин час.

Докато тичаше, се запита дали нямаше да е по-умно, ако бе хванал Джанели и бе използвал живота му като разменна монета, за да освободи останалите еритрейци. Може би щеше да успее, но ако Джанели откажеше да съдейства, което беше твърде възможно, като се имаше предвид психичната му неуравновесеност, или ако бунтовниците започнеха да стрелят, тогава действията на Мърсър щяха да доведат до смъртта на стотина невинни хора. Не, първоначалната му идея беше по-добра. Имате чувството, че няма да победи в пряк сблъсък с Джанели, затова щеше да се крие и да се бие само когато е готов.

Заграждението на жените беше по-малко от лагера за мъжете. Вътре имаше трийсетина жени и девойки, заедно с децата, които бяха твърде малки, за да работят в мината. Мърсър го бе огледал рано сутринта, преди да започне смяната му, и знаеше, че единственото слабо място е входът. Нямаше време да се провре под бодливата тел.

Пазачите бяха разпънали палатка, за да се предпазят от природната стихия и да се уединят за изнасилванията през нощта. Мърсър нямаше възможност да се преоблече или да скрие лицето си, затова направо влезе. Първият суданец, който го забеляза, седеше на дървен стол. Мърсър го удари по челото с приклада на автомата и го повали на земята. Вторият се претърколи на пода до ниската палета, на която спяха, когато Мърсър се обърна, за да повтори атаката. Суданецът нямаше време да вземе оръжието си и без да обръща внимание на вдигнатите му умолително ръце, Мърсър стовари приклада върху главата му. Третият не беше в палатката.

— По дяволите.

Бунтовникът беше или в тоалетната, или в заграждението за жените и избираше жертва за през нощта. Мърсър не можеше да си позволи да губи време да го чака.

Той погледна към лагера на жените, но на десетина крачки не се виждаше нищо от дъжда. Катинарът на портата от бодлива тел беше отключен. Това означаваше, че суданецът е вътре.

В същия миг от отсрещната страна на заграждението се разнесе пронизителен женски писък. Мърсър тръгна по посока на гласа. На земята имаше голяма мушама, под която жените се криеха от дъжда. Мърсър я повдигна, видя два тъмни силуета, боричкащи се в мрака, и насочи оръжието си към по-високия.

Точно преди да забие дулото в бъбрека му, Мърсър осъзна, че по-ниският е мъжът. По-високият човек беше Селоме! Мърсър замахна и заби дулото в гърба на суданеца. Африканецът се изви от болка. Мърсър го хвана повали го на земята и запуши носа и устата му, докато мъжът престана да се съпротивлява.

— Надявам се, че не идвам твърде късно — прошепна той на Селоме.

Тя се успокои.

— Бих казала, че идваш точно навреме.

— Имаме около три минути до срещата с Хабте. Хайде!

Двамата излязоха от заграждението.

— И другите жени ще избягат — убеди го Селоме, докато минаваха край палатката на пазачите. — Ще се опитат да освободят мъжете и ще се разпръснат в хълмовете наоколо.

— Това ще затрудни Джанели да ни намери.

До входа на мината имаше още едно заграждение, опасано с бодлива тел, където жените и децата разтрошаваха кимберлита. Вътре бяха само двамата пазачи, охраняващи сейфа, където Джанели държеше диамантите. Наблизо бръмчеше генератор. В дъжда светеше един-единствен прожектор. Мърсър и Селоме се приближиха предпазливо, използвайки за прикритие големия булдозер.

Бяха закъснели. Хабте трябваше да е някъде там и да ги чака, след като изпълнеше задачата си, която беше много по-важна от всичко останало.

— Ами сега?

Погледът на Мърсър се спря на багера, паркиран на няколко метра от тях.

— Ела.

Когато стигнаха до багера, от купчината камъни изскочи Хабте и се присъедини към тях.

— Тъкмо започвах да се питам дали не сте отишли да се ожените тайно — пошегува се еритреецът.

— Мислехме да го направим, но тя настоя за голяма церемония. Знаеш какви са жените — отговори Мърсър и стисна ръката му. — Всичко готово ли е?

— Детонаторът е зад купчината камъни, където чаках, а над главния вход има петнайсет килограма експлозив.

— Някакви проблеми?

— Не. Ти се оказа прав. Лесно разбих ключалката на експлозивите с геоложкото чукче.

— Разчитали са на пазачите да ни попречат да се доберем до тях и не са си направили труда да сложат по-солидна ключалка.

— Добре, че си се сетил за това — отбеляза Селоме.

— Елементарно, драга моя Селоме. — Мърсър бръкна в чантата си, извади сателитния телефон и го даде на Хабте. — Номерът е програмиран. Натисни това копче и набери двайсет и пет. Но може би ще трябва да отидеш някъде в планините наоколо. Човекът, с когото ще разговаряш, се казва Дик Хена. Ако поиска потвърждение, че си с мен, напомни му за разговора ни в колата му и му кажи, че щом жена му настоява да имат куче, най-добре е да си вземат пембрук корги без опашка. Той ще разбере какво означава това. Разкажи му какво става и му предай да изпрати тук командоси, колкото е възможно по-скоро. Ще намери точното ни местонахождение, като се свърже с НАСА. Те ще определят координатите ни, когато комуникационните сателити засекат обаждането. Накарай Хена да отбележи точния час на обаждането ти. Така много ще улесниш работата на техническото лице. Предай му, че Хари Уайт е отвлечен от израелски екстремисти, свързани с министъра на отбраната Хаим Левин. Да започне да действа, за да го освободи. Обясни му, че положението тук е тежко, и колкото повече се бави с изпращането на морските пехотинци, толкова повече хора ще умрат.

— Не трябва ли да се обади Селоме? Английският й е по-добър от моя.

— Не, тя ще ми трябва. — Мърсър се обърна към нея.

— Освен ако не искаш да отидеш да се обадиш?

— Не, ще остана с теб.

— Добре. Хабте, щом стигнеш на двайсет крачки от главния вход на мината, искам да взривиш експлозивите.

— С този телефон може да се свържем и с властите и утре еритрейската армия ще бъде тук.

— До час пазачите, които тази нощ убих, ще бъдат открити и бежанците сигурно ще платят за смъртта им. Джанели ще разбере, че съм взел телефона и заедно с главорезите си ще премине границата със Судан, докато армията пристигне. Трябва да ги задържим тук. Това е единственият начин. Заеми позиция до детонатора и след като затвориш мината, махни се оттам и се обади на Хена.

— Мърсър скочи на седалката на багера и направи знак на Селоме да седне на коленете му.

Хабте изчезна в дъжда, а Мърсър даде автомата на Селоме.

— Видиш ли, че някой ни е забелязал, застреляй го. Ключът беше на стартера и той го превъртя точно когато земята се разтърси от гръмотевица. Тежките гуми се завъртяха в калта, намериха опора и багерът потегли. Мърсър вдигна кофата като щит, който да ги предпази от изстрели.

Багерът навлезе в светлината на прожектора, монтиран на покрива на бараката. Пазачите го видяха и откриха огън. Селоме изпищя, когато куршумите забарабаниха по кофата и от метала се разхвърчаха искри.

— Стреляй! — извика Мърсър.

Пазачите спукаха гумите, но багерът продължи да пълзи напред. Мърсър настъпи до пода педала за газта. Въпреки че увеличи скоростта, той очевидно бе подценил броя пазачите, охраняващи главния вход на мината, и точността им. Селоме отвърна на огъня и уби мъжете, които не бяха намерили укритие, но оставаха още много суданци.

Мърсър успя да надникне под кофата точно когато един от бунтовниците бе прострелян и се строполи по гръб в калта. Той се приготви да поздрави Селоме за изстрела, но видя, че тя сменя пълнителя. Друг суданец падна, улучен в главата и черепът му се пръсна. Мърсър реши, че Хабте също стреля, скрит зад купчината камъни, но ъгълът беше друг. През второто затишие на престрелката той чу характерното изщракване на снайпер.

И някой друг участваше в стрелбата. Снайперист, който помагаше на Мърсър и Селоме да се доберат до мината. Мърсър се досети кой може да е. Някой от израелските командоси, от които мислеше, че се е отървал преди няколко седмици. Нямаше представа от колко време наблюдават лагера, нито какви са плановете им, но не възнамеряваше да изгуби предимството, което му даваха.

— Изпразни пълнителя, колкото можеш по-бързо. Точно така!

Те се намираха на шест-седем метра от входа и колкото повече се приближаваха, толкова повече суданци падаха, простреляни отгоре от невидимия убиец. Мърсър осъзна, че израелецът е заел позиция в средата на мястото, където Хабте бе поставил експлозивите. Той не почувства угризение при мисълта, че човекът, който им е помогнал, ще умре.

Мърсър докара малкия багер до тенекиената барака със сейфа и премаза един от пазачите между кофата и металната стена. Постройката се срути от натиска и се разпадна като къщичка от карти. Сейфът беше бял и свръхмодерен, с размерите на куфар. Мърсър спусна греблото и го повдигна. Тежестта беше твърде голяма и двигателят на багера се задави, но машината продължи да се движи напред.

На четири-пет метра от входа Мърсър усети, че земята се разтресе. В мрака блеснаха десетина тъмночервени експлозии. Хабте бе възпламенил взривовете и бе подкопал стабилността на скалата. Планината започна да се свлича като лавина. Оставаха им още три метра, но двигателят на багера прекъсваше, което показваше, че кур-шум е пробил нещо важно. Мърсър спусна греблото и откопча предпазните колани.

— Бъди готова да бягаш! — извика той, като видя плътната стена от пръст, камъни и кал, свличаща се по планината.

Багерът отново се стрелна напред, намирайки малко мощност, и влезе в мината секунда преди първата лавина да връхлети върху пустинята. Мърсър увеличи тягата и изпревари отломките, които започнаха да изпълват тунела. Земята продължаваше да се тресе, а от тавана падаха камъни. Тунелът щеше да се срути всеки момент.

— Мърсър! — извика Селоме.

Експлозията бе отслабила стените на древната шахта, от която започнаха да се откъртват огромни плочи. На стените се появиха пукнатини. Мърсър се замисли дали да не зарежат багера, но сейфът с диамантите в кофата му трябваше за примамка. В тунела връхлитаха парчета скали със скоростта на куршуми и го задръстваха.

Багерът се движи още двеста метра, преследван от прииждащата вълна от отломки. Моторът отново започна да прекъсва и Мърсър раздвижи устни в безмълвна молитва да продължи да работи.

След няколко секунди грохотът от падащи камъни утихна. Мърсър се обърна. Свличането бе спряло, макар че земните пластове още се разместваха, докато планината улягаше.

Мърсър изключи двигателя и настъпи тишина. Двамата със Селоме се бяха задъхали от изпълнения с прахоляк въздух.

Лампите в тунела се поклащаха в ритъма на предизвиканото от човешка ръка земетресение. Няколко крушки се бяха строшили в тавана и пространството под тях беше тъмно. Зад багера имаше непроходима купчина от камъни. Тунелът беше затворен.

— Какво беше всичко това, по дяволите? — Селоме се закашля, изумена от ожесточеността на лавината.

— Нашето гробище — отговори Мърсър, необезпокоен от разрухата около тях.

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

Йосиф не можа да повярва на очите си, когато планината под него изведнъж започна да се свлича неконтролируемо. Той се намираше на четиристотин метра, високо в хълмовете, обграждащи долината, и наблюдаваше лагера с прибор за нощно виждане. Въпреки че приборът показваше само оттенъци на зеленото, гледката беше невероятна.

Видя как човекът му действа със снайпера. Дългият заглушител компенсираше издайническите следи от куршумите, а смъртоносното оръжие стреляше безпогрешно. После неочаквано хълмът изригна от многобройни експлозии в земята. Снайперистът бе заварен неподготвен и бързо изчезна във вихрушката от отломки, погълнат от лавината. Йосиф не видя дали Селоме Нагаст и Филип Мърсър са успели да влязат в тунела. Вероятно бяха смазани под тонове скали и пръст.

Той се обади по радиопредавателя на другия екип и изказа предположението, че мината е атакувана. Двамата мъже отговориха, че в техния сектор не става нищо.

Щом не беше атака, Йосиф нямаше представа какво се е случило. Той бе наблюдавал бягството на Мърсър от опасаното с бодлива тел заграждение и го видя как се промъква крадешком в лагера и сетне освобождава Селоме. Стремителното им влизане в мината с малкия багер беше изумително. Йосиф не разбираше защо не се опитаха да избягат от долината. И после се появи лавината. Експлозиите вероятно бяха предизвикани от капани с бомби, задействащи се с опънато по земята въже, поставени, за да предотвратят влизането на външни лица в мината. Не можеше да има друго обяснение.

И в следващия миг го осени прозрението. Древната мина беше затворена от свличането! Йосиф се вторачи в купчините камъни и пръст, които блокираха входа, и онемя от почуда. Цялата работа по откриването на мината беше пропиляна и за това можеше да бъде виновен единствено Филип Мърсър. Йосиф се замоли американецът да е премазан от скалите. Мърсър бе унищожил шанса му някога да намери свещения кивот, в който Мойсей бе занесъл Божието слово в Израил.

Екипът му бе наблюдавал мината, откакто техниката бе пристигнала от запад, скоро последвана от стотина бежанци. Бяха открили долината от самолета, който наеха в Асмара, използвайки картата, дадена му от равина Ядид. Приземиха се трийсет километра по-нататък и само за един ден се придвижиха до мината и заеха наблюдателни постове, откъдето гледаха денонощно през последните няколко седмици.

През цялото това време никой не видя нещо, което поне бегло да прилича на кивота, и Йосиф предположи, че предметът още е заровен в земята. Миньорите имаха по-голям шанс да го намерят от командосите, затова Йосиф смяташе да нападне лагера, когато откриеха кивота и го извадеха от шахтата. Отличната подготовка на екипа му щеше да им гарантира малко неприятности при открадването на кивота.

Но нещата в Израел бяха променили плановете му.

По време на последния му разговор с Левин министърът на отбраната каза, че агентите му в Израел не са успели да намерят Хари Уайт. Беше изключително важно да открият кивота, преди Уайт да бъде разпитан, инак операцията щеше да бъде провалена. Засега разузнавателната общност не бе съобщила нищо тревожно, но и двамата знаеха, че след като старецът разкаже историята си, ще бъде само въпрос на време разследването да разобличи Левин. Министърът заповяда на Йосиф и хората му да превземат мината и да намерят кивота. Йосиф забеляза силното му отчаяние.

Отначало Левин искаше кивота, за да осигури изборната си победа за министър-председател, но сега може би му трябваше, за да се измъкне от съдебно преследване. Той обеща на Йосиф, че може да разчита на подкрепата на хеликоптер „СН — 53 Супер Сталиън“, който беше в готовност. На Левин му бяха необходими само двайсет и четири часа предизвестие, за да изпрати хеликоптера и самолет цистерна за презареждане във въздуха.

Потискайки чувствата си, Йосиф продължи да наблюдава лагера и видя, че двамата бели водачи на експедицията овладяват хаоса. Той предположи, че единият е Джанкарло Джанели, а по-едрият мъж с него е минен инженер. Не чуваше гласовете им, но жестовете и скоростта, с която се изпълняваха заповедите, показваха пълен контрол. За няколко минути до свлачището бяха донесени още прожектори, а големият булдозер заработи и фаровете му пронизаха нощта. Механичното гребло започна да разчиства отломките.

Някои от въоръжените суданци се втурнаха в мрака и Йосиф предположи, че гонят неколцината еритрейци, избягали от загражденията след Мърсър и Селоме. Само двайсет минути след бедствието бяха разчистени почти една четвърт от камъните. Йосиф се изуми от експедитивността, с която белите мъже командваха работниците.

Вероятно имаше надежда. След няколко часа шахтата щеше да бъде отворена. Това означаваше, че по-късно Йосиф и хората му можеха да се промъкнат и да потърсят наградата си. В работата се включиха още еритрейци, които се изкатериха с лопати и кирки по купчините камъни и кал.

Йосиф лежеше в малка падина между скалите. Дъждът се лееше безмилостно, превръщайки горния слой на почвата в хлъзгава маса, стичаща се надолу по склона. Беше му неприятно, че кивотът ще стане поредният политически инструмент и свещеният предмет ще бъде опет-нен от начина на намирането му. Но стига да бъдеше върнат на народа на Израел, Йосиф се чувстваше оправдан. Сега, когато Левин беше притиснат в ъгъла, съдбата на легендарната реликва можеше да означава или затвор, или свобода за всички тях.

Някакъв звук привлече вниманието му. Някой се движеше в планината, за да избяга от лагера. Йосиф помисли, че е някой от еритрейските бежанци, и се сви по-навътре в скалната вдлъбнатина. Ако еритреец или някой от въоръжените пазачи го откриеше, Йосиф щеше да го убие, без да се колебае. Не го ли забележеха, нямаше да ги закача.

Той се опита да не мисли за шума и отново насочи вниманието си към мината, когато някакъв глас го обезпокои. Йосиф реши, че еритреецът може би не е сам, и се приготви да се обърне и да продължи да наблюдава, когато осъзна, че чува само един глас. На мъж, който говори по телефон.

На английски.

В МИНАТА

Веднага щом земята престана да се тресе, Мърсър строши крушките, останали да светят, с приклада на автомата на Селоме. Тя не забелязваше странното му държане, а гледаше надолу в тунела. Очите й бяха замъглени от тъга. За втори път виждаше вътрешността на мината и мислеше за хората, които я бяха направили. Знаеше, че е изкопана от роби, деца, принуждавани да работят, докато умрат, но въпреки това мината представляваше осезаема част от историята на народа й, а като еврейка съзнаваше колко малко доказателства бяха останали за религията й.

— Селоме? — извика Мърсър.

— Какво?

— Съвземи се. Пазачите долу в шахтата ще дойдат да видят какво става и трябва да сме готови. — Той се приближи до нея в мрака, хвана окуражително ръката й и й даде малкото фенерче с форма на писалка, което държеше в чантата си. — Вземи това. Щом стисна ръката ти, искам да го запалиш и да осветиш тунела.

Проходът беше дълъг четири километра и суданските пазачи веднага изпратиха човек да види какво е станало. Мърсър чу предпазливи стъпки, докато бунтовникът се приближаваше, прекосявайки тъмната част на тунела, където двамата със Селоме чакаха. Когато прецени, че суданецът е на двайсетина крачки и върви, опипвайки стената като слепец, Мърсър леко стисна пръстите на Селоме.

Малкото фенерче не беше мощно, но след непрогледния мрак лъчът му блесна ослепително. Бунтовникът спря и се вторачи в светлината. Мърсър видя въоръжения пазач и натисна спусъка.

— Единият е елиминиран. Остават още четирима. Джанели използваше десет суданци, за да пазят всяка шахта, но броят им бе намален на пет, защото нямаше неприятности от страна на работниците. Мърсър даде автомата на бунтовника на Селоме и тръгна към сводестата пещера.

— Как ще се измъкнем оттук, Мърсър? Хиляди тонове камъни блокират изхода. — Селоме не го познаваше достатъчно добре, за да оцени налудничавите му планове, затова в гласа й прозвуча паника.

— Не се тревожи. Когато приключим, в този тунел ще има още хиляда тона.

Мърсър разбиваше лампите, докато вървяха към работната шахта, за да елиминира възможността да бъдат осветени в гръб. След като двайсет минути се придвижваха безшумно, те стигнаха до място, намиращо се на десетина метра от пещерата. Още никой не бе дошъл да види какво се е случило с другаря им или с входа на мината.

— По дяволите — огорчено изруга Мърсър. — Те са подисциплинирани, отколкото мислех. Надявах се да хвана още един в тунела.

Както обикновено, шахтата беше добре осветена. Вътре отекваше бръмченето на генераторите, което вероятно бе заглушило изстрела на Мърсър. Но машините не работеха. Еритрейците се бяха подпрели на пневматичните компресори, а пазачите озадачено се споглеждаха. Работата бе спряла, докато чакаха да видят какво ще се случи. Минният инженер от Южна Африка беше единственият, който не бе стъписан от бедствието. Той осветяваше свода с един от халогенните прожектори и проверяваше дали е повреден от експлозиите и свличането на земните пластове.

— Срутването беше голямо — прошепна Мърсър, — но Джанели ще ги накара бързо да го разчистят. Ще имаме много повече работа.

— Какво ще правим?

— Трябва да обездвижим останалите пазачи и после ще изчезнем.

— Какво искаш да кажеш?

— Ще направя така, че всички в тази пещера да изчезнат. — Той видя озадаченото й изражение и се усмихна. — Не вярваш ли в магии?

Мъжете пред затрупания вход на мината работеха трескаво в дъжда, подтиквани от грубите закани на суданците и язвителните забележки на Джопи Хофмиър и Джан-карло Джанели. Италианецът беше обезумял, крещеше на всички и тропаше с крак като разглезено дете. Вече бе разбрал какво се е случило. Мърсър бе избягал. В лагера бяха останали само няколко от по-немощните жени. В заграждението на мъжете имаше два трупа, а десетина еритрейци бяха изчезнали в бушуващата буря. Джанели имаше чувството, че Мърсър е използвал лавината за отвличане на вниманието, за да ги принуди да разчистват входа на мината, докато избяга. Но Джанели все още имаше достатъчно хора, които да заловят бегълците и да разчистят свлачището.

Всъщност Мърсър не го бе отклонил много от плана му. Хофмиър увери индустриалеца, че скоро ще отвори тунела. Хората вътре сигурно не бяха пострадали и Дю Тойт вероятно ги бе накарал да продължат работата, убеден, че другарите му ще ги спасят.

— Обзалагам се, че няма да загубим повече от няколко часа — каза Джопи. — А и Мърсър няма да се измъкне от шахтата. Освен двамата пазачи, които уби, и малко неприятности, не ни е нанесъл никакви щети.

— В сейфа, който копелето зарови в шахтата, имаше две хиляди карата нешлифовани диаманти и цялата операция ще отиде на вятъра, ако не ги намерим. Бих нарекъл това голяма неприятност.

— Господин Джанели, сейфът сигурно е заровен на около метър в тунела. Пазачът на входа на мината каза, че точно преди свличането двигателят на багера се е повредил.

— Дано да е така! — От устата на Джанели се разхвърчаха слюнки. — Сателитният телефон на Мърсър е изчезнал и това означава, че правителството скоро ще научи за нас. Диамантите ми трябват. Все още имаме време, но не много.

Мъжете и машините продължаваха да разчистват входа на мината. Джанели смяташе, че тунелът ще бъде отворен след два часа, а може би и по-малко. Един от южноафриканските миньори предложи идеята да използват силната струя на помпите, за да отмият пръстта и по-малките камъни.

„Да, може би в края на краищата ще успея“ — помисли Джанели, докато наблюдаваше работата. Надяваше се, че Мърсър е жив, за да може да го гледа как умира бавно. Тази мисъл му достави мрачно удоволствие.

Мърсър нямаше добър план за елиминирането на четиримата други суданци, които пазеха тунела. Искаше да избегне престрелка, защото със Селоме имаха само два автомата и малко количество амуниции. Докато чакаше да го осени прозрение, провидението му помогна. Дю Тойт, белият миньор, тръгна към изхода на шахтата, за да види какво става, и едва не се блъсна в Мърсър и Селоме.

Селоме разбра намеренията на Мърсър и прекоси тунела, за да попречи на Дю Тойт да побегне. Южноафриканецът вървеше между тях и гледаше напред, където фенерчето му осветяваше мрака. Мърсър излезе от скривалището си и насочи автомата си към слабините на Дю Тойт.

Южноафриканецът вдигна ръце толкова бързо, че кокалчетата на пръстите му се охлузиха в ниския таван. Селоме се приближи зад гърба му.

— Умно решение — тихо каза Мърсър. — А сега, ще се върнем в шахтата и ще видим дали ще успееш да убедиш бунтовниците да се предадат. Кимни, ако мислиш, че идеята е добра.

Дю Тойт закима трескаво, без да откъсва очи от дулото на насочения към гениталиите му автомат.

— Хубаво, защото ако не си убедителен, ще умреш пръв.

Държейки Дю Тойт за яката на ризата, Мърсър се наведе над отвора на шахтата и изкрещя. Четиримата суданци насочиха оръжията си към двамата мъже, които стояха над главите им, но не стреляха. Селоме безшумно излезе напред, за да държи на мушка пазачите с автомата си.

— Хвърлете оръжията! — извика тя на еритрейски и суданците се подчиниха.

Еритрейците, които се намираха най-близо до пазачите, взеха автоматите им.

Само допреди няколко години мнозина от тях бяха борци за свобода и боравеха с лекота с оръжия. Те принудиха суданците да паднат на колене и попитаха Селоме дали може да ги убият.

— Не. Амунициите ще ни трябват, а и тези кучета може да се окажат ценни, когато се измъкнем оттук. — Тя погледна Мърсър и повтори на английски какво бе казала. — Не мисля, че ги искаш мъртви.

— Правилно. — Мърсър пусна Дю Тойт, отиде до отсрещната страна на мината и седна на масата, събаряйки с един замах на земята пробите от скалите и миньорските инструменти. — Смятам, че имаме три часа, преди Джанели да отвори шахтата, затова трябва отново да блокираме пътя му. И после ни предстои сериозна миньорска дейност.

— Какъв е планът ти? — Селоме се приближи до него.

— Първо ще изпратя няколко души да донесат сейфа. Сетне трябва да разрушим още от покрива на тунела, близо до мястото, където стига до шахтата. Тук има достатъчно експлозиви за тази цел.

— Не каза ли на Хофмиър, че експлозивите трябва да се взривяват далеч от пещерата, за да не бъде разрушен сводът?

— Хофмиър може да е миньор, но не е геолог — усмихна се Мърсър. — Сводът е тук от милиарди години и се намира близо до някои от най-активните разломи в света. Щом земетресенията не са го съборили досега, ще е нужна ядрена експлозия, за да рухне.

— Ще запушим отново тунела. Предполагам, че това е достатъчно, за да забавим още Джанели.

— Точно така.

— И какво ще правим, докато той копае?

— Нали ти казах? Ще изчезнем. — Мърсър извади от чантата си снимките от „Медуза“, разгъна ги внимателно и когато намери онази, която търсеше, я показа на Селоме.

Тя се вторачи в неразбираемата плетеница от линии, спирали и точки.

— Съжалявам, но не разбирам нищо.

— След малко ще ти обясня, но първо трябва да накараме тези мъже да работят. Ще се разделим на два екипа и ще трябва да ми превеждаш, освен ако някой друг тук не говори английски.

Двайсет минути по-късно Мърсър бе наредил десет мъже в тунела. Бе отбелязал с флуоресцентен спрей местата, където искаше да пробият дупки в тавана, и бе приспособил парче тел, за да измерва дълбочината. В трийсетметровия отрязък от тунела имаше трийсетина яркооранжеви петна. Докато Селоме превеждаше, той обясни, че иска половината дупки да бъдат пробити право нагоре, а останалите под ъгъл. Наклонът на дупките щеше да насочи силата на експлозивите в тях под не толкова разрушителен ъгъл. Дълбочината не трябваше да бъде по-голяма от дължината на парчето тел. Когато бъдеха пробити първите петнайсет дупки, Мърсър щеше да постави вътре експлозиви, които да разрушат секция от тавана.

Той наблюдава няколко минути, за да се увери, че мъжете са разбрали какво иска, и остана доволен, като видя колко професионално боравят с компресорите. Водата от резервоара мокреше режещите остриета. От тавана се посипаха камъни и пръст.

Мърсър остави хората да работят и се върна при масата със снимките от „Медуза“. Селоме бе сложила храна и вода и той яде, докато разглеждаше една от тях. Селоме го наблюдаваше, но той не й обръщаше внимание. Лицето му беше съсредоточено и когато вдигна глава, погледът му беше изпитателен, а изражението сериозно.

Без да има подходящи уреди и инструменти, Мърсър си бе поставил почти невъзможна задача. Отговорността му тежеше. Трябваше му хитрина, с която да забави Джанели. Знаеше, че има шанс да отворят тунела до края. Но дори италианецът да се бе отказал от диамантите, които Мърсър бе откраднал, нямаше да има достатъчно гориво за компресорите и експлозиви, за да си пробият път навън и да излязат. Мърсър съзнателно ги бе погребал живи и ако продължеше с плана си, можеше да останат там и всички да загинат.

Селоме докосна ръката му и той я погледна в очите.

— Каквото и да правиш, имам ти доверие — каза тя.

— Този път мисля, че това няма да е достатъчно — отговори Мърсър, стана и направи знак на групата миньори, които чакаха инструкции.

Те отидоха в една от дълбоките шахти на мината. Дъното на дълбокия петнайсет метра изкоп чезнеше в мрака. Мърсър слезе по стълбата. Селоме и водачът на еритрейците го последваха. Мърсър отново погледна снимките от „Медуза“и начерта две пресичащи се диагонални линии близо да южния край на шахтата.

— Това е мястото. Ако копаем бързо, може да се измъкнем живи от тази бъркотия.

Следващият въпрос на Селоме бе заглушен от шума на инструментите, които мъжете започнаха да спускат в шахтата. Мърсър съблече ризата си и застана пред един от големите компресори.

— Единственото ни спасение е там долу да няма кимберлит. Миньорите преди нас са копали като луди, но не са намерили нищо. Скалата е много по-мека от него. В противен случай планът ми няма да успее.

— Какво има под нас? Той я погледна.

— Мината на цар Соломон.

Мърсър включи компресора и камъкът се натроши веднага щом режещото острие го проби.

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

Няколко минути след като напусна лагера, Хабте Маконен разбра, че са го забелязали и го следят, но не забави крачка, нито смени посоката, защото би предупредил преследвача. Човекът беше експерт и бурята улесняваше работата му, но Хабте не бе оцелявал толкова много години на фронтовите линии на бунта, без да стане още по-добър.

Имаше други два проблема освен факта, че не беше въоръжен, а преследвачът му по всяка вероятност имаше оръжие. Първо, планините около долината бяха стръмни и твърде опасни, за да се катери в дъжда, а в равнината нямаше къде да се скрие. Докато се отдалечаваше от мината, той се чувстваше ужасно уязвим. Вторият проблем беше, че преследването бе започнало много бързо, затова човекът зад него едва ли беше судански пазач. Бунтовниците нямаха време да организират издирване, след като Хабте бе избягал от лагера. Оставаха само снайперистите, които бяха открили огън, преди експлозивите да заровят мината. Освен това Хабте беше сигурен, че преследвачът има прибор за нощно виждане, а пък и оптическият мерник на снайпера му притежаваше подобни възможности.

Снайперистът вероятно беше израелски агент и се интересуваше от мината, но Хабте нямаше представа защо го следи. Той бе опитал да се обади на Дик Хена и говори няколко секунди, преди да осъзнае, че предварително записаният глас му казва, че връзката е лоша и да опита отново. Израелецът сигурно го бе чул. Хабте се прокле за глупостта, че не се обади по-далеч от мината. Ако искаше бързо да предупреди Хена, нямаше много време. Трябваше да се отърве от преследвача, за да се обади.

Заобикаляйки старо свлачище, Хабте видя нещо, което му подсказа идея, и се запита дали снайперистът ще му даде възможност да го направи. Да измине хиляда метра на открито, докато се прицелват в гърба му, не беше най-гениалното тактическо решение, което бе измислял, но се надяваше, че ако крачи равномерно и незаплашително и чака снайперистът да скъсява разстоянието на всеки няколко минути, може да успее.

Старата сондажна кула се извисявяше самотно сред откритото пространство, а бараките до нея представляваха тъмни сенки в нощта. Мълнии осветяваха зловещото място на всеки няколко секунди, очертавайки силуета на кулата, която някога бе изтегляла работници и руда без стойност от разработената от италианците мина. Небрежно, сякаш се разхождаше, Хабте се отклони от хълмовете и тръгна към сондажната кула. Очакваше куршум в гърба, но когато не го получи след първите четирийсет метра, спря, за да позволи на снайпериста да се премести на по-удобна позиция за стрелба.

Мината беше далеч от постройките и лагерите и ако искаше, израелецът можеше да обездвижи Хабте с няколко добре премерени изстрела и да се приближи да го разпита. Еритреецът залагаше точно на това — че снайперистът се интересува повече от намеренията му, отколкото от смъртта му. Хабте продължи да върви бавно, сякаш бурята не го притесняваше. Стори му се, че снайперистът се премести по хълма. Търкалящите се камъчета издадоха позицията му и факта, че се приближава.

И после Хабте изведнъж се сети за нещо и побегна с всички сили, като се задъха от цигарите. Край него изс-вистя куршум, който рикошира в земята вдясно. Изстрелът бе предизвикан от отчаяние и беше неточен, защото снайперистът не бе видял Хабте в мерника. В следващия миг еритреецът осъзна, че внезапните мълнии трябва да са заслепили убиеца, ако е гледал през усилващо светлината устройство. Стрелецът не можеше да използва нито мерник, нито прибора за нощно виждане, когато имаше светлина! Израелецът беше въоръжен, но природното явление бе изравнило силите.

Хабте влезе в бараката, в която се бяха подслонили, когато пристигнаха в долината. Разполагаше само с няколко минути, докато преследвачът стигнеше до полуразрушената постройка, и се нуждаеше от тях, за да осъществи плана си. Той се съблече, хвърли мокрите си дрехи на пода и излезе. Макар че черната му кожа блестеше в дъжда, Хабте беше невидим.

Израелският снайперист може и да бе получил най-добрата военна подготовка в света, но нямаше богат опит като Хабте. Докато вървеше безшумно към сондажната кула, еритреецът чувстваше, че шансовете се изравняват. Едно от нещата, които бе запазило живота му през годините на борба срещу етиопците, беше разбирането на човешката природа. Той знаеше какво ще направят другите, много преди самите те да са го осъзнали.

Хабте скочи върху една от подпорите на сондажната кула и се изкатери три метра, без да спира или да обръща внимание на драскотините и охлузванията на кожата си. Той сложи сателитния телефон между две пречки и се вкопчи в металната структура. Съмняваше се, че израелецът е разглеждал мината, и беше сигурен, че снайперистът няма да устои на желанието си да надникне в шахтата.

Стрелецът носеше снайпера си, бе преметнал през рамо картечен пистолет „Узи“и вървеше бавно. Приборът за нощно виждане беше на главата му. Беше облечен в камуфлажни дрехи, направени от стотици съшити парчета плат, които от разстояние приличаха на безвреден храст. Като се имаше предвид дъждът, който бе намокрил дрехите му, Хабте изчисли, че израелецът носи петнайсет килограма товар и движенията му се затруднени.

Мълния разряза небето и стрелецът се хвърли на земята и запълзя към бараката. Подозренията на Хабте се потвърдиха. Движенията на мъжа бяха бавни. Израелецът сложи за миг на очите си прибора за нощно виждане и огледа лагера, после го махна. Той се вторачи в сондажната кула, но не забеляза Хабте.

Снайперистът изглеждаше по-заинтригуван от шахтата, където беше най-логично жертвата му да се крие, и се приближи, за да я разгледа по-отблизо. Хабте пресметна, че трябва да чака само няколко секунди, преди да скочи върху преследвача.

Звукът беше пронизителен и толкова неуместен, че преди да реагира, Хабте изчака да го чуе отново. Сателитният телефон щеше да иззвъни за трети път, когато еритреецът непохватно посегна да го грабне и го събори. Израелецът също се стресна, но в движенията му липсваше непохватност. Той се претърколи по гръб, вдигна картечния пистолет „Узи“и когато телефонът отново иззвъня, се прицели. Реакциите му бяха инстинктивни.

Мъжът изстреля една четвърт от пълнителя. Куршумите рикошираха в стоманеното скеле.

Но той се целеше в падащия телефон, а не в тъмната фигура, спотайваща се в мрака горе. Хабте скочи от кулата и се приземи на няколко метра от мястото, където лежеше израелецът. Снайперистът се обърна, за да насочи картечния пистолет към приближаващия се силует, но се забави. Хабте се хвърли върху него и блъсна оръжието му. Потокът от деветмилиметровите куршуми се насочи към небето.

Телефонът не се беше счупил и отново иззвъня.

Хабте и израелецът се сборичкаха, но еритреецът имаше предимство, защото мократа му кожа не позволяваше да го хванат здраво. Сграбчи стрелеца за дрехите, разтърси го и блъсна главата му в калта. Израелецът се опита да увие крак около глезена му, но петата му се плъзна по хлъзгавата кожа на Хабте. Но еритреецът все още не можеше да го хване добре и да го удави, като натисне лицето му в локвата. Двамата продължиха да се бият, преплели ръце и крака.

Ситуацията се промени, когато снайперистът сграбчи гениталиите на Хабте и ги стисна с всичка сила. Хабте изрева от болка и изви тяло в опит да се освободи, но израелецът упорито се бе вкопчил в него. Еритреецът успя да измъкне едната си ръка, уви пръсти около гърлото му и го удари с глава, като разби зъбите му. От устата на стрелеца потече кръв. Задушавайки се в собствената си кръв и с почти прекършен гръклян, той започна да се дави и пусна Хабте.

Еритреецът продължи да го души дълго след като снайперистът престана да се съпротивлява, и спря едва когато усети, че животът е напуснал тялото. Хабте се вторачи в лицето и го позна. Това беше шофьорът на колата, паркирана пред хотел „Амбасойра“, когато суданците и израелците се сблъскаха в стаята на Мърсър. Хабте искаше в калта да лежи мъртъв водачът на екипа им, но явно трябваше да почака.

Звънът на телефона го стресна и той с мъка се изправи и го намери. Сателитният телефон бе паднал на два-три сантиметра от шахтата.

Хабте го отвори и натисна копчето, за да приеме разговора. Гласът му излизаше едва-едва.

— Ало, свързахте се с телефона на Филип Мърсър. Той е погребан жив. Мога ли да направя нещо за вас? Казвам се Хабте Маконен.

Мъжете, които разчистваха входа на мината, чуха и едновременно усетиха още една експлозия дълбоко в земята. В последвалата тишина Джанели попита Джопи Хофмиър дали знае какъв е произходът на подземния взрив. Южноафриканецът нямаше отговор и вместо да разсъждава, каквото изглежда беше желанието на Джанели, накара екипите да продължат работата си. След четирийсет минути входът бе разчистен достатъчно, за да може човек да се провре през отвора.

Хофмиър влезе пръв и освети прохода с мощно фенерче. Джанели изпълзя след него и двамата се вторачиха в черния тунел. Джопи огледа стените и тавана, търсейки нови пукнатини в скалата. На всеки няколко крачки той почукваше камъка с чукчето си и се ослушваше за глух звук, който би показал кухо място. За разлика от него Джанели гледаше тъмата пред тях и мислеше дали ще си възвърне диамантите.

— Сигурно са се опитали да взривят сейфа. Това чухме — каза той. — Мърсър предупреди за използването на експлозиви без предпазни мрежи под свода, затова не може да е било друго.

Лъчите на фенерчетата проникнаха само на няколко метра в задушаващата завеса от прахоляк, примесен с химичната смрад на експлозиви. Засега тунелът беше чист. Всичко изглеждаше на мястото си.

Хофмиър пръв забеляза нещо нередно, когато изчисли, че са само на около шейсет метра от шахтата. Камъни блокираха пътя от пода до тавана, но свлачището не беше така плътно като първото. Скалата се ронеше само при потропване с крак. Хофмиър извади няколко парчета от купчината, но нищо не падна отгоре.

— Какво е това? — попита Джанели.

— Нямам представа, но ако Мърсър мисли, че ни е спрял за дълго, явно се е побъркал — изсмя се подигравателно Джопи. — За нула време ще махнем от пътя тези камъни и ще стигнем до шахтата.

— Сигурен ли си?

— Да. Таванът изглежда стабилен, но за всеки случай ще го подпрем, докато разчистваме купчината. — Хофмиър приключи с огледа на отломките и се обърна към работодателя си. Джанели му бе обещал премия веднага щом намереха диамантите, затова южноафриканецът изгаряше от нетърпение да влезе в мината. — Чувал съм за Мърсър от минно-геоложките списания и от познати в Южна Африка и очаквах много повече от него. Блокирането на тунела по този начин е детска игра. Не знам какво иска да направи, но всичко това започва да ми писва.

— Когато го спипаме, ще му се иска да бе умрял в свлачището.

Входът на главния тунел беше разчистен и Хофмиър заповяда на еритрейците да махнат отломките. Експлозивите бяха разтрошили скалите и работниците бързо се строиха в редица, за да изнасят навън камъните. Работата продължи два часа заради разстоянието до повърхността и защото Хофмиър използва специално направени подпори за тавана.

Джанели стоеше до южноафриканеца, докато си пробиваха път към шахтата. С пистолет в ръка, Хофмиър подаде глава в пещерата и дълго мълча.

— Е? — задъхано попита Джанели.

Джопи не отговори. Той каза на двама работници да разчистят последните отломки и се провря в сводестата пещера. Окуражен от действията му, Джанели го последва. Двамата застанаха на скалния перваз над древната мина. Прожекторите още светеха ярко, захранвани от мощните батерии, защото генераторите не работеха. Те бяха разбити и частите им бяха разпръснати около тях в локви от машинно масло. Компресорите бяха наредени до генераторите. И те бяха строшени.

В пещерата нямаше нищо друго, освен унищожената техника.

— Всичко е счупено — каза Джанели, без да може да повярва на очите си.

Челюстта на Хофмиър беше увиснала от почуда. На лицето му бе изписана недоверчивост. Нямаше и следа от Мърсър, еритрейските миньори и суданските пазачи. Неизвестно как Мърсър бе направил така, че всички да изчезнат.

На отсрещната стена, написано с ярка жълта боя с големи букви, имаше съобщение от четири думи, несъмнено измислено от Филип Мърсър. По гърба на Хофмиър и особено на Джанели полазиха ледени тръпки. И двамата имаха чувството, че написаното е истина.

ЧАКАМ ВИ В АДА

МИНАТА

Час преди Джанели да влезе в шахтата и да се натъкне на изкуствено предизвиканото свлачище, работната галерия на мината изглеждаше съвсем различна. Машините бръмчаха и тракаха. Шумът им отекваше под сводестия покрив и заглушаваше виковете и ругатните на еритрейските работници. Кипеше трескава дейност, докато се опитваха да спазят почти невъзможния срок, поставен от Мърсър. Мъжете разбиваха скалата и къртеха камъни, пробивайки дупки с размерите на човек, наклонени под ъгъл от главната шахта, както им бе обяснил Мърсър.

На входа на тунела работата не беше толкова трескава, но беше също така шумна. Миньорите продължаваха да пробиват дълбоки три метра дупки в тавана. Мърсър бе отишъл при тях и поставяше експлозиви. Селоме му помагаше, като му подаваше цилиндрите с пластичен взрив от количката, която бяха докарали в шахтата.

— Ще ми обясниш ли най-после какво става? — попита тя.

Мърсър не отмести поглед от експлозива, който поставяше.

— Да. Това свлачище ще ни спечели още няколко часа, докато Джанели стигне до нас.

— Вече ми го каза. Освен това щеше да направиш така, че всички да изчезнем. Какво имаше предвид?

— Забеляза ли някакво несъответствие между мината, която описа отец Ефраим, и този тунел тук?

Селоме поклати глава.

— Той каза, че мината на цар Соломон е изкопана от деца, които са работили като роби — продължи Мърсър.

— Да.

— Тогава ми обясни защо е трябвало децата да изкопаят този тунел толкова широк и висок? Освен това как са могли да го изкопаят право до залежите с кимберлит? Шансът е едно на милиард.

— Нямам представа. — Беше ясно, че тя не е мислила по тези въпроси.

— Този тунел е изкопан, след като кимберлитът е бил открит, за да бъде по-лесно изваждането на рудата. Размерите са за възрастни хора, а не за деца. Изкопан е така, че двама мъже, носещи кошове с руда, да могат да се разминат спокойно. Кимберлитът вече е бил намерен чрез друга серия от тунели, изкопани под този, и това е мината, описана в „Срамът на царете“.

— Боже мой — възкликна Селоме. — Била е пред очите ми през цялото време, а аз не съм я видяла.

— С това си изкарвам прехраната. Този пряк тунел е бил изкопан накрая, когато е станало ясно, че мината е богата на диамантени залежи.

— Тогава другият екип копае там, където мислиш, че двете мини се пресичат? Открил си местоположението по сателитните снимки?

— Да. В края на краищата се оказа, че снимките от „Медуза“ имат стойност. Когато за пръв път ги видях във Вашингтон, забелязах на някои от тях бели линии и предположих, че са или деформации, или жили от компактен минерал, които са изпратили обратно силно ехо към позитронния приемник. Но когато дойдох тук, разбрах, че представляват кухини в земята, тунели като този.

— И си открил път към повърхността?

— Ами, не съвсем. Не забравяй, че снимките са неясни. Това е просто догадка. Но въпреки всичко мисля, че мястото, където копаят мъжете, ще ни отведе към по-старите тунели, за които ни разказа отец Ефраим.

— Не казвам, че не ти вярвам, но ако не е така?

— Тогава Джанели ще влезе в мината и ще застреля всеки, когото види. — Мърсър сви рамене. — Благодарение на мен стигнахме дотук, нали? Надявам се, че късметът няма да ни изостави.

Той сложи и последния експлозив и те взривиха скалата. Всеки участва в импровизираното гласуване дали да се предадат на Джанели, или да се опитат да намерят изход от мината. Мърсър чувстваше, че им дължи това. Обясни им за срутванията и другите опасности, но вотът беше единодушен да затворят отново мината.

Когато блокираха тунела, Мърсър ги премести в шахтата, където още един час пробиваха дупки. Мърсър работеше с един от компресорите, когато режещото острие стигна до празно пространство и инструментът хлътна в скалата. Развълнуван, но без да се осмелява да се надява твърде много, той извади компресора, премести го няколко сантиметра по-нататък и проби друга дупка. Част от пода се срути и пред се отвори черна бездна, която не бе виждала светлина от три хиляди години. Ликуващият му вик стресна останалите и всички се събраха около него, изтръпвайки от зловонната миризма на разложение, която изригна от недрата на земята.

Мърсър изключи компресора и направи знак на мъжа горе да спре генераторите. След няколко минути еритрейците погледнаха в мрака и шахтата се изпълни с развълнувани гласове.

— Ти успя — извика Селоме и прегърна Мърсър. Страстната им целувка предизвика одобрителните възгласи на работниците и доволната усмивка на Мърсър.

— Малко е рано за шампанско — предупреди я той. — Забравих за нещо и може би вече е късно. Пещерната болест.

— Пещерна болест? Какво е това?

— Криптокок. Гъбички, които живеят в затворени места като пещери и изоставени мини. Вдишаш ли ги, те се размножават в белите дробове и могат да причинят фатален менингит, ако бързо не се лекуваш. Главният тунел е безопасен, защото Хофмиър го е проветрил, преди да изпрати работниците вътре, но другата мина може да е пълна с тези неща. — Мърсър млъкна, преценявайки риска. — Вече вдишахме въздуха, излизащ от дупката, затова нямаме друг избор, освен да продължим.

— Има ли лекарство?

— Да, мисля, че амфотерицин и флуороцитосин. Но в момента нямаме време да се тревожим за това. Джанели сигурно разчиства свлачището и трябва да навлезем в първата мина и да прикрием всички следи, че сме отишли там. Заедно с пълния с диаманти сейф — усмихна се ехидно Мърсър.

След двайсет минути всички бяха готови да напуснат пещерата. Мърсър бе сложил дъска над шахтата, водеща към старата мина, и я бяха натоварили с тонове камъни. Той я постави така, че съдържанието й да бъде изхвърлено в шахтата, след като избягат през дупката в дъното. Мърсър каза на работниците да строшат останалата миньорска техника и написа личен поздрав до Джанели и Хофмиър. Пускането на сейфа през дупката я разшири и мъжете започнаха да слизат в тесните тунели.

Мърсър се замисли дали да не остави Дю Тойт и суданците, но те щяха да издадат маршрута му за бягство веднага щом Джанели стигнеше до пещерата. Сърце не му даваше да ги убие. Те бяха пленници и заслужаваха справедливо отношение. Увери се, че са завързани добре и ги пазят зорко, и после им разреши да се спуснат в тунела.

Той влезе последен в мината, изкопана от децата, теглейки въжето, с което щеше да дръпне дъската с камъните зад него. Мърсър стигна до тесния тунел и застана встрани от дупката между двете мини. Когато прецени, че е достатъчно далеч, той дръпна въжето и затаи дъх, докато камъните засипаха шахтата над тях. Освен ако не притежаваше фотографска памет, Хофмиър никога нямаше да разбере, че шахтата е била запълнена, нито как Мърсър е извел хората от главната пещера.

Едва когато падна и последната отломка, той огледа обстановката. На лъча на фенерчето тунелът изглеждаше висок само един метър и широк също толкова, по-скоро кръгъл, отколкото правоъгълен. Повърхността му беше неравна. Имаше следи, че там са работили с примитивни каменни сечива. Въздухът беше спарен. Няколко минути след като тунелът бе затворен, започна да става задушно. Мърсър осъзна, че трябва да изведе четирийсетте души, ако иска да избегне недостига на кислород в едната секция, но не можеше да ги разделя на голямо разстояние, за да не загуби някого.

Имаше три разклонения — едно вляво, друго вдясно и последното нагоре. Клаустрофобичните тунели му напомниха на снимки на множеството бронхи в човешките бели дробове или на бърлогата на къртица. Човек можеше да се изгуби безнадеждно само след няколко метра. Мърсър запълзя върху легналите мъже и стигна до началото на групата, без да обръща внимание на гневните погледи на суданците. Селоме го чакаше с фенерчето. Имаха само две, които се зареждаха ръчно. Механизмът не се нуждаеше от батерии, затова нямаше опасност да угаснат. Но въпреки това в тунела беше толкова тъмно, че се виждаше само на няколко метра.

— А сега какво, безстрашни водачо? — усмихна се Се-ломе. В очите й блестеше гордост заради Мърсър.

Чантата му бе претъпкана с неща, които мислеше, че ще са необходими за предстоящото изпитание. Той извади запалка, щракна я и гледа пламъка, докато металното колелце се нагорещи. Пламъкът не потрепна.

— Няма движение на въздуха, но това не означава, че няма да се раздвижи някъде. Твърде сме назад, за да го усетим. Искам да намерим място, където да оставим другите, нещо като пещера, която децата са използвали за спално помещение. Трябва да се намира до създаден от природата отдушник.

— И после?

— Ти и аз ще излезем оттук. Ще можем да се движим много по-бързо, ако не трябва да се тревожим за изоставащите и за пленниците. — Мърсър се обърна и погледна назад в мрака, вслушвайки се в пристъпите на кашлица на мъжете. Беше адски задушно. — Сега разбираш защо не исках Хабте да бъде с нас. Той пуши много и не би издържал и пет минути тук. Когато излезем, би трябвало вече да се е свързал с Дик Хена и двеста морски пехотинци ще се приземят и ще се погрижат за бившия италиански робовладелец.

— И сетне ще се върнем за останалите миньори?

— Разбира се.

Те започнаха да си проправят път навън. Мърсър пълзеше в криволичещите тунели, а Селоме го следваше. След час всички почувстваха ефекта от праха, който се вдигаше от придвижването им. Кашлицата им отекваше в тунела. Еритрейците пиеха огромни количества вода, за да навлажнят пресъхналите си гърла. Мърсър започна да се безпокои. Трябваше да намерят пролука в земята, която да им позволи да поемат чист въздух.

Последваха два часа на мъчителна агония, докато групата бавно се промъкваше през тъмния лабиринт. На всеки сто метра Мърсър проверяваше дали има движение на въздуха, но всеки път пламъкът на запалката не трепваше. Стигнеха ли до голямо разклонение, той разглеждаше снимките от „Медуза“. Те бяха неясни и линиите не съответстваха на триизмерната карта, която си представяше. След четвъртия неуспешен опит Мърсър гневно ги натъпка в чантата. Единствената им надежда бяха инстинктите му и задълбочените му познания за мините и минното дело. Той можеше да си проправя път в подземните владения, като подминаваше големите разклонения и страничните тунели, които биха изкушили друг, и водеше групата през тесни проходи, които друг би пренебрегнал.

Те се придвижваха вече четири часа, когато Мърсър отново щракна запалката и пламъкът потрепна едва забележимо. Селоме видя изражението на лицето на Мърсър и се усмихна.

— Мисля, че всичко ще бъде наред — каза той.

Пещерата, която намериха петнайсет минути по-късно, беше квадратна, с размери шест на шест метра и побра всички. Мърсър забеляза, че това е създадено от природата образувание. Очевидно децата, работили в мината, я бяха открили и използвали за себе си. Пещерата приличаше на топла утроба под земята, убежище от непосилния труд, който ги бе измъчвал, докато младият им живот завърши в мрака. Таванът беше висок три метра и имаше стотици пукнатини. През една от пролуките, извивайки се в тесен лабиринт в скалата, проникваше свеж въздух.

Мърсър се облегна на камъка и Селоме сложи глава на гърдите му. Всички се нуждаеха от почивка. Мъжете се проснаха около тях. Бяха капнали от умора.

— Оттук нататък е нанадолнище — каза Мърсър.

— И ще стане по-лесно? — попита тя.

— Не. — Той поклати глава. — От час и нещо се изкачваме към повърхността, затова тунелите трябва отново да се спускат надолу, ако искаме да намерим изход.

— Откакто сме влезли в мината, отговаряш загадъчно, премълчаваш половината неща и непрекъснато ме изненадваш. Какъв номер си приготвил този път?

Мърсър се засмя.

— Разкри ме, а? Да, подготвил съм още един номер. Спомняш ли си, когато влязохме в мината, след като Джанели ни хвана в манастира? Тогава казах, че търся път за бягство. На трийсетина метра от повърхността забелязах, че част от стената изглежда така, сякаш е била построена повторно. Камъкът беше по-светъл от останалите блокове в тунела. Обзалагам се, че там има друг тунел, който е бил скрит.

— И мислиш, че шахтите в тази стара мина водят към него?

Той кимна.

— Но ако не е така, здравата ще загазим.

Те почиваха половин час и после Мърсър реши, че ако се забави повече, ще се схване и няма да може да се изправи. Той помогна на Селоме да стане и разговаря с водачите на групите, като отново я помоли да превежда. Мърсър им обясни плана си и еритрейците се съгласиха. Вярата им в способностите му беше вдъхновение за Мърсър, но и бреме. Първо от него зависеше животът на Хари, Селоме и Хабте, а сега и на още четирийсет души плюс останалите в робските лагери. Той се опита да прогони от съзнанието си мисълта за поражение. Беше късно да поставя под съмнение решението си, макар че можеше да заведе на смърт тези хора.

— Готова ли си? — обърна се Мърсър към Селоме.

— Казвала ли съм някога „не“?

— Така те харесвам.

Двамата излязоха от пещерата през един от големите тунели и само след няколко секунди вече не виждаха светлината на двете фенерчета, които оставиха на еритрейците. Лъчът на единственото им фенерче едва мъждееше в мрака на лабиринта. Автоматът АК — 47, който Мърсър бе взел, в случай че успееха да стигнат до повърхността и да се изправят срещу Джанели, изглеждаше също така безполезен.

Махди изчакваше удобен момент. Беше нетърпелив и чакането го изнервяше, но усилията му щяха да си заслужават. Махди лежеше заедно с трима судански войници, които от години бяха под негово командване и бяха готови да убиват и да умрат за него. Присъствието му бе накарало бунтовниците да бъдат дисциплинирани, за да изчакат тръгването на американеца и еритрейската му курва. Лежейки сред вонящата купчина от еритрейци, Махди се поздрави, че е стигнал толкова далеч.

Разбира се, той беше в мината по чиста случайност и разговаряше със суданците, когато Мърсър се появи. Махди пръв хвърли оръжието, защото реши, че Мърсър е спечелил тактическо предимство, като е хванал белия миньор. И когато след миг курвата се появи с насочено оръжие, Махди разбра, че е взел правилното решение.

Друга случайност беше голямата превръзка на лицето му. Той и един от бунтовниците се упражняваха в бойни хватки с ножове, когато суданецът се подхлъзна и острието разряза лицето на Махди. Раната щеше да зарасне, но щеше да остане белег. Превръзката, поставена от лекаря, скриваше чертите му и след като не се вгледаха в него отблизо, нито Мърсър, нито еритрейците го познаха и не знаеха, че пленникът им е командирът на су-данските пазачи.

Махди позволи да бъде взет в плен, свиваше се като останалите и участваше в тази самоубииствена мисия само за да удуши Мърсър, когато му се предоставеше възможност. Може би щеше да успее да се погаври с курвата, преди да я убие. Той се усмихна и се запита дали ще може да направи така, че Мърсър още да е жив, докато чука еритрейската мръсница, макар че се съмняваше. Беше по-добре първо да убие американеца и после да се забавлява спокойно.

Най-напред обаче трябваше да тръгне след тях. Лесно щеше да ги проследи в тъмните тунели, но не искаше да се отдалечат твърде много. Махди чакаше повечето роби да заспят и общуваше с тайни знаци с другите пазачи. Това беше код от жестове, който безброй пъти бяха използвали по време на гражданската война в Судан. Махди заповяда на един от хората си да се пожертва в безразсъден опит за бягство, за да му даде възможност да се измъкне. Хрумна му да се опитат да се преборят с похитителите си, но еритрейците бяха въоръжени с автоматите АК — 47 на суданските пазачи. Най-доброто решение беше незабележимото бягство и дори да не успееше да вземе някой от калашниците, Махди имаше нож, скрит в ботуша му.

Докато изчакваше подходящ момент, той погледна ботушите и си спомни за плешивия дебелак, от когото ги бе взел. Преследването беше скучно, но убийството му достави удоволствие. Жертвата бе казала, че е археолог. Хитро прикритие, но Джанели вече бе предупредил Махди, че мъжът търси изоставената мина. Сега Махди знаеше, че не е било необходимо човекът да умира, защото търсеше на осемдесет километра от мината. Но ботушите му харесваха.

Когато три четвърти от еритрейците заспаха, той реши, че моментът е дошъл. Махди показа на другаря си свит юмрук и бунтовникът кимна.

Суданецът не се поколеба. Той скочи, разритвайки спящите миньори, и се втурна към един от страничните тунели, далеч от мястото, където Мърсър и Селоме бяха изчезнали, като крещеше неразбираеми ругатни. Махди също пристъпи към действие и използва другите суданци като прикритие, докато се измъкваше от групата и се сливаше с мрака отвъд мъждукащата светлина на единственото фенерче.

Еритрейците се събудиха. Единият се прицели в тъмнината и натисна спусъка. На гърба на бягащия суданец се появиха три червени петна. Той се строполи близо до изхода. В суматохата Махди се измъкна от групата. Въжето около ръцете му затрудняваше движенията му, но той успя да грабне второто фенерче, докато излизаше от пещерата.

В тунела беше тъмно и Махди вървеше с протегнати напред ръце, опипвайки стените. След като мина край няколко разклонения, той влезе в следващото и запали фенерчето. После извади ножа от ботуша си и сряза въжето около китките си. Хората му щяха да счупят фенерчето, останало при еритрейците, в мелето след бягството му, затова никой нямаше да може да го проследи, Единствено той беше ловецът в този адски свят и Мърсър нямаше представа какво го очаква.

Мърсър смяташе, че първата част от бавното и мъчително придвижване е била трудна, но нищо не можеше да се сравни с последните два часа. Той бе успял да заведе миньорите до пещера, където проникваше чист въздух, но оттогава бе превел Селоме през два задънени прохода и бе принуден да се провира през места, през които трудно биха могли да минат дори децата, изкопали тези галерии. Мърсър имаше чувството, че се намират в тялото на някакво огромно същество. Докато се промъкваха през извиващите се разклонения и шахти, той започна да мисли, че ще се изгубят. Засега оставяха следи в прахта, но ако минеха през чисто място, нямаше да могат да се върнат при ертирейците.

Най-после двамата влязоха в друга висока галерия, в която нямаше чист въздух, но беше експлоатирана интензивно. Лъчът на фенерчето освети гледка, която щеше да го обсебва до края на живота му.

За разлика от труповете в италианската мина, тези тела не бяха подредени, а оставени там, където бяха паднали в прегръдката на смъртта. Позите им показваха, че са агонизирали. Изсъхналите мумии бяха десетина. Кожата им бе опъната на изразяващите ужас лица. Труповете бяха на деца. Най-големите бяха на не повече от десет-дванайсет години. Дори в смъртта, страданията им бяха очевидни въпреки изминалите хилядолетия.

— Боже мой — ахна Селоме.

Мърсър не каза нищо. Гледаше окаяните останки от децата роби и се опитваше да попречи на чувствата си да замъглят преценката му. Съдейки по купчините руда, той разбра, че работата бе продължила до смъртта им. Липсваха опити децата да бъдат погребани. Те бяха принудени да работят, докато умрат, и после оставени да изгният. Селоме започна да се моли на Бога.

Макар че още беше в шок, Мърсър положи усилия да разгледа отблизо един от труповете, защото искаше да знае точната причина за смъртта. Не се осмели да докосне крехкото тяло, но не видя следи от наранявания. Нямаше счупени кости или видими трамви. Единственото странно нещо беше неестественото изкривяване на ръцете и краката, които бяха извити под такива ъгли, сякаш нямаха кости. Мърсър забеляза, че и другите трупове са в подобни пози.

„Какво е причинило това, по дяволите?“ — запита се той. Зъбите на детето бяха запазени, затова явно не бе умряло от скорбут, а вероятно от рахит. После Мърсър престана да мисли за диагнозата и изпита завладяващо състрадание. Имаше ли значение как са умрели? Децата бяха убити от безименен робовладелец, който вероятно бе възнаграден за вещината си. Мърсър трябваше да положи усилие, за да си поеме въздух. Той се помоли безмълвно за децата и когато вдигна глава и забеляза рудната жила, която бяха копали, го осени ужасяващо прозрение.

Изпита желание да избяга от тази зловеща пещера, но ученият в него искаше да бъде сигурен, макар да знаеше, че изводът може да означава смъртна присъда за двамата със Селоме. Тя продължаваше да се моли. Мърсър натроши парче руда, оставено на земята, махна предпазния цилиндър на фенерчето и изсипа вътре праха, а после извади пръчка динамит. Той изстърга малко експлозив на земята до контейнера. Селоме го видя, че прави нещо, и се приближи до него.

— Какво правиш?

— Експеримент — отговори той и тя долови страха в гласа му. Мърсър сложи манерката върху металния цилиндър като капак. — Спомняш ли си какво каза отец Ефраим за децата, които са работили в мината? Че били убити от жестокост.

Той щракна запалката и експлозивът се възпламени, озарявайки пещерата с ярка бяла светлина. Когато огънят изгоря, Мърсър почука няколко пъти и я прибра в чантата. Червеникавата руда в импровизирания апарат бе потъмняла значително. Той я изсипа върху неравната скала и зачака. Само след няколко секунди от рудата изтекоха сребристи капки, които образуваха локвичка на земята.

— Отец Ефраим не ни е говорел за жестокост, а за живачен сулфид, минерал с яркочервен цвят.

Двамата се вторачиха в блестящата локва от течен метал.

— Но живакът не е ли…

— Един от най-токсичните елементи в света. Вдишването на изпаренията му може да осакатява, да парализира и да убива.

— Това ли е убило децата?

— Ще убие и нас, ако не се измъкнем оттук. Живачният сулфид е толкова смъртоносен, че в днешно време миньорите, които копаят такава руда, работят само осем дни в месеца. Всяка секунда забавяне може да има трайни последици — отговори Мърсър и поведе Селоме по друг тунел.

— Не може ли да направим нещо?

— Можем. Да се потим. Ако искаш вярвай, но потенето може да изчисти организма от живака, стига да не се е свързал с клетъчните протеини. След всяка смяна миньорите седят в помещение под мощни нагревателни лампи, наречено „плаж“, за да се потят и да изхвърлят токсините.

В мината беше задушно и горещо, затова нямаше проблем порите им да се отворят, но имаха само една манерка с вода и когато свършеше, телата им вече нямаше да изпускат течности, за да се охладят. Тогава организмите им щяха да започнат да абсорбират живака и последиците можеше да бъдат необратими.

Двамата влязоха в още няколко пещери на ужаса, докато си проправяха път в мината. В едната имаше стотина мумифицирани жертви. Мърсър предположи, че много от децата са били изложени на въздействието на живака чрез майките си, докато са били в утробите им. Отровата бе причинила страховити увреждания на хромозомите им и те имаха ужасяващи деформации. Някои дори не приличаха на човешки същества.

— Жилата кимберлит е минала през залежи от живачен сулфид. Не съм чувал за подобна геоложка особеност, но разбирам защо са смятали, че кивотът със завета може да помогне на децата.

— Как? — попита Селоме.

— Още по времето, когато кивотът е бил донесен в Африка, металурзите са знаели, че живакът влиза във взаимодействие със златото. Според мен те са се надявали, че златото ще абсорбира живачните изпарения и ще спре вредното им въздействие. Не забравяй, че освен приписваните му митични свойства, кивотът е бил златен.

— Но толкова много живак?

— Не съм казал, че идеята е добра.

Те вървяха още един час по безкрайни проходи и изведнъж на Селоме й хрумна обезпокоителна мисъл.

— Мърсър, тунелът, водещ към работната шахта, беше дълъг около километър и половина и макар да се придвижваме бавно, трябва да сме изминали пет пъти по-голямо разстояние. — Гласът й бе заглушен от тясното пространство, където стените поглъщаха звука.

— И ти ли забеляза това? Аз също започвам да се тревожа. Тези тунели са прокопани в по-мек материал, за да се улесни добиването на рудата, но не би трябвало да криволичат толкова много. Може би отново сме в задънен проход.

— Загубихме ли се? — В гласа й прозвуча паника. Мърсър спря, обърна се и я освети с фенерчето. По изцапаното й лице се стичаха струйки пот. Той видя, че Селоме е започнала да губи вяра, и хвана в длан брадичката й.

— В живота има две неизбежни неща — смъртта и данъците. Имаш думата ми, че напролет ще платиш голяма сума.

Тя събра смелост и отговори:

— Американците плащат данъци през април. Аз съм еритрейка.

Следващата пещера, до която стигнаха, беше огромна. Лъчът на фенерчето не можеше да я освети цялата, но съдейки по ехото, Мърсър изчисли, че пещерата е с размерите на футболно игрище. Той веднага позна миньорската техника, използвана за изкопаването й. Големите пространства изискваха галерията да бъде изкопана в рудните залежи и сводът да е подпрян с подпори, поставени нагъсто. Това беше обичайна техника във въгледо-бивните мини, но не много ефикасна в диамантените и Мърсър се изненада, че са я използвали, за да експлоатират залежите от кимберлит. Подпорите бяха много и двамата имаха чувството, че вървят между стволовете на гъста вкаменена гора или в зловещите катакомби под стара катедрала. Мърсър остана изумен, че надзирателите на мината са проектирали и осъществили тази система. Таванът беше в ужасно състояние — напукан и набразден от огромния натиск на земните пластове отгоре. Мърсър предположи, че след стотина години подпорите ще поддадат под тежестта на скалната маса и пещерата ще се срути.

Погледът му бе привлечен от някаква сянка. В същия миг Селоме изпищя и бе повалена на земята. Мърсър също бе прикован от връхлитащо привидение, което се материализира от мрака. Главата му се удари в камъка и съзнанието му се замъгли. Не беше възможно там долу да има нещо живо. Мината беше затворена от хиляди години. Злобният ритник в корема го върна в реалността. Нямаше значение какво или кой е при тях. Щяха да бъдат убити. На лъча на фенерчето, което бе изпуснал, проблесна нож. Автоматът беше далеч в сенките.

Съществото скочи върху Мърсър, който още лежеше зашеметен. Той успя да вдигне ръка и да отклони острието, насочено към гърдите му, и после завъртя нападателя и го удари в ребрата. Но вместо да бъде забавен от атаката, човекът обезумя и го удари с лакът в челюстта. Пред очите на Мърсър падна мрак. Той щеше да загуби битката, но Селоме скочи на гърба на нападателя и го дръпна за миг от Мърсър.

Тя получи жесток удар в лицето, завъртя се и политна към земята. Мърсър запълзя, за да намери автомата, но съществото отново се нахвърли върху него и заби нож в крака му. Мърсър извика от болка, изви се и удари човека по бузата с опакото на ръката си. За свой ужас той усети, че ръката му потъна в противното лице и видя как оттам изхвърча парче плът. Нараняването обаче не забави атаката и Мърсър имаше чувството, че се бие с демон, обитаващ лабиринта.

Той се измъкна извън обсега на чудовището, скри се в мрака зад една от подпорите и видя лицето на нападателя. Беше един от главните главорези на Джанели, водачът на суданските бунтовници, Махди. Мърсър си спомни, че единият от пазачите, които бе пленил, имаше превръзка. Това бе махнал от лицето на Махди.

Нямаше време да разсъждава как суданецът е избягал от еритрейците, нито как е успял да ги проследи. Знаеше, че бунтовникът ще понечи да вземе автомата, и трябваше да стигне пръв до оръжието. Мърсър се съсредоточи върху мястото, където Махди го бе ударил за пръв път. Нещо лъскаво привлече погледа му, но беше твърде далеч, за да е калашникът. Той тръгна смело, като протегна ръце напред, за да не се блъсне в някоя от каменните колони. Селоме продължаваше да пищи, сякаш мислеше, че в галериите обикаля привидение.

Двамата мъже видяха оръжието, когато в него се отрази светлината на фенерчето. Махди беше по-близо до автомата, но Мърсър имаше по-бързи реакции. Те се хвърлиха и го сграбчиха едновременно.

Мърсър хвана по-здраво автомата и го издърпа от бунтовника. Махди го ритна с коляно в ръката, която мигновено се парализира. Изведнъж оръжието се озова у суданеца. Мърсър се бореше под тежестта на Махди и използваше само ранената си ръка, за да се предпазва от освирепелия бунтовник. Така успя да бръкне в чантата, преметната на рамото му.

Смяташе да използва бързо горящия детонаторен шнур и динамита, които носеше, в случай че се наложеше да взривят препятствията по пътя си, но сега имаше по-неотложна цел. Махди или не забеляза, или не разбра какво става, когато Мърсър хвърли фитила на главата му. Суданецът се смееше, защото знаеше, че има предимство, но щом видя пламъка на запалката в ръката на Мърсър, очите му се разшириха от ужас. В онези последни секунди той проумя каква е примката, която Мърсър бе нахлузил на врата му.

Фитилът гореше със скорост седем метра в секунда. Разнесе се непоносима миризма и цвърчене, когато вените на гърлото на Махди се пръснаха от високото налягане на кръвта му, която кипеше и се превръщаше в пара. Плътта му се изпече.

Очите му се изцъклиха, но пръстът му остана на спусъка на автомата. Към тавана се изсипа поток от куршуми. Разтърсващите изстрели и ехото подрониха част от скалата отгоре и на няколко метра от Мърсър се разби петдесеттонна каменна плоча.

Сводът се срутваше! Мърсър скочи и грабна автомата и фенерчето. Камъните продължаваха да се сипят. Земята сякаш оживя и Мърсър и Селоме се озоваха в челюстите й. Една от подпорите не издържа на натиска и експлодира като бомба.

Мърсър вдигна Селоме и я понесе към един от страничните тунели. Обърна се и видя как каменна плоча с размерите на автомобил се стовари върху Махди, който се гърчеше от болка. Тялото му се взриви в червеникава мъгла.

Мърсър насочи фенерчето към отсрещната страна на галерията, където бе забелязал някакъв блясък. Точно преди рухващата пещера да препречи гледката, той видя странна синя светлина, сияеща все по-ярко. В същия миг пред него падна огромен камък, който затвори пещерата.

Таванът на страничния тунел беше нисък и Мърсър трябваше да сложи Селоме на земята и да я увещава да го следва. Пещерата зад тях продължаваше да се срутва. В тунела навлязоха огромни облаци прах, които ги обвиха и задушиха, докато вече не можеха да отворят очи и всяко поемане на въздух беше мъчение. Грохотът беше оглушителен и заплашваше да отнеме разсъдъка им. Двамата пълзяха колкото могат по-бързо. Тунелът се изпълни с отломки.

След като изминаха петдесет метра, срутването спря. Ушите им започнаха да кънтят от внезапно настъпилата тишина. Мърсър се обърна и видя, че са изолирани от миньорите от неизброими тонове скали. Нямаше начин да се върнат при тях.

„Каква беше онази синя светлина, по дяволите?“ — запита се той. Сигурно беше статичен заряд. Когато се рушаха, скалите излъчваха слабо електричество. Явлението можеше лесно да бъде обяснено, като се имаше предвид количеството на падащите камъни. А може би беше кухина, пълна с метан, който се бе запалил от някоя искра. Мърсър имаше още няколко обяснения за природни явления, но дълбоко в душата си знаеше, че има и едно свръхестествено. „Не, не може да бъде“ — каза си.

— Какво стана там вътре? — попита Селоме.

— Махди беше премазан от скала — задъхано отговори Мърсър, докато чакаше Селоме да пие вода от манерката. Трябваше да й даде време да се съвземе, преди да й [???] онази, в която искат да отидат. Не можеше да й каже какво друго бе видял.

— Нямаш представа какво си помислих, когато той ни нападна.

— Не може да е по-странно от онова, което на мен ми мина през ума. Добре ли си?

— Челюстта ме боли и съм сигурна, че след няколко часа ще посинее, но инак ми няма нищо. А ти?

Мърсър събу панталона си и огледа раната от ножа на крака си. Не можеше да си позволи да я измие с водата, която им бе останала, затова откъсна парче от ризата си и го залепи с ивици сребрист пластир от чантата си.

— Дълбока ли е раната ти? — попита Селоме.

— Нищо важно не е засегнато.

Той вдигна панталона си и двамата продължиха да пълзят. Въздухът беше прашен и лъчът на фенерчето едва прорязваше мрака. След стотина метра тунелът се стесни и гърбовете им опряха в тавана. Ризата на раменете на Мърсър се скъса и охлузената му плът се разкървави. Без да имат възможност за избор, двамата продължиха да се придвижват, използвайки лактите и пръстите на краката си, за да се изтласкват напред.

— Мърсър, какво става? — извика Селоме.

— Не знам.

Тунелът беше не по-голям от ковчег. На мъждукащата светлина на фенерчето Мърсър видя, че диаметърът се стеснява още. Хрумна му, че и този проход завършва в скалите. Селоме сякаш прочете мислите му и отново извика името му. Гласът й граничеше с истерия.

— Знам, знам.

Придвижването ставаше все по-трудно. Той бе свалил чантата от рамото си и я буташе заедно с автомата пред себе си. Трябваше да се извива и да се бори, за да преодолява всеки сантиметър.

Скалите го обграждаха от всички страни. Всяка част на тялото му се търкаше в назъбения камък. Стените на тунела бяха от кървавочервена живачна руда. На места живакът бе избил на тавана и се стичаше по малки пукнатини и улеи на земята.

— Колко време каза, че можем да останем тук? — попита Селоме.

— Не съм сигурен. — Лъчът на фенерчето освети стотици локвички живак пред тях. — Не забравяй, че живакът се абсорбира през кожата, затова внимавай да не допреш до него раните си.

— Цялото ми тяло е в рани.

Двамата успяха да преминат през токсичната зона и запълзяха по лек наклон. Живакът бе изровил бразди и се стичаше надолу.

Пристъпите на кашлица на Мърсър ставаха все по-редки, но по-ожесточени. За разлика от Селоме, която имаше малко място между тялото си и стените на тунела, той не можеше да помръдне и кашлицата разтърсваше гърдите му, без да намери отдушник. Трябваше да се подготви за болката, когато почувстваше, че наближава поредният пристъп. В устата си усещаше соления вкус на кръвта, излизаща от разкъсаните си бели дробове.

Мърсър се заклещи.

Борейки се с паниката, той разкърши рамене и се опита да се придвижи напред, но колкото повече усилия полагаше, толкова повече тунелът сякаш се стесняваше около него, досущ болезнена хватка на питон. Земята под него се бе втърдила и колкото и да се опитваше да забие ръце в нея, беше като цимент и пръстите му се разкървавиха.

Селоме видя трескавите му движения.

— Какво става?

— Боя се, че се заклещих.

— Как така?

— Не мога да помръдна нито напред, нито назад.

— Опитай се! — В тясното пространство гласът й прозвуча приглушено, сякаш говореше от другата страна на стена.

— Да не мислиш, че лежа и дремя? — троснато отговори Мърсър, но не можа да си поеме достатъчно въздух, за да придаде сила на думите си. Имаше чувството, че се задушава.

— Извинявай. Какво искаш да направя?

— Хвани ме за краката и дърпай с всичка сила. — Мърсър едва дишаше и изпита желание да изкрещи.

След пет минути Селоме успя да го издърпа на малко по-широко място. Той се успокои, но въпреки това усети, че го обзема паника. Раменете и гърба му бяха осеяни с капки кръв.

— Трябва да се върнем.

— Но тунелът е блокиран от срутилата се пещера.

— Не чак дотам. Трябва да намерим място, където да минеш пред мен.

— А ти?

— После ще видим.

След два часа пълзене заднешком те стигнаха до по-широко място. Мърсър легна по гръб. Селоме започна да се промъква върху него и сложи глава на гърдите му за миг.

— Господи, внимавай — извика той. — Няма място за ерекция.

— Какво ще правим сега? — попита тя, след като мина пред него.

— Ти ще продължиш. Вземи фенерчето и автомата и се опитай да се измъкнеш оттук. — Мърсър говореше монотонно, но се радваше, че Селоме не може да види лицето му.

Напомни си, че паниката е реакция пред неизвестността, но този път нямаше какво да му вдъхне увереност, за да не изгуби разсъдъка си.

— Не мога.

— Нямаш избор. — Мърсър знаеше, че може би няма да оцелее, но мислеше за другите. — Четирийсет миньори чакат да бъдат спасени и ако и двамата умрем, и те ще загинат.

— Не ми пука за тях, по дяволите, а за теб. — Селоме започна да хлипа.

Той протегна ръка и погали глезена й, смъквайки чорапа й, за да докосне гладката й кожа.

— И аз държа на теб. Но ако не отидеш да потърсиш помощ, няма да мога да те заведа на изпълнена със секс ваканция на някое екзотично място.

— Обещаваш ли?

— Още не съм те излъгал за нищо. — Мърсър отново се закашля.

— Не мога да те оставя.

Викът й го накара да изтръпне. Не искаше да умре сам, но положи усилия да се стегне и да забрави за собствените си потребности. Опита се да нормализира дишането си и да изплюе кръвта от устата си.

— Тръгвай. Трябва да намериш изход от тук. Не искам смъртта ти да тежи на съвестта ми. Не можеш да ми причиниш това.

Селоме преглътна сълзите си.

— А манерката и фенерчето?

— Вземи ги.

— Филип, мисля, че аз… — Тя се бореше с думите и чувствата си и преди да направи признание, промени решението си. — Мисля, че трябва да отидем в Египет, на пътешествие по река Нил. Винаги съм искала да видя древните паметници там.

— Ще се обадя на туристическата агенция, след като тръгнеш.

Селоме запълзя напред и след няколко метра се изгуби от погледа му. Мърсър видя, че след няколко крачки тунелът се разширява, но не беше в състояние да стигне дотам. Скалите не го пускаха от прегръдката си. Трябваше да се пребори с паниката и отчаянието. Не страдаше от клаустрофобия, но усети как вледеняващите й пипала се протягат към него и сграбчват тялото и белите му дробове. Мърсър пое няколко глътки въздух, който беше толкова мръсен, че повърна.

Беше сам, обвит в мрак, по-страшен и от смъртта. Опита се да се придвижи напред, но тунелът го притискаше отвсякъде и го държеше в безмилостната си хватка. Тъмнината беше непрогледна. Кожата му настръхна от тишината. Съзнанието му неистово искаше да се освободи от тази гробница. Мърсър едва изви глава. От тавана се посипа живачна руда.

— Интересно.

След известно време думите му щяха да се превърнат в несвързано бръщолевене на луд, докато се бореше с мрака, тишината и смъртта.

Разтърси го още един пристъп на кашлица. Гърдите му не можеха да се повдигат и вътрешното налягане заплашваше да натроши като стъкло ребрата му. Той се запита дали ще развие пневмония, която ще го убие, преди живакът да съсипе двигателната му система и да увреди мозъка му. Мърсър си спомни, че началната фаза на отравянето с живак е тремор на крайниците, но не можа да определи дали треперенето на краката му е реално или въображаемо.

Вместо да разсъждава за неизбежното, той се замисли за синьото сияние. Ами ако не бе видял статично електричество или експлозия на метан, а кивота, който вече беше изгубен завинаги под тоновете скали?

— До края на живота си ще се питам за това.

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

Дик Хена прати по дяволите години на подготовка, когато се обади по телефона. От първите дни на брака им Фей действаше неуморно, за да внесе малко култура в живота на съпруга си работохолик. Бе започнала внимателно — с посещение на чуждестранен филм или екзотичен ресторант — и с течение на времето го приучи да ходи на мюзикъли и наистина да се наслаждава на операта. Главният й неуспех беше твърде ранното въвеждане на балета, който вечно го бе изнервял, но в нощта, когато той се обади на Мърсър, Фей премина друга невидима граница. Не че Дик не се интересуваше от тежкото положение на хората в Тибет, но два часа гонгове, монотонно пеене и танци на тибетската национална трупа му дойдоха прекалено много.

Той се извини и каза, че трябва да отиде до тоалетната, измъкна се от ложата в центъра „Кенеди“, излезе от огромния театър и си проправи път до фоайето с червен мокет. Телохранителите му от тайните служби също изглеждаха доволни, че временно напускат представлението. Хена застана до бронзовия бюст на покойния президент Кенеди — най-грозната скулптура, която бе виждал, отвори мобилния си телефон и набра номера на Мърсър за стотен път през последните седмици. Знаеше, че опитът му ще бъде неуспешен, но не бе чувал нищо за приятеля си, а докладите на Държавния департамент за насилието в Асмара го безпокояха.

Беше се приготвил да прекъсне връзката след петото иззвъняване, когато непознат глас отговори на английски със силен акцент.

— Ало, свързахте се с телефона на Филип Мърсър. Той е погребан жив. Мога ли да направя нещо за вас? Казвам се Хабте Маконен.

Петнайсетминутният разговор, който последва, сложи край на концерта. Хена изпрати един от агентите да се извини на Фей от негово име. Като почти всеки друг съпруг в страната, той реши, че когато се пенсионира, ще се реваншира пред жена си за годините на неизпълнени обещания. Телефонът в лимузината му беше по-безопасен от мобилния и монтираното устройство за промяна на гласа беше последната дума на техниката. Хена говори през целия път до Пентагона.

След като предупреди Мардж Доил, той се обади в Пентагона и помоли да го свържат с Томас Морисън. Лимузината стигна до сградата на Министерството на отбраната, точно когато намериха адмирала.

— Добър вечер, Дик. Как си? — весело попита предсе-дателят на Съвета на началник-щабовете.

— Имам подарък за теб, но ще трябва да го разопаковаш — отговори Хена. — Къде си?

— Вкъщи. Синът ми е тук да търси колеж на дъщеря си. Тя иска Хауърд, защото там учат чернокожи, а той — Джорджтаун, заради репутацията му.

— Кажи им, че ще трябват да ровят в справочниците без теб. Аз съм в Пентагона. И ти ще искаш да дойдеш тук.

— Какво става?

— Намерих снимките от „Медуза“, но ще ни трябва огнева мощ, за да си ги възвърнем.

Гласът на адмирал Морисън стана сериозен в мига, когато чу името „Медуза“.

— Не казвай нищо повече. Веднага ще си обуя обувките и след половин час ще бъда там.

Военните винаги знаеха точния час на пристигането си, независимо от състоянието на уличното движение. След двайсет и девет минути Морисън влезе в сградата на Пентагона. След него крачеха двама униформени помощници. Двамата с Хена се ръкуваха, тръгнаха към асансьора и влязоха в кабинета на Морисън час след обаждането на Хабте. Този един час беше най-дългото забавяне в поредицата от събития, които последваха. Хена набързо преразказа разговора си с еритрееца и описа положението.

— Северна Еритрея, а? — Морисън разгледа картата на, света зад бюрото си и се усмихна. — Какво случайно съвпадение. След последния ни разговор военна част от морски пехотинци бяха пренасочени на боен щурмови кораб амфибия край бреговете на Сомалия. Там има двеста командоси, които смятаха да си починат в Италия и сега са ядосани заради новото си назначение. Обзалагам се, че с удоволствие ще дадат отдушник на гнева си.

Хена отговори в същия шеговит тон.

— Случайните съвпадения се увеличават. Докато те чаках, се обадих на държавния секретар Лойд Истън. В момента той убеждава президента на Еритрея, че учението на американски войници в страната му ще бъде в негов интерес.

— А одобрение от нашия президент?

— Ще се свържа с него веднага щом свършим работата си там. В светлината на разговора ни с министър-председателя на Израел той очаква, че ще се случи нещо подобно. Ще се изуми, когато чуе, че е замесен Джанели. Мардж извади досието му, докато идвах насам. Трябва да е дебело трийсет сантиметра. Досега Интерпол не можа да го свърже директно с нищо незаконно, но ако действаме бързо, ще го разобличим на местопрестъплението. Изправим ли го пред съда, това ще бъде бисерът в короната на президента за следващата среща на Г — 7.

— Щом политическият аспект е осигурен, аз ще поема военния. Но ще ми трябва малко време да задвижа нещата. — Морисън взе телефонната слушалка и поиска да го свържат с Агенцията по национална сигурност и Националната разузнавателна служба. Когато приключи, предложи на Хена пура с размерите на цепелин. — Ще са ни необходими снимки на района, а и морските пехотинци се нуждаят от време за подготовка.

— Трябва да се обадя на Хабте Маконен и да му съобщя часа. Какво да му кажа?

— Най-малко след шест часа.

— За Мърсър е важна всяка минута — отбеляза Хена през облак от уханен пушек.

Телефонът иззвъня и Морисън започна да разговаря с дежурния офицер от НРС.

— Цивилно лице докладва за гъста облачност над района, но от друга страна там работят много машини. Ако не можете да направите ясни снимки, използвайте инфрачервени лъчи и ще открием копелетата по топлинното излъчване. — Той сложи ръка на микрофона и се обърна към Хена. — Това ще продължи известно време. Ако искаш, използвай телефона на бюрото на секретарката ми, за да уведомиш президента и да се свържеш с Маконен Кажи му какво да очаква и да се скрие, когато морските пехотинци нападнат мината.

Хена остави Морисън да координира сателитното покритие и седна зад бюрото във външния кабинет. Реши че може да си позволи малко време и да се обади на един човек, когото смяташе за важен. Хена лично бе посрещнал самолета, превозващ Хари Уайт от Израел до летище „Дълес“, закара го в града и го изпрати в безопасна къща на ФБР, докато положението се оправеше. Верен на думата си, Хари беше трезвен и не се оплака нито веднъж по време на последвалите дълги разпити. Едва когато агентите на Хена приключиха с него, Хари поиска да разбере какво се е случило с Мърсър. Гневният му поглед беше красноречив, когато Хена призна, че нямат представа къде е Мърсър, нито какво е станало с него.

— Ало.

— Хари, обажда се Дик Хена. Намерихме Мърсър. Старецът изслуша обясненията му, но му беше трудно да ги възприеме.

— Той е в изоставена мина в Еритрея. Добре е.

— Не, не е добре — сопна се Хари. — Здравата е загазил, инак нямаше да ми се обадиш ти, а той.

— Говоря сериозно, Хари.

— Сътрудничих ви напълно. Най-малкото, което можеш да направиш, е да бъдеш откровен с мен. Какво всъщност става, по дяволите?

Хена нямаше представа как Хари разбра, че лъже. Това очевидно беше част от близостта между Мърсър и Хари. Той въздъхна.

— Добре, имаш право. Съжалявам. Мърсър наистина е в Еритрея, но е пленен от група судански бунтовници, които работят за италиански индустриалец, забъркан в незаконен бизнес. Засега знаем, че се е скрил в мината заедно с група еритрейски бежанци, за да даде време на морските пехотинци да отидат там.

— И?

— Какво?

— Заповяда ли на морските пехотинци да влязат?

— В момента съм в Пентагона заедно с председателя на Съвета на началник-щабовете и правим всичко възможно да го спасим.

— Мърсър те е изваждал от огъня няколко пъти. Трябва да направиш много повече или до края на седмицата ще ме видиш във всяко телевизионно политическо предаване в страната.

— Хари…

— Не се шегувам. Измъкни Мърсър или ще се сбогуваш с работата си. И останалите в тази администрация ще се простят с постовете си. Знам достатъчно, за да погреба всички ви.

— Господи, Хари, не е нужно да се стига дотам.

— Няма да се стигне, защото ще го спасиш. Край на обсъждането.

Седем часа и половина по-късно ято хеликоптери „Блекхоук ИН — 60“ нахлу във въздушното пространство на Еритрея. Морските пехотинци на борда с нетърпение очакваха хубава битка.

МИНАТА НА ЦАР СОЛОМОН

Отначало не беше шум, а по-скоро липсата на всепоглъщащата тишина. Мърсър напрегна слух. Ушите му започнаха да кънтят от усилието, а очите му се насълзиха, когато се вторачи в непрогледния мрак. Но звукът се чу отново. Някакво съскане като нежен шепот. Той се опита да извика, но устата му беше пресъхнала от жажда, и успя да издаде само дрезгаво грачене.

Нямаше представа колко време е минало, макар да беше сигурен, че загадъчното съскане се усилва, но не си позволи да храни надежда. Не можеше да го направи, защото вероятно си въобразяваше. И после видя светлината. Беше само проблясък, но за него сякаш се взриви ослепително ярка звезда. Той радостно прикова поглед в нея, макар че очите го заболяха.

— Хей — с дрезгав глас подвикна Мърсър.

— Ти си хей — весело извика Селоме. — Ей сега ще дойда при теб.

— Какво правиш? — тихо попита той, но тя, изглежда, не го чу, защото не отговори.

Селоме идваше да го спаси. Сълзите в очите му вече не бяха предизвикани от светлината. Докато чакаше в каменния ковчег, Мърсър се бе предал и мислеше, че ще умре. Никога не бе губил надежда до самия край, но този път наистина реши, че е свършено с него. Ето защо, когато дойдоха да го спасят, се ядоса и се разочарова от себе си.

Изведнъж почувства, че скалата под него започва да се премества. Задушаващият натиск върху гърдите му намаля. Вече чуваше Селоме по-ясно. Тя копаеше трескаво с лопата и с всяко забиване на острието в земята той усещаше как подът пропада със сантиметър. Той се опита да раздвижи тяло. Раменете му се охлузиха в стените, но гърбът му вече не опираше в тавана.

И после изведнъж се оказа свободен и се плъзна опасно бързо, набирайки скорост, тъй като наклонът ставаше все по-стръмен, а таванът над него изчезваше. Мърсър започна да се търкаля, увлечен във водопад от пръст и камъни, които опариха очите и носа му и запушиха устата му. Удряше се в стените, докато падаше. Искаше да извика от болка, но наоколо имаше толкова много прах, че ако отвореше уста, щеше да се задуши. После стремглавото падане спря и той легна неподвижно. Върху него се сипеха камъни и тежестта им се увеличаваше с всяка изминала секунда.

Мърсър бе на път да изгуби съзнание, когато някой отмести камъните от тялото му. Нечия ръка го хвана за колана и го разтърси. Той избърса мръсотията от очите си, отвори ги и видя Селоме.

— Трябва по-често да копая за заровени съкровища. Едно момиче може да открие изумителни неща. — Лицето й сияеше на светлината на фенерчето.

— Не съм златен дублон.

Мърсър не можеше да повярва колко е приятно да изпитва болка. Това означаваше, че е жив. Той се изправи, залитайки, и протегна ръка да приглади кичур от косите на Селоме.

— Мислех, че няма да се върнеш. — Гласът му беше дрезгав. Искаше да й разкаже какво се бе случило, след като бе тръгнала, но не можеше. Чувствата му не можеха да се изразят с думи, затова се хвърли в обятията й и се наслади на топлината на тялото й. — Благодаря.

Когато се овладя, разгледа пещерата на кехлибарената светлина на фенерчето и разбра как Селоме го е спасила от скалистия гроб. Галерията беше почти правоъгълна и висока най-малко десет метра. В единия край имаше плитка ниша. Стените бяха от шлифовани каменни блокове. Той позна камъните, използвани в нишата с размерите на килер. Беше ги виждал и преди. Бяха същите като онези, с които бе облицована главната шахта към повърхността. Тази пещера беше връзката между прекия път към залежите от кимберлит и по-старите, криволичещи тунели. Купчината камъни и пръст зад него стигаше почти до тавана. На върха имаше малка дупка, която водеше към останалата част на древната мина. И там Мърсър бе лежал притиснат от всички страни в каменния затвор.

Когато новата и по-здрава хоризонтална галерия бе прокопана в планината, работниците сигурно бяха затрупали тунела до пещерата с подпорите. През хилядите години, изминали оттогава, пръстта се бе слегнала и Мърсър бе пропълзял почти до мястото, където тя се изсипваше в тази пещера. Селоме се бе досетила, че ако копае в основата на купчината, могилата ще се срути и ще го освободи.

— Съжалявам, че се забавих, но паднах, ударих си главата и изгубих съзнание — обясни тя. Над лявото и око имаше дълбоко охлузване.

— Няма да ме чуеш да се оплаквам. — Мърсър изпи половината от останалата вода в манерката и разгледа лопатата, с която Селоме бе копала. — Жалко, че е трябвало да я използваш. Това е изящен образец на сечиво от бронзовата ера.

— Радвам се, че не си археолог. Съсипах пет такива лопати, докато те измъкна.

В единия ъгъл на пещерата бяха струпани примитивни оръдия на труда — кирки и лопати. Някои бяха предназначени за възрастни, а други — за деца. До тях имаше купчини от изгнили кожени ведра и манерки.

— После ще оплакваме повредените исторически предмети — каза Мърсър. — В момента единственото ми желание е да се измъкнем оттук и да се погрижим за някои неща.

Той постави в нишата експлозиви, които извади от чантата си, като внимаваше да използва само толкова, колкото да разруши част от стената. Нямаше представа какво става в главния тунел отвъд преградата и не искаше да известява присъствието си, докато не бъдеше готов.

— А фитилът? Нали го използва срещу Махди? Мърсър извади още детонаторен шнур от чантата си и отряза малко.

— Второто правило на миньорството при твърди скали — никога нямаш достатъчно фитил.

— А какво е първото? Мърсър показа динамита.

— Никога нямаш достатъчно експлозиви. Фитилът горя много по-бавно от онзи, с който бе обезвредил Махди, затова двамата имаха време да се скрият в окопа, който Мърсър бе изкопал с помощта на Селоме. Той легна върху нея и закри с ръка главата си. Експлозивът се взриви и върху тях се посипаха отломки. Мърсър отвори очи и примигна. Стената не се беше.

Пещерата се изпълни със светлина отвън. Нито един от двамата не вярваше, че ще види отново слънчевата светлина, и те се прегърнаха от радост.

— А сега, да сложим край на всичко. — Мърсър преметна през рамо чантата си, взе автомата и поведе Село-ме в тунела.

В шахтата отекнаха изстрели и той бързо бутна Селоме обратно в пещерата.

— Стой тук и не мърдай, докато не се върна. Ти спаси живота ми. Сега е мой ред.

Мърсър не знаеше кой използва мината за прикритие. Край него свистяха куршуми, докато пълзеше напред. Очите му се приспособиха към слънчевата светлина, изпълваща шахтата, но мъглата от барута беше почти непрогледна, така че трябваше да се приближи достатъчно, за да разпознае хората, които стреляха към лагера. Бяха суданските бунтовници. Хабте сигурно се бе обадил на Дик Хена, защото Мърсър предположи, че ответният огън, рикоширащ в тунела, е от морските пехотинци.

Бунтовниците бяха заели отбранителни позиции срещу американските командоси и явно имаха намерение да стрелят, докато им свършат патроните. Морските пехотинци сигурно знаеха за миньорите в мината. Ето защо не бяха поставили експлозиви. Мърсър си спомни за атаката на Махди и за бруталното изнасилване на жените, така че не изпита нищо, когато вдигна автомата.

Застреля четирима суданци в гърба и останалите двама в гърдите, веднага щом се обърнаха да видят внезапно появилата се заплаха зад тях. Изпълзя до барикадата им и трескаво започна да търси нещо бяло, което да размаха пред морските пехотинци, за да престанат да обстрелват входа на тунела. Намери носна кърпа в джоба на един от мъртвите мъже, размаха я и чу заповед на английски да се спре огънят.

— Не стреляйте. Аз съм американец — изправяйки се, изкрещя той.

— Доктор Мърсър? — чу се глас с провлачен тексаски акцент, който надвика шума от продължаващото сражение по-нататък в мината.

— Да, аз съм Мърсър. — Еуфорията, която би трябвало да изпитва, бе потисната от желанието му да накара Джанели и суданците да страдат заради случилото се през последните две седмици. — С мен има една жена, а долу са барикадирани четирийсет миньори. — Мърсър се огледа, за да види къде бяха намерили укритие морските пехотинци, но не ги забеляза. Имаше много места, където можеше да се скрият — зад разхвърляните сандъци от съоръженията, зад някоя от машините или зад една от безбройните купчини камъни и пръст, изкопани от мината.

— Ще трябва да издържите още малко. Положението е адски напечено.

Думите на командоса бяха заглушени от моторите на щурмови хеликоптер „Апачи“, който летеше ниско над пустинята. От оръдието му се лееше поток от куршуми.

Мърсър най-сетне забеляза групата морски пехотинци. Бяха се свили зад преобърналия се и още горящ булдозер. Командирът им го видя и му махна, сетне поведе взвода си към лагера. Мърсър пресуши съдържанието на две манерки с вода и когато морските пехотинци се скриха от погледа му, изскочи от мината и се запромъква между купчините. Макар че дъждът бе спрял, небето още беше облачно. Той се придвижваше бавно заради горещината и влагата. Гърдите го боляха при всяко поемане на въздух. Раната на крака му пулсираше. Изведнъж небето над главата му се взриви. Ударната вълна го блъсна и повали на земята. Ушите му започнаха да пищят. Мърсър се претърколи и запълзя по пясъка.

На шейсет метра над него горящият хеликоптер се въртеше неконтролируемо, описвайки спирали във въздуха. От мотора изригнаха облаци от пушек, а роторът му се разпадна като осколочна бомба. Някой от суданците бе изстрелял ракета земя-въздух и го бе улучил. Хеликоптерът се разби наблизо и Мърсър отново бе повален на земята от ударната вълна. Наоколо се посипаха отломки, но като по чудо никоя не падна върху него.

Той стана. Остра болка прониза ребрата му чак до сърцето и го принуди да падне на колене. Имаше толкова много наранявания, че се запита какво се надява да извърши. Морските пехотинци бяха там. Те щяха да се справят с бунтовниците. Мърсър излагаше живота си на опасност без абсолютно никакъв смисъл.

Реши, че ще е най-добре да чака, и започна да търси място, където да се скрие, когато куршуми вдигнаха фонтани от прах в краката му. Притискайки ребрата си с едната си ръка, Мърсър побегна колкото можеше по-бързо и намери укритие зад голям генератор. Присви очи, за да се предпази от мъглата, предизвикана от димните гранати. Облаците от пушек намалиха видимостта почти до нулата. Мърсър видя кой стреля по него, но забеляза, че суданците са устроили засада на взвод патрулиращи морски пехотинци. Американците бяха нащрек и се движеха предпазливо, но щяха да попаднат в изненадващ кръстосан огън.

Автоматът в ръцете му изтрещя и покоси двама бунтовници, но сетне патроните свършиха. Мърсър посегна да сложи нов пълнител и се претърколи до другия край на генератора, когато металният корпус бе обсипан с куршуми. Командосите се хвърлиха на земята и застреляха още трима суданци. След няколко секунди към Мърсър се присъединиха четирима млади американци.

— Благодаря, приятелю — каза водачът на патрула.

— Удоволствието е мое. Не мога да ви опиша колко се радвам, че ви виждам.

— Ти ли си Мърсър?

— Да.

— Инструктираха ни да те търсим, когато се приземим, но не беше ли заровен под земята?

— Бях допреди десет минути. — Мърсър взе протеиновото блокче, което американският ефрейтор му предложи, и го изгълта на три хапки. — Какво е положението?

— По дяволите, ти знаеш повече от нас. На инструктажа ни казаха, че петдесетина въоръжени пазачи охраняват лагера с минимално количество оръжия и амуниции. Но преди малко копелетата свалиха хеликоптер „Апачи“с ракета земя-въздух и, изглежда, са много повече от петдесет.

— Бройката е точна — възрази Мърсър. — Но тези хора са се сражавали години наред в Судан. Имат богат военен опит и загиналият им командир беше изключително гадно копеле.

— Претърпяхме тежки загуби. Ако не бяха всички онези цивилни, които са се смесили с лошите типове, капитанът щеше да повика подкрепления от най-близката военновъздушна база да бомбардират това шибано място.

Разговорът бе прекъснат от избухването на цистерната с бензин. Кълбото от пламъци и пушек се издигна към облачното небе. Земята се разтресе силно и Мърсър имаше чувството, че зъбите ще изхвърчат от челюстта му.

Докато се съвземаше, морският пехотинец, който седеше срещу него, подскочи, като се гърчеше конвулсивно, и генераторът зад него се обля в кръвта и частици от черепа му. Командосите реагираха, преди да разберат откъде е дошъл изстрелът, мигновено отвърнаха на огъня и изскочиха от укритието. Мърсър нямаше друг избор, освен да ги последва. Той се наведе и хукна, като държеше автомата ниско и стреляше.

Всички се изкатериха по купчина от чакъл. Движенията на морските пехотинци бяха забавени от килограмите екипировка, която носеха, а на Мърсър — от физическото му състояние. Друг изстрел разпръсна гейзер от прах, изсвистяваики само на сантиметри от рамото на Мърсър. Лицето му се обсипа с пръст, докато пълзеше до хълма. Под прикритието на върха на купчината той видя кой стреля по тях и защо.

Израелският екип още беше там. Двата изстрела бяха толкова точни, че можеше да са само от снайпер. Израелците стреляха или за да засилят суматохата и да се вмъкнат в мината, или смятаха да се евакуират и искаха да отвлекат вниманието, докато избягат. За Мърсър и двете вероятности бяха неприемливи.

Той рискува, надникна над ръба на укритието и огледа лагера и групата мъже, които се сражаваха долу. Броят на суданците бе намалял. Мърсър видя неколцина от тях близо до големите камиони на Джанели. В далечината група хора бягаха и той предположи, че са еритрейци. Никой от труповете, осеяли земята, не бе облечен в американска камуфлажна униформа. Двама от падналите бяха бели, но от това разстояние Мърсър не можеше да види дали единият е Джанели.

— Повтори — извика ефрейторът във вградения в бойната му каска радиопредавател. — Прието, „Небесни очи“. Продължавай да ни информираш.

— Какво става? — попита Мърсър и сложи последния си пълнител в автомата.

— Самолет АУАКС, който кръжи над брега, докладва, че са засекли ниско летящ обект на около шест километра източно оттук. Движи се със сто и шейсет километра в час.

— По дяволите!

— Какво е това?

— В района има екип израелци. От известно време търсят мината, но мисля, че искат да намалят загубите си и да се изтеглят.

— Ще успеят. — Морският пехотинец не се интересуваше от друг враг, след като вече беше зает със суданците. — Нямаме повече хеликоптери да го преследват, но щом онзи АУАКС го е забелязал едва сега, можеш да бъдеш сигурен, че ще изчезнат също толкова лесно, колкото са се появили.

Мърсър знаеше, че командосът има право. Добрият пилот на хеликоптер можеше да се изплъзне и от най-сложните въздушни радарни системи. Изведнъж му хрумна нещо.

— Как дойдохте дотук?

— С „Блекхоук“. На петнайсетина километра на север оттук има пет-шест такива хеликоптери. През останалото разстояние вървяхме.

— Можеш ли да повикаш някой от тях да ни вземе?

— Да, но тези хеликоптери са за транспортиране на персонала и нямат оръдия.

— Обади се. Ние ще стреляме. — Мърсър потупа автомата М — 16 на ефрейтора със своя калашник.

Командосът включи радиопредавателя си.

— Капитан Сандърс, обажда се Чавес. С Мърсър съм. Той казва, че обектът, който „Небесни очи“ току-що засече, е хеликоптер за евакуация на някакви лоши типове. Искам разрешение да го преследвам с един от нашите „Блекхоук“. — Той млъкна и погледна Мърсър. — Да, сър. Знам. Намираме се на върха на купчина от камъни и нещата в този сектор като че ли замират… Да, сър. Ще го държа под око… Не, сър. Ще го питам. Доктор Мърсър, къде са останалите еритрейци?

— Още са блокирани в мината. В главния тунел има една жена, която знае точно къде се намират.

Командосът кимна и отново активира предавателя.

— В мината, сър… Да, сър, чакаме.

— Е?

— Капитанът ще повика хеликоптер. Ще пуснем малко зелен пушек, когато птицата стигне дотук. Ще те оставим във временната база и ще погнем израелците. Не ми е работа да питам, но в каква международна каша сме се забъркали?

— Най-голямата купчина лайна, която можеш да си представиш. Единственото хубаво нещо е, че поне веднъж ние сме добрите.

Командосът с тежката картечница забеляза противник и изстреля петнайсетина патрона. Чавес и другият морски пехотинец огледаха лагера, търсейки още суданци, но в пушека се движеха само неясни силуети, а не можеха да рискуват да улучат някой от своите.

— Какво виждаш, Моузес?

— Двама с калашници на десет часа. Движат се по посока на часовниковата стрелка. Зад онзи камион с десет колела.

— Дръж ги на прицел — заповяда ефрейтор Чавес и Моузес допря пръст до спусъка на картечницата. — Но внимавайте с амунициите.

— Кога ще дойде хеликоптерът?

Чавес смени честотата на радиопредавателя.

— Тук е Чарли Едно. Кажи ми времето на пристигането. Ние сме в седми сектор, на около осемстотин метра северно от главния вход… Прието. Ще пуснем зелени димки, когато те чуем. — Той се обърна към Мърсър. — След около шест минути.

Моузес изстреля още един откос с картечницата, а другите двама морски пехотинци започнаха да сипят олово надолу по купчината, като крещяха неразбираеми ругатни. Мърсър видя, че вляво се промъкват шестима бунтовници. Четирима бяха въоръжени с АК — 47, а другите двама носеха гранатомети. Единият падна, преди да успее да стреля. Другият натисна спусъка и част от купчината камъни се взриви.

Картечницата замлъкна. Моузес беше убит от отломките от експлозията. Мърсър, Чавес и другият морски пехотинец се наведоха и макар че наоколо продължиха да се сипят прах и камъни, отвърнаха на огъня. Мърсър изпразни последния си пълнител, хвърли автомата и грабна картечницата. Оръжието беше огромно и твърде тежко за носене в сражения, но ефективността му беше несъмнена.

Тримата атакуващи суданци паднаха под градушката от куршуми.

— Не им позволявай да се приближат! — изкрещя Чавес, докато превързваше крака на другия командос. Камуфлажното облекло на ранения беше обляно в кръв.

Мърсър продължи да стреля. В могилата се заби още една граната и част от върха се взриви. Мърсър нямаше представа колко патрона има в картечницата, но се молеше на Бога да са достатъчно, за да прикрие оттеглянето им към хеликоптера.

— Евакуационен полет. — Чавес отново — говореше по радиопредавателя. — Нуждаем се от помощ. Прието.

Той извади димна граната и я хвърли. След секунда от купчината се издигнаха зловонни зелени облаци, отбелязващи местоположението им за приближаващия се „Блекхоук“.

Куршуми разтърсиха могилата. Експлозиите оглушиха Мърсър и двамата оцелели морски пехотинци. Въпреки шума те чуха бръмченето на хеликоптера. Помощник-пилотът бе отворил страничната врата, но хеликоптерът не успя да се сниши достатъчно, за да вземе ко-мандосите.

— Пилотът не може да се приземи. Няма достатъчно място. Ще трябва да скочим. Ти си пръв — изкрещя Чавес. Ръката му още притискаше раната на крака на другаря му. — Аз трябва да се грижа за него.

Мърсър изпразни пълнителя на картечницата, стреляйки към лагера, и взе автомата М — 16 на ранения морски пехотинец. Хеликоптерът отново се сниши над купчината камъни и той скочи към отворената врата.

В същия миг хеликоптерът се заклати и гърдите на Мърсър се удариха в долната част на вратата. Преди да го прониже болка, той почувства как ребрата му се търкат едно в друго. „Блекхоук“ се издигна над могилата и Мърсър се озова във въздуха, като безполезно размахваше крака, а болката не му оставяше сили да се държи за рамката.

Пилотът видя какво става и без да обръща внимание на турбуленциите и близостта на въртящата се перка до земята, наклони хеликоптера и Мърсър успя да се изтегли вътре, после отново премина над купчината, за да вземе Чавес и ранения командос.

Стрелбата се засили. Куршумите рикошираха в кабината на хеликоптера. Мърсър стреляше с една ръка, докато лежеше, подавайки се навън, за да помогне на Чавес. Той хвана ранения морски пехотинец, когато трета граната взриви върха на могилата. Херикоптерът се наклони от експлозията и командосът се изплъзна от ръката на Мърсър. Той и Чавес изчезнаха в пламъците, пушека и отломките.

Пилотът издигна хеликоптера и полетя над пустинята, отвъд обсега на оръжията на суданците. Мърсър седеше вцепенен и гледаше надолу, сякаш можеше да съживи двамата мъртви морски пехотинци, като не мърда. Той положи усилия да примигне, за да прогони ужаса, който видя в очите на ефрейтор Чавес в мига на смъртта му. След две минути Мърсър си сложи слушалките.

— Как е хеликоптерът? — попита той. Гласът му звучеше така, сякаш принадлежеше на друг човек, който още можеше да действа и да разсъждава трезво, и да го е грижа какво ще се случи по-нататък.

— Добре. Съжалявам за приятелите ти там долу. Не можех да направя нищо — отговори пилотът. Това не беше извинение, а отчитане на факт по време на война.

— Каква е позицията на онзи хеликоптер?

— Чакай малко — каза пилотът и Мърсър реши, че той превключва честотите, за да говори с кръжащия АУАКС. — Изчезнал е от радара преди около пет минути на кило-метър-два от лагера и след минути е бил забелязан отново да се движи на изток. Веднага след това „Небесни очи“е загубил сигнала.

— Отправи се на изток след него. Подозирам, че хеликоптерът, който преследваме, е товарен, много по-голям от нашия, и се движи бавно. — Предположението на Мърсър се основаваше на налудничавия план на израелците да намерят кивота със завета. Нямаше представа какви са размерите на легендарния предмет, но смяташе, че за всеки случай израелците са изпратила голям хеликоптер.

Той подаде глава в пилотската кабина.

— Кой си ти, по дяволите? — Пилотът се стресна, като видя цивилен.

— Филип Мърсър, човекът, когото дойдохте да спасите.

— Имаме заповед да те оставим във временната база — каза помощник-пилотът.

— Добре, но ако го направите, няма начин да хванем онзи хеликоптер. Чавес ми каза, че самолетите АУАКС не могат да го проследят, и ние сме единствените наоколо, които могат да го сторят.

Двата мотора изреваха от подадената максимална тяга и леко натовареният „Блекхоук“ се понесе със скорост триста километра в час. Земята отдолу се превърна в размазано петно. Мърсър се настани на седалката до отворената врата и закопча предпазния колан, като гледаше екрана на радара в пилотската кабина, търсейки израелския хеликоптер.

Болката в гърдите му беше нетърпима. Той намери комплект за първа помощ под седалката и изпи няколко болкоуспокояващи хапчета. После извади джобно ножче, сряза два предпазни колана и ги уви около гърдите си. Импровизираната превръзка беше опасна, но за пръв път, откакто хеликоптерът „Апачи“ се взриви над главата му, можеше да диша малко по-нормално. Мърсър избърса потта от челото си. Вече не се страхуваше, че има живачно отравяне. Не бе преставал да се поти, откакто се втурна в мината заедно със Селоме и диамантите.

— Ето го! — извика помощник-пилотът. — На около три километра пред нас.

„Блекхоук“ наближаваше брега на Червено море и времето се влошаваше. Вятърът носеше проливен дъжд и по предното стъкло се посипаха капки. Масивните скали, които предпазваха африканския бряг от опустошителната мощ на океана, изчезнаха. Пилотът се справи отлично с драстичната промяна. След минута щяха да бъдат над Червено море, а после, ако бягащият хеликоптер не променеше посоката, щяха да навлязат във въздушното пространство на Саудитска Арабия.

Американският хеликоптер скъсяваше разстоянието между израелския „Супер Сталиън“, който обаче имаше голяма преднина, и Мърсър разбра, че ще го настигнат, едва когато наближат Арабския полуостров.

— Ако продължим да го преследваме, ще трябва да предупредим Саудитските военновъздушни сили — каза пилотът.

— Направете го — отговори Мърсър.

— Получавам съобщение по аварийния канал — рече помощник-пилотът. — Мисля, че е от „Супер Сталиън“.

Гласът по радиопредавателя говореше без акцент и по трасето нямаше смущения.

— Тук е „Мърси Флайт Едно“ на път за Мека, превозващ жертви от глада в Судан. Защо ни преследвате?

— Искаш ли да говориш? — обърна се помощник-пилотът към Мърсър.

— Да. „Мърси Флайт Едно“, това е хеликоптер на Морската пехота на Съединените щати. Не искаме да откриваме огън, но вие превозвате международни бегълци, издирвани за терористични атаки. Край.

— Не е вярно. Наети сме от агенцията за помощи „Лекари без граници“и караме гладуващи деца в болница в Мека.

— Ако не се върнете във въздушното пространство на Еритрея и не се приземите в Масава, няма да имаме друг избор, освен да ви свалим — блъфира Мърсър. С М — 16 можеше само да огъне леко корпуса на бягащия хеликоптер.

По линията се чу друг глас. Мърсър го позна мигнове-но и закипя от гняв.

— Доктор Мърсър, приятно ми е да те чуя отново — каза Йосиф. — Надявах се, че слушаш. Научих, че си безразсъден, но и предсказуем.

— Ще умреш, кучи сине — извика Мърсър.

— Не мисля така — спокойно отговори Йосиф. — Приятелят ти още е при нас.

Мърсър имаше чувството, че хеликоптерът се блъсна в планина. Беше забравил, че те още държат Хари. В този момент разбра, че фанатиците ще се измъкнат безнаказано.

Мърсър превключи на интеркома и попита пилота дали имат сателитна връзка и когато получи утвърдителен отговор, го помоли да се свърже с мобилния телефон на Дик Хена.

— Приемам мълчанието ти за съгласие — каза Йосиф. — Много разумно. Решението да повикаш морската пехота беше нелепо, докторе. След като снайперистът, когото изпратих след приятеля ти с телефона, не се завърна, ти ме принуди да избързам. След като се връщам без кивота, няма начин да гарантирам безопасността на господин Уайт. Последната ми заповед беше да го убият. Ако не я отменя, животът на приятеля ти ще свърши. Откажете се от преследването и когато пристигнем в Израел, ще освободя Уайт. Не приемам това като твой провал, а само като патово положение.

Пилотът прекъсна речта на Йосиф, като смени каналите, и Мърсър чу гласа на Дик Хена.

— Здравей, Дик. Обажда се Мърсър.

— Господи! Къде си, по дяволите?

— След малко ще ти кажа, но първо искам да те питам дали намерихте Хари.

— Хари е във Вашингтон.

— Пак ще ти се обадя — каза Мърсър и прекъсна връзката, като брагодари на Бога.

Чувството за вина, страхът и отговорността напуснаха съзнанието му. Всичко бе свършило. Нищо друго нямаше значение. Хари беше в безопасност. Селоме също. Еритрейците бяха освободени. Дори планът на Джанели да изнуди диамантения картел беше осуетен. Мърсър знаеше, че успокоението ще намали решителността му, ако позволи това. Но той имаше още сметки за разчистване. Нямаше да позволи на Йосиф да се измъкне. Искаше го не заради приятелите си или някой друг, а заради себе си.

— Имаме два проблема, доктор Мърсър — каза пилотът. — Единият е, че след около четири минути ще навлезем във въздушното пространство на Саудитска Арабия. Другият са два бързо движещи се самолета, които току-що се появиха на радара. Приближават се от север. Разчетено време за пристигане десет минути.

— Какви са? — Мърсър подозираше откъде са самолетите.

— Нямат „Свой-чужд“. — Пилотът имаше предвид опознавателната система „Свой-чужд“, каквито имаха военните самолети на Съединените щати и съюзниците им.

— Тогава не са от Саудитска Арабия?

— Съмнявам се, че биха изключили „Свой-чужд“ над тяхната територия, особено след като по крайбрежието има ракетни бази.

— С други думи, имаме десет минути до пристигането на ескорта от изтребители на онзи хеликоптер.

— Да.

— Тогава да ги свалим.

— Хей, докторе, мислиш ли, че идеята е добра? Щом искаш да свалиш изтребител, трябва да имаш заповед.

Мърсър въздъхна.

— Ние ще бъдем едни от контрольорите и балансьорите на израелската демокрация. Карай право към хеликоптера. Имам идея.

На три километра от брега на морето израелските екстремисти завиха на север, за да се срещнат с изтребителите, движещи се извън обсега на крайбрежната охрана на Саудитска Арабия. Нямаше начин тежкотоварният „Супер Сталиън“ да изпревари „Блекхоук“, макар че се опитваше. След няколко минути американският хеликоптер зае позиция над огромния ротор на израелския.

— Дано идеята ти да е страхотна — извика помощникпилотът. — Радарът показва, че самолетите ще ни настигнат след четири минути. Мърсър работеше трескаво.

— Когато извикам, наклонете хеликоптера силно наляво, и после кацнете върху копелетата. Бързо. Самолетите може да стрелят, дори след като унищожа „Стали-ън“.

Той смени честота на предавателя, за да говори с Йосиф.

— Слушай внимателно, негоднико.

— Аха, отново добрият доктор — подигравателно отговори израелецът. — Мислех, че вече сте се отказали да ни преследвате.

— Предпочитам рулетката, но съм достатъчно добър и на покер, за да знам, че когато блъфирането свърши, играта е приключила.

Йосиф се напрегна и забави отговора си.

— Мислиш, че блъфирам? Не забравяй, че не залагаш своя живот, а този на приятеля си Хари Уайт.

— Знам, че блъфираш, задник. — Мърсър изчисли колко време ще пада предмет с тегло половин килограм от вратата на единия до покрива на другия хеликоптер, после отряза парче фитил от намотката в чантата си и завърза с него последната пръчка динамит. — И след минута ще платиш най-високия залог от всички.

— Самохвалко — изсмя се Йосиф. — След една минута, ако не престанете да ни преследвате, двата Ф — 16 ще ви взривят. Да, може и да умра, но и Хари Уайт ще умре. Отмъщението може да те удовлетвори, но няма да му се радваш дълго.

— Трябва да знаеш кога да пасуваш, партньоре. — След няколко опита Мърсър запали фитила и извика. — Сега!

Пилотът наклони „Блекхоук“и когато пусна експлозива, Мърсър осъзна, че няма да улучи покрива на израелския хеликоптер.

Той отвори уста да изкрещи от отчаяние. „Блекхоук“ се наклони и рязко се сниши. Мърсър не изпускаше от поглед израелския хеликоптер и фитила с динамита, летящ към него.

Роторът на хеликоптера създава въздушно течение с високо налягане под перките и ниско налягане отгоре. При хеликоптер с размерите на СН — 53 тонове въздух нахлуват във вихъра около ротора, съсредоточавайки се в корпуса като ядро на ураган. Динамитът попадна точно в тази вихрушка. Малката бомба можеше да прелети безобидно край хеликоптера, но бе привлечена от вътрешната струя, създадена от въртенето на перките, и промени посоката си. Част от секундата, преди роторът да разкъса пакета, пламъкът стигна до експлозива.

Хеликоптерът изчезна зад уголемяващо се кълбо от огън и когато след малко отново се появи, се видя, че шестте перки на ротора и половината от горната му част липсват. Моторът бе престанал да работи и само инерцията го носеше във все по-бавна парабола. Мърсър не мигна, докато „Супер Сталиън“ не падна в кобалтовосиньото море и след секунда се скри от погледа му. Вълните угасиха пламъците на взривените му резервоари.

— Приближи се до арабския бряг и под техния радарен чадър — извика Мърсър на пилота, но ветеранът вече извършваше маневрата.

Хеликоптерът увеличи максимално скоростта и се понесе над морето.

— Самолетите се отправят на север — изкрещя след минута помощник-пилотът.

Мърсър беше твърде уморен, за да го е грижа за тях, но извика радостно заради екипажа.

— Да се върнем в мината. Още не сме си свършили работата там.

След четирийсет минути те чуха разговорите по радиопредавателите на другите „Блекхоук“, които пренасяха ранените към бойния кораб амфибия.

Хабте пръв посрещна Мърсър. Най-напред тържествено стисна ръката му, а после го прегърна толкова силно, че болка отново прониза ребрата на Мърсър.

— Мислех, че повече няма да те видя. — Еритреецът се опитваше да не издава вълнението си, но гласът му го предаде.

— Разминах се на косъм.

Сетне към малката група до хеликоптера се приближи Селоме. Тя също прегърна Мърсър. Целувката й беше всеотдайна, сякаш се опитваше да вложи в нея всички чувства, които изпитваше. Отговорът на Мърсър беше не по-малко въодушевен.

— Добре съм, не се тревожи — изпревари въпроса му Селоме. — Морските пехотинци освободиха миньорите и ги изпращат заедно с най-тежко ранените в базовия си кораб.

Нивото на адреналин в организма на Мърсър още беше високо. Всичко му се струваше като сън. Само преди час той се бореше за живота си, а сега държеше ръката на красива жена, заобиколен от сериозни, но доволни ко-мандоси. Дълго време щеше да преодолява ужаса и болката, но за няколко минути имаше чувството, че е непобедим, и тази мисъл го накара да се усмихне.

— Това е чудесно, но аз щях да те питам дали си готова за ваканцията.

Към тях се приближи морски пехотинец, който протегна ръка на Мърсър. Двама пазачи зад него държаха Джанкарло Джанели и Джопи Хофмиър. Усмивката изчезна от лицето на Мърсър и сивите му очи станаха безмилостни.

— Капитан Джеймс Сандърс от Морската пехота на Съединените щати — представи се червенокосият коман-дос. — Чест е да се запозная с вас, доктор Мърсър.

— За мен е чест, капитане. — Мърсър стисна протегнатата ръка. — Благодаря ви от името на всички нас.

— Просто си вършим работата, сър — скромно отговори Сандърс. — Реших, че ще искате да видите тези двама типове, преди да ги откараме оттук. ФБР вече изпратиха агенти в Асмара, които ще ги придружат до Европа, където ще бъдат съдени.

— През последните седмици се нагледах на грозни неща, но въпреки това благодаря. — Да, така е.

Сандърс направи знак на пазачите да заведат двамата чакащия хеликоптер, но когато се приближиха на ня — колко крачки от него, Мърсър промени решението си. — Един момент, капитане.

Двамата пленници бяха изцапани и раздърпани от опита си да избягат, но не бяха ранени. Мърсър се обърна първо към Хофмиър.

— Вече сритах задника ти веднъж, затова няма да си правя труда да се занимавам с теб. — После Мърсър насочи омразата си към Джанели. Италианецът изтръпна от убийствения му поглед. — Но с теб ще се позабавлявам.

Мърсър сви юмрук и се прицели в лицето на Джанели, но не замахна.

— По дяволите, не си заслужава усилието. Джанели въздъхна облекчено и отвори широко очи от почуда, когато Мърсър се обърна.

— Но все пак. — Мърсър се завъртя и удари индустриалеца, поваляйки го на земята. — Благодаря, капитан Сандърс. Мисля, че се нуждаех от това.

Мърсър прегърна с едната си ръка Селоме, а с другата Хабте и тръгна, като се подпираше на тях. После изправи гръб. Предишният пламък се завърна. Хрумна му дяволита мисъл и лицето му засия.

— Какво ще кажете, ако отидем да намерим сейфа на Джанели и разберем за какво е била цялата суматоха?

МАСАДА, ИЗРАЕЛ

В страна, където почти всяка сграда, хълм и пещера имат древна история, все пак малко места предизвикват такова страхопочитание, каквото крепостта на цар Ирод в Масада. Крепостта се намира на върха на планина с формата на диамант и гледката не може да се сравни с никоя друга в света. Мъртво море — най-дълбоката падина на Земята — се простира в сянката и, на триста метра под морското равнище. Солената мъгла над безжизнените му води не позволява да се види крайбрежието на Йордания, което е само на десетина километра оттам.

Масада е била построена като непревземаема отбранителна крепост, но станала любимо убежище на цар Ирод, който не пожалил нищо, за да я направи легендарна. Там имало два двореца и басейн, пълен през цялата година, въпреки жестоките сушави лета. Но не архитектурата прави Масада толкова важна, а онова, което се е случило през първи век след Христа, когато еврейските зелоти се сражавали с римските си господари.

По време на бунта Масада била превзета от Менахен Бен Йехуда и се превърнала в убежище на зелотите. А след четири години на война и още три на обсада станала последната им крепост. Използвайки еврейски роби, римляните направили огромен мост към върха на планината, внушителен инженерен подвиг за времето си, и когато най-после проникнали отвъд крепостните стени, открили погребална клада. Обградени от Десетия римски легион под командването на прокуратор Флавий Силва, деветстотин шейсет и седем евреи предпочели самоубийството вместо да се предадат на армията, държала ги под обсада.

Подобно на Западната стена, и Масада се превърнала в осезаема връзка с еврейската история, място за поклонение и почит. В днешно време всеки войник, постъпил в израелската армия, тържествено полага клетва пред брулената от вятъра светиня на площ трийсет акъра, спомен за героизма и силата на неговия народ.

Ето защо министър-председателят Литвинов беше толкова ядосан, когато хеликоптерът му се спускаше в нощта. Сигналните светлини блестяха ярко над пясъчния планински връх. Как се осмеляваше Левин да оскверни това място, съгласявайки се да се предаде там? Безочливостта му не познаваше граници.

Левин бе изчезнал скоро след като Хари Уайт бе откаран в Съединените щати. Министърът на отбраната се бе разминал на косъм с ареста и оттогава Шин Бет не можеха да го открият. Увериха Литвинов, че това е само въпрос на време, но след две седмици Левин бе сякаш потънал вдън земя, макар че явно продължаваше да търси кивота със завета. Министърът на отбраната бе успял дори да накара изтребители да се подчинят на заповедите му и бе изпратил товарен хеликоптер в Еритрея, за да спаси екипа му там. Пилотите на изтребителите не знаеха, че правителството не е издало разрешение за мисията им, но въпреки това бяха уволнени от активна военна служба и предстоеше разследване.

Хеликоптерът се приземи меко. От вратата изскочиха двама войници, които насочиха оръжията си и огледаха с прибори за нощно виждане площада на юг от двореца на Ирод. Моторът заглъхна и перките започнаха да се въртят все по-бавно, докато накрая спряха.

Литвинов разкопча предпазния колан и слезе.

— Ако Левин ме иска мъртъв, нямаше да ни позволи да кацнем — увери той единия от личните си телохранители.

Левин се бе обадил сутринта. Държа се така, сякаш нямаше никакви грижи, и каза на Литвинов, че ще се предаде, но само ако се срещнат в Масада.

— Чакай тук. — Литвинов не обърна внимание на обезпокоеното изражание на бодигарда си. — Той иска да се срещнем сами на горната тераса на двореца на Ирод. След малко ще се върна.

Министър-председателят бързо изчезна в мрака. Лъчът на фенерчето му потрепваше, докато вървеше на север. Литвинов се опитваше да не мисли за нищо, докато крачеше покрай стените на древните складове и разрушените основи на римската административна сграда. Нощта беше топла, но соленият бриз беше-хладен. Оределите му коси се развяваха. Вятърът вдигаше прахоляк от земята.

Той подмина стълбите, водещи към по-долните тераси на двореца, и продължи през каменния лабиринт, докато стигна до полукръгла стена, надвиснала над северния край на Масада като носа на голям кораб. Беше тъмно и надолу не се виждаше нищо, но Литвинов усети бездната на няколко метра от него.

— Знаех, че ще дойдеш — извика глас в мрака. Министър-председателят се обърна по посока на гласа и застана с гръб към пропастта.

— Как се осмеляваш да оскверняваш това място, като идваш тук? Унищожи почти всичко, което представлява Масада.

Литвинов не искаше да говори за това с Левин, но чувствата надделяха. Омразата. Гневът.

— Унищожил? Не, Давид, напротив, направих всичко възможно и почти успях да върна на Израел най-жадуваната му историческа реликва.

Левин влезе в светлината на фенерчето. Нищо в позата му не показваше, че съжалява за онова, което е извършил. Дори беше с униформата си. Сравнен със забележителната му фигура, Литвинов беше нисък, побелял и уморен възрастен човек, който изглеждаше не на място, навсякъде другаде, освен в кабинета си.

— Е, всичко свърши. Левин се засмя.

— Наистина ли мислиш, че всичко свърши? Толкова ли си наивен? Всичко това не беше само мое дело. И други работеха с мен, властни мъже и жени, мнозина от правителството ти. Този път не успяхме, но това не означава, че няма да продължим. Ще намерим кивота и ще възстановим Храма, а после ще избием палестинците. Не можеш да ни спреш.

— Вероятно не мога, но това няма значение — каза Литвинов и думите му озадачиха министъра на отбраната. — Символите могат да завладяват, но само хората са способни да им дадат сила. Дори да беше намерил кивота, мислиш ли, че щеше да осъществиш всички онези неща, които искаш? Вълнението около откриването му щеше да продължи само до следващия конфликт или война. Вече никой не се интересува от това. Хората не искат символи.

— Грешиш — рязко възрази Левин. — Сега символите са необходими повече отвсякога. Светът се разпада. Америка превръща планетата ни в безличен търговски център. Трябва да запазим различията си. Нужно ни е нещо, което да ни напомня, че преди всичко сме евреи, израелци, американци или европейци. Само това ни е останало.

— Съгласен съм с теб, но това не е начинът.

— Давид, приятели сме отдавна…

— Никога не сме били приятели — прекъсна го Литвинов. — За мен ти беше само политическа необходимост, начин коалиционното правителство да функционира. Не бъркай тези неща с приятелство.

Левин кимна бавно, изненадан от откровеността му.

— Работихме заедно много години. Знаеш, че не бих сторил нищо, с което да навредя на Израел. Затова сме тук тази нощ. Не успях в стремежа си и знам, че оставането ми в политиката ще навреди на правителството ти.

— Колко мило.

— Не мисли, че го правя заради теб. Вече ти казах, че хората, които работят с мен, ще продължат делото. Аз бях разкрит и не мога да излагам на риск усилията им. — В ръката на Левин се появи пистолет. Беше го държал зад гърба си. — Това е единственият начин.

Изстрелът беше оглушителен, разтърсваща експлозия от светлина и звук, която отекна като гръмотевица в ушите на Литвинов. Не беше стрелял от Шестдневната война и ръката му се разтрепери.

Левин не видя оръжието му, защото бе заслепен от светлината на фенерчето. Той погледна раната в гърдите си, докато се опитваше да вдигне пистолета към слепоочието си. Литвинов стреля отново и Левин падна по гръб, удари се в каменната стена и се свлече на земята. Автоматичният пистолет се изплъзна от пръстите му.

— Няма да станеш символ, Хаим — каза Литвинов на трупа. — Няма да ти позволя да се превърнеш в мъченик и да прибавиш духа си към онези, които вече обитават Масада. Не го заслужаваш, въпреки намеренията и идеите си.

ЕГИПЕТ

Много фактори допринасят за неизбежността реката Нил да стане една от люлките на цивилизацията. Например периодичните дъждове, които надаряват речната долина с толкова плодородна почва, че земеделието продължава през цялата година. Както и странният факт, че докато реката тече на север, преобладаващите ветрове духат на юг и осигуряват лесно преминаване и в двете посоки. Именно този ветрец леко повяваше по дървената палуба на луксозната баржа, развяваше тентата над главната каюта и изсушаваше капките пот на лицето и гърдите на Филип Мърсър.

Тялото му още беше осеяно със синини, но раните зарастваха и лекарят, който дойде да го прегледа в Луксор преди седмица, каза, че скоро ще се възстанови напълно. За щастие нито Мърсър, нито Селоме имаха трайни увреждания от съприкосновението с живака, а страховете му за криптокока се оказаха неоснователни.

Мърсър и Селоме бяха на баржата от три седмици и плаваха по реката, за да избегнат блъсканицата в Кайро. Лодката принадлежеше на бивш клиент на Мърсър, който бе натрупал цяло състояние, след като се възползва от услугите му като геолог, и с готовност му я предостави. От брега баржата изглеждаше незабележителна. Беше дълга двайсет метра, широка почти седем и имаше плоско дъно и четвъртит нос и кърма. Лоцманската кабина представляваше квадратно блокче, застрашително поставено твърде напред, за да представлява красива гледка. Едва когато човек стъпеше на палубата, баржата разкриваше същинската си красота и луксозна обстановка.

Горната палуба беше от гладък махагон, който блестеше на лъчите на пустинното слънце. Малкият плувен басейн и джакузито приличаха на миниатюрни оазиси. Между саксиите с палми имаше барче. С изключение на екипажа, на баржата нямаше други пътници освен Мърсър и Селоме. Под палубите имаше шест каюти и луксозен апартамент с баня, облицована с мрамор и с позлатени кранове. Трапезарията и главната каюта бяха също така луксозни и макар че не беше по вкуса му, Мърсър оценяваше красотата на обзавеждането.

Той избърса потта от очите си и бавно ги отвори, наслаждавайки се на гледката пред себе си. Селоме Нагаст се бе изтегнала на шезлонг и спеше. Смуглата и кожа беше лъскава. Косите й бяха прибрани на кок, но по раменете и падаха кичури и червеникавият им оттенък блестеше като рубин. Тя беше само по бикини и съвършените и гърди се надигаха и отпускаха, предизвиквайки възбуда у Мърсър.

Той внимателно протегна ръка, за да не я събуди, и взе чаша с водка от масата зад него: Отпи от коктейла от горчив лимонов сок и водка — третия за деня, а още не бе станало обяд. Знаеше, че някои хора търсят вълнения, за да избягат от еднообразието по време на ваканцията, но искаше да прави точно обратното.

По реката плаваха туристически кораби, превозващи американци, японци и европейци. На отсрещния бряг се намираше храмът на Ком Омбо, комплекс от пясъчник, посветен на Хор, бога на крокодилите. Храмът приличаше на Акропола в Атина и имаше солидни колони във формата на лотоси, увенчани с масивни каменни трегери. Предишния ден Мърсър и Селоме се разхождаха сред развалините и се възхищаваха на йероглифите и мумифицираните останки на свещените крокодили. Някога храмът бе представлявал място за поклонение за недъгави и ранени и много от пиктограмите изобразяваха медицински процедури или молитви.

Днес беше последният им ден насаме. Дик Хена и съпругата му Фей щяха да се присъединят към тях в Ком Омбо, а после щяха да отидат в Асуан и още една седмица да разглеждат историческите паметници.

От подвижното мостче се чу шум. Отначало Мърсър помисли, че идва поредният търговец на сувенири, но после чу гласа на Дик Хена и развълнуваното възклицание на Фей.

— Селоме, събуди се — каза Мърсър и когато очите й се отвориха, й хвърли сутиена на банския. — Компанията пристига.

Младата жена извика притеснено и нахлузи банския. В същия миг Дик и Фей се появиха на палубата.

Мърсър скочи, стисна ръката на Дик и целуна Фей по бузата.

— Добре дошли на баржата на греха на Мърсър. Вашите капризи са заповеди за нас.

— Казвал съм го и преди и пак ще го кажа, че съм си сбъркал професията. — Дик Хена огледа баржата. Погледът му се спря на Селоме и той отвори уста от изумление пред красотата й.

— Селоме Нагаст, това са Дик и Фей Хена.

Докато Дик се ръкуваше с нея, Фей хвърли на Мърсър одобрителен поглед, който го накара да се усмихне.

— Как пътувахте? — попита той.

— Чудесно — отговори Дик. — Първа класа от „Дълес“ до Кайро, частен самолет оттам до Асуан и лимузина дотук. Кой би се оплакал?

Мърсър бе платил за всичко в знак на благодарност към Дик за помощта и към Фей за търпението й.

— А Хари?

— Той ще дойде вдругиден. В момента е в Израел и помага на Мосад да разпознаят хората, които го бяха отвлекли. Не мога да повярвам, че има толкова много енергия. Здравето му е желязно.

— И сърцето златно, а черният дроб оловен — засмя се Мърсър. — Хайде, настанете се. Ще поговорим, докато обядваме.

След час четиримата седнаха на една от масите на палубата. Дик и Фей бяха облекли къси панталони и широки ризи. Мърсър си бе сложил фланелка, а Селоме — пъстър шал. Докато се хранеха, край баржата минаха две фелуки с фенери. Този традиционен плавателен съд все още можеше често да се види по реката.

Стюардите разчистиха масата и отново напълниха чашите. Мърсър довърши историческия си разказ за храма зад тях и насочи разговора към по-сериозна тема.

— Може да приключим с деловата част на посещението ви и после да се наслаждаваме спокойно на остатъка от седмицата.

— Съгласна съм — побърза да каже Фей.

— Добре. — Дик погледна с обич съпругата си от трийсет и пет години. — Първо ще говорим за лошото и ще запазим хубавите вести за накрая. Трима от миньорите, блокирани в шахтата, са починали от отравяне с живак, а други четирима няма да оцелеят. Повечето обаче са реагирали добре на лечението и ще се възстановят напълно.

Мърсър не каза нищо. Не мислеше за трийсетте ерит-рейци, които бе спасил, а само за починалите. Селоме докосна ръката му.

— По време на атаката на морските пехотинци са загинали само четирима еритрейци — продължи Дик Хена. — Аутопсиите показват, че са били убити от суданци. От морските пехотинци сме загубили осем души и дванайсет са ранени. От битката са оцелели само трима суданци, които са задържани в Асмара и чакат съдебен процес. Министърът на правосъдието ме увери, че ще ги екзекутират. Интерпол и еритрейските власти сключиха сделка. Еритрейците ще задържат Джопи Хофмиър, но Джанкарло Джанели ще отиде в Европа. Управителният съвет на „Джанели СпА“ сътрудничи за разобличаване на незаконната му дейност в опит да избегне лошата реклама. Дори да има добро поведение, Джанели ще стои в затвора до следващото глобално заледяване.

— Показа ли угризения?

— Никакви.

— Трябваше да го убия, когато имах възможност — измърмори Мърсър. Знаеше, че доживотната присъда е твърде снизходителна за извършеното от Джанели.

— А сега, добрите новини. Сигурно си чул, че преди две седмици министърът на отбраната на Израел Левин е умрял при загадъчни обстоятелства. Официалната версия е инфаркт, но истината е, че министър-председателят Литвинов го е застрелял. Литвинов иска отлагане на изборите, но дори да се проведат, ще запази поста си, защото партията му има мнозинство в Кнесета. Другите конспиратори, които са ни известни, ще бъдат съдени тайно. Израелското правителство не иска да се вдига шум, но нашият президент знае точно какво става и ще използва предимството си по време на следващия кръг от преговори, ако отново се отметнат от предишните си обещания.

— Дипломация на моркова и пръчката.

— Това не е моя грижа. Аз съм само ченге — усмихна се Хена. — А сега, най-хубавото. Тежката миньорска техника, която си поръчал от Вашингтон, е пристигнала в Еритрея един ден, след като ти и Селоме дойдохте тук. Военният инженерен корпус им е помогнал да ги закарат до мината като част от споразумение за сътрудничество. Маконен е назначен за управител на мината и работата там скоро ще започне. Наричат я Мината на цар Соломон. Маконен и министърът, отговарящ за мините, са сключили сделка за продажбата с диамантения картел в Лондон. След няколко седмици първите скъпоцен-ни камъни ще отпътуват. Никой не може да прогнозира доколко това ще промени Еритрея, но всички са едино-душни, че с бедността е свършено.

— Кажи му другото — подкани го Фей.

— А, да. Спомняш ли си сейфа, който не си могъл да отвориш в мината?

— Мърсър опита всичко освен динамит — обади се Селоме.

— Джанели отказа да ни каже комбинацията, затова се свързахме с производителите и те ни изпратиха един от техниците си. Предполагам, че малкият сейф е бил най-новото в технологията, защото човекът се мъчи цяла седмица, докато го отвори.

— И? — Фей беше най-развълнувана от всички, макар да знаеше историята.

— Вероятно си чул слухове за огромен диамант, намерен, докато сте работили в мината. Е, оказаха се верни. Диамантът тежи сто и двайсет карата и експертите в Антверпен казаха, че ще го шлифоват до шейсет.

— Господи! — изуми се Мърсър. — Диамант с такъв размер е безценен. Някой колекционер би дал цяло състояние за правото кристалът да носи неговото име.

— Вече е говорено по този въпрос.

— Кой е щастливецът?

— Народът на Еритрея го подари на Природонаучния музей „Смитсониън“. Диамантът ще бъде изложен в геоложката зала. — Дик Хена сияеше. — И ще се нарича „Мърсър“.

Мърсър усети, че в очите му напират сълзи, и се обърна, преди другите да видят колко е трогнат от този жест. Щом се съвзе, той погледна Селоме.

— Знаеше ли за това?

— Научих го, когато се обадих на министъра, отговарящ за мините — усмихна се тя. — От името на моя народ искахме по някакъв начин да ти благодарим за онова, което направи за нас.

Мърсър се почувства неудобно, но изражението му беше доволно.

През нощта Селоме и Мърсър се любиха в голямата спалня. Докато лежаха на влажните смачкани чаршафи, тя сложи глава на гърдите му, така че Мърсър да не вижда лицето й, когато говори.

— Изглеждаш променен от сутринта. Заради диаманта ли е?

Той я уважаваше достатъчно, за да отклони въпроса.

— Не.

Как да й обясни? С какви думи да й каже, че въпреки онова, което бяха преживели заедно, иска да се прибере вкъщи и да се върне към живота си преди обаждането на Прескът Хайд? Трябваше да забрави този кошмар. Не беше справедливо да включва и Селоме, но тя беше част от това. Всичко беше много болезнено — образите на Гиби, отец Ефраим и мумуфицираните деца, труповете, които бе открил в другата мина, и лицето на Чавес, когато могилата от камъни се взриви. Трябваше да минат години, докато ужасът избледнееше, а някои сцени щяха да го обсебват до края на живота му.

— Тогава са Дик и Фей — каза тя. — Те ти напомнят, че далеч оттук имаш друг живот, и ти изгаряш от нетърпение да се върнеш в него.

— Селоме, аз…

Не изгаряше от нетърпение, но трябваше да се върне. Мърсър искаше да прекъсне всяка връзка със случилото се и да обърне нова страница, ако иска възстановителният процес да започне.

— Знам, Филип, разбирам. Готов си да се прибереш вкъщи. Не мисли, че не очаквах това. — Тя беше на път да се разридае. — Когато се запознахме, усетих, че в теб има болка, нещо от миналото ти, от което не можеш да се отървеш. Болката вече изчезна, но може би се страхуваш, че и това преживяване ще те преследва.

Мърсър се усмихна.

— Ти накара спомените да избледнеят. Мислех, че съм се отказал от хората и съм се изолирал от тях, но ти ми напомни, че в душата ми още има жива искрица. Никога няма да да мога да ти се отплатя за онова, което направи за мен. — И в същия миг Мърсър осъзна, че може да го стори. — Заклех се пред себе си, че няма да казвам на никого, но ще споделя нещо с теб. Искам обаче да ми обещаеш, че тайната ще остане тук, затворена между тези стени.

Селоме се изви, за да го погледне. Сериозният му тон привлече вниманието й.

— В пещерата, където умря Махди, видях нещо, което не мога да си обясня. Опитвам се да проумея какво беше и да намеря научно обяснение, но не мога.

— Какво беше? — попита Селоме, предчувствайки какво ще чуе. Тялото й се разтрепери.

— Не приличаше на никое природно явление, което съм виждал. Беше неземна синя светлина. Блестеше и пулсираше като жива. Не видях какво я предизвиква, но съм убеден, че кивотът със завета беше там долу при нас. Левин е имал право.

— Трябва да кажем на някого! Боже мой, трябва го извадим. Знаеш ли какво означава това?

— Да. Колко хора умряха за кивота? Ако търсенето продължи, ще загинат още, докато целият Израел бъде унищожен, а може би и светът. Не, Селоме, не трябва да отиваме да го търсим. Кивотът беше затрупан под милиарди тонове скали и трябва да остане там. Спомняш ли си думите на отец Ефраим, че Господ е заповядал на Мениелек да го занесе в Африка? Може би това е било именно поради тази причина. Кивотът е бил предназначен да бъде символ за почитането на Бога, а не средство, заради което хората да се избиват. Още не сме готови за него.

— Но… — Гласът й постепенно заглъхна. Тя знаеше, че Мърсър има право.

— Казах ти го, за да знаеш истината. Това е подаръкът ми за помощта ти.

Селоме разбра какво му е струвало да разкрие тайната. Вътрешният конфликт бе изострил чертите на лицето му и свил мускулите на тялото му.

— Благодаря — прошепна тя. — Мисля, че моят подарък съвсем не беше толкова болезнен. Сега съм ти длъжница.

— Нямаме дългове. Квит сме.

— Е, какво ще правиш, като се прибереш вкъщи? — Спокойното й изражение показа, че наистина са квит. — Ще намериш ли ново приключение, което да завладява мислите ти и да ти помогне да ме забравиш?

— Никога няма да те забравя и не искам повече никакви приключения. След няколко седмици ще изнасям лекции в Пенсилвания по спасителни операции в мина, а после се надявам да замина за Гренландия като участник в научна експедиция. В сравнение с онова, което заедно с теб преживяхме, това ще бъде разходка.

Селоме се вторачи в очите му и се усмихна загадъчно.

— По време на всичките си издирвания намери ли онова, което търсиш?

Мърсър се замисли за миг.

— Не ме интересува целта, а самото издирване.

— В такъв случай, обещай ми, че през последната ни седмица заедно ще търсиш само мен.

Той изпълни желанието й.

ПРОКЛЯТИЕТО НА ПАНДОРА

(книга 4 от "Филип Мърсър")

Публикувана в годината на сватбата ни, тази книга е за Деби с цялата моя любов.

Гренландия

Август 1953 г.

„Стратофрейтър“ се разтресе, когато левият външен двигател отново започна да засича. Този път положението беше много по-лошо и вместо да рискува самолетът да стане твърде нестабилен, майор Джак Дилейни изключи двадесет и осем цилиндровия мотор. Той намали тягата, но все още не можеше напълно да контролира самолета.

— Здравата загазихме, нали, майоре? — попита вторият пилот лейтенант Джери Уингър.

Дилейни не отговори и продължи да гледа измервателните уреди на трите работещи двигателя. Инстинктът му подсказваше, че още не са видели последиците от онова, което бе предизвикало повредата. Останалите мотори работеха и това го караше да мисли, че проблемът не е в самолета, а в горивото, с което бяха заредили в Англия. По всяка вероятност се бе замърсило в лошо поддържаните цистерни. Той погледна през предното стъкло, известно във военновъздушните сили като „парника“, защото бе направено от деветнайсет плоскости плексиглас. Пилотската кабина приличаше на тази на достопочтения В-29, по чийто модел бе направен „С-97 Стратофрейтър“.

Под военния товарен самолет пустеещият Северен Атлантически океан беше тъмен като възвишенията в родната на Дилейни Западна Вирджиния. За щастие небето беше ясно.

— Да, така е — най-после отговори Дилейни, погледна Уингър и видя собственото си безпокойство, отразено в очите му. Въпреки горещината в херметически затворената кабина майорът усети, че го побиват ледени тръпки. — Том, къде се намираме, по дяволите?

Навигаторът Том Сандърс седеше зад малкия си пулт. Пред него бе разгърната карта, а на намръщеното му лице бе изписано безпокойство.

— По-близо до Гренландия, отколкото до Исландия.

— Точно от това се опасявах — измърмори пилотът.

— Бих казал, че сме на около четиридесет мили[21] от крайбрежието на Гренландия.

Дилейни знаеше от опит, че поредица подобни дребни произшествия водят до катастрофа. Освен по време на войната, когато изневиделица връхлетяваше удар на противовъздушната артилерия. Той се бе измъквал няколко пъти на косъм от смъртта, когато беше командир на В-29, но не бе изгубвал хора от екипажа си. Този път обаче съдбата му поднасяше проблем след проблем и майорът не можеше да направи почти нищо.

Всичко започна един час след като излетяха от Англия — самолетът бе разтърсен от внезапен порив на вятъра и недостатъчно добре обезопасеният багаж в товарното отделение се размести. Проблемът не беше фатален, но Дилейни бе принуден да хване здраво кормилото, за да уравновеси самолета. Той докладва за инцидента на наземния контрол и ги накара да съобщят на военновъздушната база в Туле, че самолетът с провизиите им ще закъснее. После добави, че когато се върне, ще иска главата на онзи, който е отговарял за закрепването на товара. След това екипажът прекара няколко спокойни часа, докато в радиопредавателите възникна проблем със захранването, който предизвика късо съединение в цялата система. Бяха на сто мили от Исландия и летяха на север, когато изведнъж комуникациите прекъснаха. Том Сандърс се бе опитал да поправи радиопредавателите, но не бе възнаграден за усилията си. Дилейни би решил да се върнат, ако не бяха проблемите във военновъздушната база в Дувър, откъдето излитаха товарните самолети за Туле — вече бяха провалени три опита да се закарат провизии на базата над Северния полярен кръг. Освен това Дилейни знаеше, че времето може да се развали преди да изпратят друга мисия. Той обмисляше решението си да продължат, когато екипажът на боинга бе сполетян от друго произшествие.

Преди половин час лейтенант Уингър бе забелязал, че моторите прегряват. Дилейни отвори дефлекторите около четирите двигателя в усилие да ги охлади, като забави още самолета. Тактиката имаше успех известно време, но температурата започна неумолимо да се повишава към червената граница. И тогава първият мотор започна да прекъсва. После отново се изчисти за няколко минути и след това пак започна да киха. Корпусът вибрираше и алуминиевите ребра скърцаха. Дилейни нямаше друг избор, освен да го изключи.

— Когато температурата спадне достатъчно, ще опитаме отново да включим двигателя — каза той на Уингър. — Том, има ли писта за приземяване в тази част на Гренландия?

— Не, сър. Картата показва само планини и ледове. Има нещо на име Кемп Декейд на около сто и петдесет мили южно от мястото, където ще прелетим над брега, но пистата е предназначена само за самолети със ски.

— По дяволите! — Дилейни пресметна наум разстоянията и рисковете. — Добре. Ако моторът не заработи както трябва, ще обърна и ще се опитам да стигна до Исландия.

— Майоре, зад нас има двеста и трийсет мили — нервно възрази Сандърс. Той беше твърде млад, за да е участвал в сраженията през войната, и Дилейни подозираше, че за пръв път изпитва страх.

Пилотът изчака пет минути, докато двигателят се охлади. Отсреща се появиха високите скали и тъмните фиорди на източна Гренландия. Дилейни не бе виждал такова запустяло място. Планините бяха покрити със сняг, а големите глетчери, разпръснати в долините, спускащи се към океана, приличаха на замръзнали водопади. Той знаеше, че отвъд тънката брегова ивица се простира море с площ осемстотин и петдесет хиляди квадратни мили, покрито с лед, дебел колкото дълбочината на океана.

— Температурата в първия мотор спадна, майоре. Изглежда всички двигатели работят нормално.

Дилейни погледна измервателните уреди и видя, че отворените дефлектори охлаждат моторите. Той включи първия двигател, който забръмча успокоително, сякаш не бе имало проблем. Майорът усети, че С-97 започва да реагира по-добре.

— Нещата се оправиха — задъхано каза той, а Уингър и Сандърс се спогледаха и се усмихнаха. — Ще бъдем над сушата след около пет минути.

Самолетът прелетя над планините със сто и осемдесет възела — много под оптималната си скорост и доста по-ниско от най-подходящата височина. Дилейни и Уингър видяха леденото пространство, което се простираше до хоризонта. Под огромната тежест на снега милиардите тонове лед бавно се придвижваха към брега като безкрайна конвейерна лента. Докато се преместваше, ледът остъргваше скалите отдолу и по повърхността и неравностите под дебелата една миля покривка приличаха на грамадни назъбени хребети. Върховете бяха толкова напукани, че приличаха на бурно море, замръзнало за миг, чиито вълни се бяха превърнали в заострени гребени, някои от които достигаха сто фута[22] височина.

— Господи! — промълви Дилейни. Лейтенант Уингър се опита да каже нещо, когато първия двигател експлодира. Двойните стени на цилиндрите се разпаднаха. Горивото пламна. За секунди крилото до нагорещения мотор почерня от пламъците и после се разпадна, когато вятърът нахлу в дупките в алуминия, причинени от нажежените до червено отломки.

C-97 се наклони на лявата си страна и започна да губи височина. Дилейни се бореше да овладее самолета.

Стрелката на висотомера бързо се завъртя назад. Уингър спря притока на гориво към разбития двигател.

— Какво виждаш, Том? — извика пилотът. Устните му се разтеглиха от напрежението да задържи във въздуха осакатения самолет и оголиха зъбите.

Навигаторът погледна през прозорчето до командния си пулт. Професионалната му подготовка надделя и вместо да се предаде на страха, който сви стомаха му, той заговори спокойно.

— С мотора е свършено, а крилото сигурно ще се откъсне. Самолетът гори и излиза от строя.

— Горивото свърши — докладва Уингър и се залови да помага на Дилейни да овладее управлението.

— По дяволите, загубихме по-голямата част от ейлеро-на вляво. Джери, трябва да уравновесим самолета. Много се наклони наляво.

Екипажът намали наполовина тягата от едната страна и С-97 започна да се стабилизира, но продължи да губи височина. За трийсетте секунди след експлозията се бяха спуснали с десет хиляди фута. Двамата пилоти се опитваха да уравновесят самолета с контролните уреди, но не можеха да направят нищо, за да го задържат във въздуха. Най-важното беше да го приземят меко върху леда.

— Потърси гладко място за кацане. — Дилейни се бе съвзел от първоначалния шок и гласът му отново беше рязък и властен.

— Търся, но ледът е много грапав. — Уингър погледна висотомера — показваше пет хиляди фута.

В по-сгъстената атмосфера имаше повече подемна сила под крилата и спускането стана по-лесно. Дилейни се опита да изправи носа, но C-97 отново се наклони наляво.

— Какво виждаш?

Преди Уингър да отговори, пилотската кабина изведнъж се изпълни с противен пушек от горящо масло и хидравлична течност, която намали видимостта до нулата. Химичните вещества опариха гърлата и очите на тримата мъже. Сандърс изкрещя, че зад тях има пожар. Дилейни протегна ръка, включи вентилационната система и след миг въздухът се изчисти.

— Угаси пожара — кашляйки, каза Дилейни. Самолетът бе загубил още хиляда фута височина и падаше, описвайки спирала. — Кажи нещо, Джери. Какво става там?

— Нищо. — Уингър също кашляше от пушека, сложил ръка на гърдите си, сякаш жестът можеше да прогони болката от опарените му бели дробове. — Чакай малко!

Той видя район от чист лед в сянката на планина от черен гранит.

— Виждам го — каза Дилейни в същия миг, когато Уингър посочи мястото.

— Огънят е потушен, майоре, но не мога да обещая, че ще е за дълго. — Сандърс бе получил най-тежки поражения от пушека и гласът му звучеше така, сякаш си поемаше въздух за последен път.

Майорът внимателно насочи самолета към ивицата гладък лед. Намираха се на височина три хиляди фута и летяха със скорост сто и десет възела. Дилейни прецени разстоянието и започна да снишава C-97. Кокалчетата на пръстите му побеляха, докато стискаше кормилото. Той не забелязваше, че температурата в пилотската кабина е минус трийсет градуса и прозорците се заледяват от вътрешната страна.

— Самолетът реагира малко по-добре — каза Уингър, докато му помагаше да обърне „Стратофрейтър“ по посока на преобладаващия северен вятър, подхождайки към мястото за приземяване. — Сигурно е от по-гъстия въздух.

— Да — съгласи се Дилейни и изпита лек оптимизъм за пръв път след експлозията. Всяка секунда, в която самолетът бе под контрола му, означаваше, че шансовете са малко по-добри.

Когато останаха две мили, пилотите видяха, че мястото, което смятаха да използват като писта за приземяване, не е гладко, както им се бе сторило на пръв поглед. Силните ветрове бяха отвяли снега, който трябваше да омекоти кацането. На повърхността стърчаха гротескно оформени ками от лед, които щяха да разкъсат тънката обшивка на боинга и да пробият резервоарите. Дилейни заповяда на Уингър да изхвърли остатъка от горивото, за да стане самолетът по-лек. Той се страхуваше повече от пожар, отколкото от кацането. Беше виждал как много от другарите му се връщат от бомбардировки с изпочупени самолети и успяваха да ги приземят, но на пистата „В-29“ избухваха в пламъци.

— А колесникът? — попита Уингър.

— Предпочитам да кацнем по корем. Не можем да рискуваме колесникът да се удари в някой от онези ледени хребети.

Ако уредите не се бяха повредили, членовете на екипажа щяха да могат да преценят на какво разстояние са от земята. Това беше един от объркващите аспекти на летенето в полярни условия. Всичко изглеждаше еднакво. На Дилейни най-много му липсваха дърветата. Той определяше разстоянието, съдейки по височината им. Но сега единственият му видим ориентир бяха голите планини, които застрашително се извисяваха вдясно. Опитът му подсказваше, че би трябвало да са на височина три хиляди фута, но можеше да са и на триста. Ръцете му стиснаха още по-здраво кормилото. Студът вече оказваше въздействие. Дилейни имаше чувството, че очите му са пресъхнали, макар че по лицето му се стичаха сълзи. Висотомерът показваше петстотин фута.

Самолетът продължи да се снишава. Детайлите на релефа станаха още по-ясни и онова, което Дилейни и Уингър видяха, не им хареса. Приземяването щеше да бъде трудно. Под леда се очертаваха безброй твърди като бетон хребети. Най-близката планина беше само на четиристотин метра от дясното крило, но не предлагаше защита от убийствения вятър. Дилейни усети, че се задава силен порив, и реагира, като се опита чрез контролните уреди да уравновеси самолета.

— На каква височина сме? — попита той.

— Сто фута — веднага отговори Уингър. — Том, затегнал ли си предпазния си колан?

Сандърс изстена. Уингър се обърна да види как е радистът и ахна. Лицето на Том Сандърс беше обляно в кръв, която течеше от носа и очните му ябълки. Той се бе хванал за слепоочията и тялото му трепереше. Очите му бяха изцъклени.

— Том, какво се случи? — Уингър предположи, че радистът е ударил главата си в навигационното табло.

Сандърс отново изстена, започна да дере гърдите си и изцапа с кръв коженото си яке.

— Нужен си ми, Джери — извика Джак Дилейни. Намираха се на петдесет фута над леда.

Уингър се обърна към контролните уреди.

— Нещо не е наред с Том. Ранен е.

Вятърът блъсна самолета наляво. Уингър и Дилейни реагираха едновременно и върнаха боинга в курса, като леко надигнаха носа.

— Скорост сто възела.

Дилейни беше напълно съсредоточен. Това не приличаше на безбройните полети, които бе извършил за „Берлин Еърлифт“, където самолетите летяха на групи по четирипет и чакаха инструкции за кацане. Сега дилемата беше или да приземи самолета, или да го разбие. Нямаше трета възможност.

Въздухът беше чист и земята се приближаваше измамно бързо. Боингът летя плавно още минута, после изведнъж Дилейни усети натиск върху лоста, сякаш върху кормилото на Уингър имаше някаква тежест. Той се обърна и видя, че вторият пилот се е прегърбил върху контролните уреди и вкочанените му ръце натискат кормилото. Уингър потрепери конвулсивно и сетне пак се отпусна. Капки кръв от носа и очите му опръскаха пилотската кабина. От устата му се изтръгна гърлен вик и бликна кръв. Дилейни предположи, че това е в резултат на вдишването на пушека. За щастие той не бе поел толкова много дим, колкото другите двама членове на екипажа му.

Нямаше време да помага на Уингър. Съсредоточи се върху приземяването. Натовареният самолет докосна леда. Коремът му се стовари върху земята с пронизително стържене. Дилейни бе заслепен от вихрушката от частици лед и от снега. Той усети как перките на двата работещи мотора се разбиха в повърхността и се откъснаха, а едната проби алуминиевата обшивка на товарното отделение.

Бръмченето на моторите бе заменено от звука на разкъсването на самолета от леда. Всеки удар в хребет блъскаше Дилейни на седалката. Той имаше чувството, че раменете му са счупени. Стрелката на индикатора за скоростта сочеше сто възела. Това не беше възможно! Самолетът би трябвало да е намалил скоростта.

Стъклото бе затрупано от сняг и Дилейни не виждаше никакви ориентири, по които да прецени позицията на С-97, но му се струваше, че боингът завива надясно, към планините. Вибрациите не спираха. Самолетът се тресеше. Главата на Дилейни сякаш пулсираше от напрежението, докато се опитваше да разбере какво става. Той дръпна ръцете си от контролния лост, но краката му останаха на педалите. Вече беше сигурен, че боингът завива надясно, затова натисна левия педал, надявайки се да избегне планините. Усети, че самолетът се движи напред, и горещо се помоли да е взел правилното решение.

Заслепен от снежната виелица, той нямаше как да разбере, че усещането му е било погрешно. Боингът се движеше право напред, когато Дилейни натисна левия педал на кормилото, самолетът зави, насочи се към малко възвишение и се изкачи до върха му.

Триенето между обшивката и леда не намали скоростта и боингът отново се понесе във въздуха.

Дилейни изкрещя, като видя, че самолетът се насочва към скалите, но той се стовари върху земята за втори път, много по-тежко от първия. Заледената повърхност беше наклонена и боингът набра скорост. Дилейни отново не виждаше какво има пред него, но и без това не можеше да направи нищо.

Самолетът се блъсна в скала и се завъртя. Инерцията го наклони, докато лявото крило се заби в леда, разпръсквайки сняг и отломки. Това най-после забави С-97 и скоростта намаля на трийсет възела. Вторият сблъсък със скала отне още от скоростта и Дилейни реши, че ще успее да спре.

Стъклата се строшиха и свистящият вятър изпълни пилотската кабина със сняг. Лицето на Дилейни бе охлузено, сякаш поразено от пясъчна буря. Макар и вцепенен, той разбра, че кърви. Самолетът внезапно спря, защото носът му се заби в снежна пряспа откъм подветрената страна на хълм. През счупените стъкла нахлу лавина от сняг. Краката на Дилейни бяха заровени. Но той беше жив.

Всичко изведнъж стана тихо и неподвижно. Дилейни седеше и дишаше учестено. От устата му излизаше пара. Ужасът намаля и майорът изпита неизмеримо облекчение. А с облекчението дойде и гордостта. Малцина пилоти биха успели да направят това.

Едва тогава той осъзна, че навън вие вятър и върху корпуса падат парчета лед. Избърса лицето си и видя, че пръстите му са окървавени. Не чувстваше болка, защото беше парализиран, но това му напомни за Уингър. Вторият пилот беше мъртъв. Очите му бяха широко отворени и невиждащи. Кръвта на лицето му се бе превърнала в замръзнала маска.

— Том? — извика Дилейни на навигатора. — Добре ли си, Том?

Отговор не последва. Двамата членове на екипажа му бяха мъртви. Но в момента пилотът ветеран не можеше да си позволи да скърби за тях. Знаеше, че ако не действа бързо, ще го постигне тяхната съдба. Първо трябваше да се измъкне от пилотската кабина. През разбитите стъкла бе влязъл толкова много сняг, че Дилейни не можеше дори да помръдне краката си. Чувстваше се безсилен. Искаше му се да затвори очи и да си почине поне една минута.

Силният трясък на леда върху корпуса го стресна, когато клепачите му натежаха. Дилейни беше сигурен, че всичко ще бъде наред. На самолета бяха натоварени трийсет тона провизии, предназначени за Туле, включително гориво, храна, дрехи и друга полярна екипировка — всичко, което му бе нужно, за да оцелее, докато дойдат да го спасят.

Той беше убеден в това. Щяха да започнат да го търсят няколко часа след като не се появеше в базата по разписание. А докато го намереха, щеше да седи на топло в самолета. Беше само въпрос на време, няколко дни, най-мно-го седмица. Но щяха да го открият.

Само главата да не го болеше толкова много. И да можеше да спре кръвта, която се стичаше в устата му…

Виена, Австрия

В днешно време

Когато времето беше хубаво, старецът и малкият му дакел се разхождаха по Картнерщрасе. Модната търговска улица минаваше край прочутата Виенска опера и постоянно бе пълна със зяпащи туристи и забързани местни жители. Повечето собственици на магазини познаваха мъжа, който тътреше краката си, и кучето му с форма на кренвирш. Той вървеше по този маршрут от години. Мнозина го наричаха доктор, макар че никой не знаеше дали човекът заслужава тази титла. Очите му бяха ясни въпреки напредналата възраст, а гласът му беше завладяващ.

Беше краят на юли. Въздухът беше топъл и изпълнен с мириса на пасти и на уличното движение. Докторът си имаше болежки, затова носеше тънко сако над ризата и жилетката и мека шапка на главата си. През зимата дакелът Хендел беше облечен в кариран вълнен пуловер, с който приличаше на пътническа чанта, но в летния ден лъскавата му черна козина блестеше като антрацит.

Тази сутрин докторът крачеше целеустремено и онези, които го познаваха, се учудиха, че го виждат толкова рано. Обикновено той не минаваше преди десет или десет и половина край подобната на сватбена торта опера, построена в стил барок. Хендел изглежда усещаше, че случаят е спешен, и послушно припкаше до стопанина си. Зад Министерството на финансите се извисяваше близо 140-метровата кула на катедралата „Щефансдом“. Огромната готическа църква с изпъстрен с мозайки таван беше символ на Виена, както Айфеловата кула — на Париж.

Преди да стигне до Йоханесгасе, старецът поведе кучето си надясно и изчака на тротоара да минат няколко червени трамвая и редица от коли и камиони. Пушилката от превозните средства беше потъмнила долните етажи на много сгради и архитектурните детайли бяха скрити под натрупваната в продължение на столетия мръсотия. В лабиринта от улички край църквата „Света Ана“ Хендел се развълнува. Знаеше, че приближават до целта си.

Като всички други на алеята, къщата беше двуетажна и с бяла фасада от хоросан. Отпред имаше малък двор, а прозорците и стряхата на стръмния покрив бяха украсени с ковано желязо. На тежката врата бе окачена бронзова табелка с надпис ИНСТИТУТ ЗА ПРИЛОЖНИ ИЗСЛЕДВАНИЯ.

Ръководителите на института позволяваха на икономката фрау Гьотц да живее в двустайния апартамент в задната част на сградата. Макар че беше едва девет часът, тя вече бе отключила вратата и когато влезе във фоайето, докторът долови аромата на кафе и на прясно приготвена торта. Той разкопча каишката на Хендел, който хукна към любимото си място в задната част на къщата, където лъчите на утринното слънце бяха затоплили постелката му.

— Добро утро, хер доктор! — каза фрау Гьотц, излизайки от кухнята, за да помогне на стария професор по история да съблече сакото си.

— Добро утро, фрау Гьотц — отговори доктор Яков Айзенщад.

Двамата се познаваха от четиридесет години, но никога не бяха произнасяли малките си имена, когато се обръщаха един към друг. Фрау Гьотц беше няколко години по-млада от работодателя си и дълбоко уважаваше традициите отпреди войната. А вероятността той да я нарече Ингрид бе равна на шанса фрау Гьотц да обуе панталон. Това, разбира се, по никакъв начин не намаляваше загрижеността, която тя проявяваше към Айзенщад и към съдружника му в института — професор Теодор Вайцман. Двамата мъже бяха вдовци толкова отдавна, че ако не беше нейното влияние, щяха да изпаднат в ергенска немарливост. Ингрид се грижеше на дрехите им да има съответния брой копчета и обядът, който им приготвяше, да бъде пълноценен.

— Професор Вайцман вече е горе — уведоми го фрау Гьотц. — Изпревари ви с един час.

— Уговорихме се да дойдем в десет. Старият глупак не може да чака, а?

— Очевидно не. — Икономката знаеше с какво се занимават тези хора и силно вярваше в каузата им, но не можеше да се увлече и задълбочи в купчина прашни стари документи, както правеха те. Понякога приличаха на малки момчета. — Ще му дам аспирин за преуморените очи, когато поднеса обяда ви.

— Благодаря — разсеяно каза Айзенщад, който вече се бе насочил към стълбището.

Институтът бе претъпкан с материали и подреждането на фрау Гьотц не помагаше. Тя чистеше редовно, но в тихата къща пристигаха толкова много стари книги и документи, че не насмогваше. На всички стени в предната част на сградата с изключение на малките прозорци с изглед към улицата имаше лавици. Дори над вратите имаше лавици за малко използвани ръкописи и документи. Банята също бе отрупана с книги, а ваната — пълна с материали, затова фрау Гьотц се къпеше в апартамента. От двете страни на тесните стъпала за втория етаж също бяха наредени книги.

Всеки том и папка с документи бяха посветени на еднаединствена тема и доктор Айзенщад бе прочел всичко по нея. Това беше смисълът на живота му от четиридесет години — да събира информация и внимателно да я пресява, за да открие нишката, която щеше да го отведе до отговорите и възмездието.

Между двете лавици на стената на горната площадка на стълбището имаше тясно празно пространство. Там бе окачена снимка на личността, вдъхновила Айзенщад — Симон Вайзентал. Под нея имаше надпис, гравиран на парче дърво и подписан от самия велик човек: „НИКОГА ВЕЧЕ!“ На Айзенщад не му бе необходимо да вижда надписа като напомняне. Паметта му и номерът, татуиран на рамото му, никога нямаше да му позволят да забрави. Също като Вайзентал, Айзенщад и Вайцман бяха оцелели от лагерите на смъртта и бяха станали ловци на нацисти. По-точно издирваха злато и други ценни предмети, откраднати от евреите при нацисткия режим.

Айзенщад изкачи стълбите, зави наляво и влезе в кабинета.

— Теодор, уговорихме се днес да не идваме рано — упрекна го той, макар че всъщност не беше ядосан.

— И ти идваш един час по-рано от обикновено. Теодор Вайцман беше по-нисък от съдружника си и не толкова пълен в ханша. Побелелите му коси още бяха гъсти и буйни, а веждите бяха надвиснали като рошави четки над черните очи.

Кабинетът гледаше към градината и миришеше на тютюн за лула, защото и двамата мъже пушеха въпреки предупрежденията на лекарите. Бюрата им бяха поставени едно до друго в средата на стаята. Издрасканата им повърхност беше отрупана с документи и пепел от лулите. На двете бюра имаше по няколко снимки в рамки. Двете най-големи фотографии бяха на отдавна починалите им съпруги.

— Започна ли да преглеждаш новите материали? — Айзенщад се настани на старинното кресло и дървото изпука като ставите му.

— Разбира се. Затова дойдох два часа по-рано.

— И какво научи?

— Няма да правя изводи вместо теб, Яков. Взаимоотношенията им бяха на приятели, които знаят, че никой не може да обиди другия.

Вайцман запали първата си лула за деня и реши да отвърне на упрека.

— Престани да прехранваш Хендел. Мисля, че има запек.

— Кой няма?

Фрау Гьотц донесе сребърен поднос с кафета и две парчета торта. Тя поднесе и две чаши с вода според вековната виенска традиция. Вайцман й бе казвал безброй пъти да не носи вода, защото двамата мъже не я пиеха, но фрау Гьотц не се отказваше от обичая.

— Кажете ми защо сте толкова развълнувани тази сутрин? — Тя остави подноса с кафето на единственото свободно пространство на съединените бюра. — Предполагам, че това има нещо общо с пакета, който куриерът донесе снощи.

— Знаете, че имаме източник в Сталинград — отговори Вайцман. Също като Яков, и той употребяваше довоенните имена на много от градовете в бившия СССР.

— Да, той започна да ви изпраща наскоро разсекретени архивни материали.

— При това е доста загадъчен. Не знаем кой е този човек, нито как се добира до документите, но сме му много благодарни. Нали, Яков?

— Много странно — каза Айзенщад, дъвчейки парче торта. — Материалите са превъзходни, предимно оригинали на германски документи, заграбени от съветската армия, когато е превзела Берлин през 1945 година. Руснаците пазеха в тайна тази информация няколко десетилетия.

— И сега някой я изпраща на вас? — леко подигравателно попита фрау Гьотц.

— Институтът има добро име — машинално възрази Вайцман, макар че знаеше какво има предвид икономката. Те не бяха толкова известни, нито добре финансирани, колкото другите организации, занимаващи се със същата дейност. — Това започна преди два месеца. Отначало получихме два плика за една седмица, а после нищо в продължение на десет дни. След това пристигна онзи голям пакет, който куриерът едва домъкна дотук. А през последните три седмици идват малки пликове по обикновената поща. Материалите разказват изумителна история, която се надяваме да завърши със специалната доставка, донесена вчера.

— Разбирам. — Фрау Гьотц знаеше, че не трябва да кара двамата мъже да разкрият историята, докато не са готови. — Тогава ще ви оставя да работите. Обядът ще бъде точно в дванайсет. Хер доктор, ще разходя Хендел в единайсет, ако желаете.

— Благодаря, фрау Гьотц. — Айзенщад вече беше погълнат от документите, подпечатани с орела на Вермахта, които Вайцман му даде.

В дванайсет фрау Гьотц им донесе обяда, но те не я забелязаха. Двамата мъже бяха потънали в друг свят, зловещ и покварен, където човешкият живот бе принизен до номер на етикети на стоки — шест хиляди за Дахау на 10 ноември, двеста за трудов лагер в Пенемунде. Те бяха толкова вглъбени в работата си, че Теодор Вайцман не си направи труда да глътне аспирина, който фрау Гьотц му донесе, макар че болните му очи сълзяха болезнено.

Пратката от предишния ден се състоеше от петстотин страници документи и двамата прочетоха всеки от тях, като разговаряха само когато искаха да попитат за нещо специфично. Много от нещата им бяха познати. Те знаеха имената на мнозина офицери от SS и пазачи, споменати в материалите. В четири следобед двамата бяха прочели всичко дума по дума. Не бяха подминали нито една подробност. Те запалиха лулите си, за да отклонят вниманието си от неизбежния извод.

— Нищо ново — тъжно отбеляза Вайцман. — Все още не знаем крайната дестинация на товара.

— Имай търпение, приятелю мой. Нацистите бяха фанатици във воденето на архиви. Записваха всичко. Сериозно ли мислиш, че не са поддържали подробни архиви за транспортирането на двайсет и осем тона злато, заграбено от Русия?

— Знам, че съществуват архиви. Само се питам дали загадъчният ни благодетел ги има и дали ще ни ги изпрати.

— Досега ни е изпратил всичко друго. Не забравяй, че преди да се свърже с нас, дори не знаехме, че този товар съществува. Убеден съм, че ще ни изпрати всичко, щом успее да го вземе. — Айзенщад присви очи и се намръщи. По този начин ужасяваше стотиците студенти, на които бе преподавал в университета. — Освен това тук има нещо ново, на което ти не обърна внимание.

— Къде? — Засегнат, Вайцман се наведе напред.

— Погледни. — Айзенщад прелисти документите, докато намери онзи, който търсеше, и го даде на професора. — Най-отдолу. Виждаш ли името?

— Съжалявам, стари приятелю, имаш право. Някой си майор Ото Шрьодер е присъствал, когато златото е пристигнало в Хамбург на 29 юни 1943 година. За пръв път виждам това име.

— Да, поне е нещо, свързано със златото — съгласи се Яков. — Трябва да проверим дали имаме нещо друго за него. Но признавам, че името не ми говори нищо. Вайцман се замисли.

— И на мен. Изглежда не е бил в SS или във военноморския флот. Майор не е морски ранг, а армейски.

Най-големият им страх беше, че тъй като Хамбург е пристанищен град, златото е било натоварено на подводница и закарано далеч от Европа. Ако случаят беше такъв, те едва ли щяха да могат да го открият сами. Тогава нямаше да имат избор и трябваше да предадат откритието си на по-голяма и по-щедро финансирана агенция.

— Струва ми се, че имаме нова следа. Трябва да проучим този майор Шрьодер. Може да е жив и да ни разкаже какво е станало, след като златото е пристигнало в Хамбург. А може би някое от децата му знае нещо.

— Намекваш, че може да не получим повече документи от Русия?

— Просто се уверявам, че проверяваме всяка възможна вероятност — раздразнено отговори Айзенщад. — Знаем, че германската армия е откраднала златото от руски евреи, когато е влязла в страната. Освен това знаем, че така и не е било намерено. Стойността му е близо един милиард американски долара. Няма да намеря покой, докато парите не бъдат върнати на законните им собственици!

— Успокой се, Яков. Никой от нас няма да намери покой.

Айзенщад изглеждаше разкаян, но не се извини за изблика си. Никога не би се извинил за желанието си да намира и връща откраднато имущество.

— Ако ни провърви, ще намерим Шрьодер жив и ще изпратим нашия оперативен агент да го разпита — заго-ворнически добави той, докато около главата му се виеше ароматен дим.

Фрау Гьотц влезе в стаята и застана пред затворения прозорец. Едрото й тяло закри светлината. Тя бе чула последната забележка и смяташе да изрази загрижеността си по този въпрос.

— Трябва да я оставите на мира. Тя има собствен живот.

— Фрау Гьотц, Аника е моя внучка и ни помага, защото иска, а не защото я принуждаваме.

Яков Айзенщад и фрау Гьотц водеха този спор всеки път, когато той помолеше внучката си да им помогне. Айзенщад не можеше да се върне в родната си Германия. Съучастието на Австрия в холокоста заслужаваше поне порицание, но поради спецификата на работата си той трябваше да бъде в центъра на събитията. Аника живееше в Мюнхен и ставаше неплатен помощник, когато поискаха нещо от нея. Дълбоко в душата си Айзенщад знаеше, че тя им помага по-скоро от лоялност, отколкото от убеденост, но се възползваше от услугите й.

— Аника щеше да е омъжена и да има деца, ако не ви помагаше всеки път, когато поискате нещо от нея.

— Грешите — побърза да каже Теодор Вайцман, защото обичаше Аника като своя внучка. — Тя щеше да се катери по всички скали и планини между Антарктика и Шпицберген, ако не бяхме ние. Ние й помогнахме да намери призванието си.

— Помагате й да намери вашето призвание — заяви фрау Гьотц и скръсти ръце на гърдите си, в знак че няма да каже нищо повече по въпроса. — Хер доктор, вие ще трябва да разходите Хендел. Времето му за вечеря отдавна ще е минало, когато се приберете вкъщи.

Айзенщад извади джобния си часовник от жилетката си.

— Да, благодаря. Ще се видим утре, Теодор. Може да получим нещо ново по пощата.

— Тази вечер ще работя до късно. Може би в документите ни има нещо за майор Шрьодер.

— Добре. Довиждане.

На няколко преки от института имаше висока сграда, която се издигаше в центъра на стар квартал. Постройката беше модерна, грозна и пълна с апартаменти за семейства с ниски доходи. От последните два етажа се откриваше гледка към двора зад института. От тази височина и разстояние градината приличаше на затревено петно сред града от асфалт и камък. В единия от апартаментите на най-горния етаж бе монтирано лазерно записващо устройство, измерващо звуковите вибрации и насочено към прозореца на кабинета на Яков Айзенщад и Теодор Вайцман. Двамата ловци на нацисти не знаеха, че врагът, когото смятаха за победен преди шейсет години, записва всяка дума от разговорите им.

Мюнхен, Германия

Клиника „Рехц дер Изар“, най-голямата болница в Мюнхен, беше и градски център по травматология. Колкото и често да измитаха покрива, вихрушката донасяше песъчинки винаги когато спасителен хеликоптер се приземяваше на обозначената площадка. Доктор Аника Клайн засенчи с ръка лицето си от силната въздушна струя, когато белият медицински хеликоптер се приближи до сградата и кацна. Бялата й памучна престилка се развяваше и полепваше по слабото й стройно тяло, докато доктор Клайн вървеше към хеликоптера.

„Е, добре, да го направим“ — помисли Аника и се наведе, за да мине под перките.

След нея се втурнаха двама санитари с количка. Страничната врата на хеликоптера се отвори и лекарят изскочи навън, като държеше над главата си пликче на система за интравенозно поддържане на живота, свързано с тънка найлонова тръбичка за ръката на пациента.

— Сърдечната дейност спря преди около трийсет секунди — изкрещя той, за да надвика бръмченето на мотора. — Това е вторият литър рингеров разтвор, който му преливаме, откакто линейката стигна до мястото на произшествието.

Аника не слушаше. Когато чу, че сърцето на пациента е спряло, без да чака санитарите да пренесат носилката на количката, доктор Клайн подскочи и възседна жертвата на катастрофата, като внимаваше да не допира коленете си до напоените с кръв чаршафи под тялото му. Отметна одеялата и видя, че по торса му има дълбоки рани и ребрата му вероятно са счупени. Започна да му прави сърдечен масаж, натискайки гърдите му, за да принуди сърцето да продължи да изпомпва кръв. Едва когато влезе в ритъм, доктор Клайн отново обърна внимание на медицинския екип. — Беше в безсъзнание, когато го извадиха от колата. Кръвното му налягане беше твърде ниско, за да го измерим, а пулсът — неравномерен.

— Какви са нараняванията? — попита Аника, докато санитарите прехвърляха носилката от товарното отделение на хеликоптера върху количката.

— Петите му са смазани и на краката има множество фрактури. Дясната ръка е почти откъсната. Фрактури на лицето и гърба. Зениците не реагират. Вероятно е ранен и в главата.

— Беше ли с предпазен колан?

— Не.

Аника най-сетне погледна лицето на пациента си, който не беше на повече от двайсет години.

— Задник!

Тя знаеше, че и шофьорът ще бъде докаран в болницата, но в направо в моргата, откъдето родителите му щяха да вземат трупа. Той беше на същата възраст като младежа, за чийто живот се бореше доктор Клайн. Преди час младежите си бяха играли на състезатели от Формула 1 на аутобана с крадено порше. А сега единият беше мъртъв, а другият имаше съвсем малък шанс да оцелее.

Количката се приближи до асансьора. Аника продължаваше да прави сърдечен масаж на пациента. Санитарят бе сложил кислородна маска на лицето му и подаваше въздух към белите му дробове в унисон с движенията й. Вратата на асансьора се затвори и Аника изведнъж се успокои. Винаги ставаше така. През първите трескави минути тя работеше, без да се замисля — професионалният опит ръководеше ръцете й. Асансьорът се спускаше към спешното отделение. Аника разполагаше с четирий-сет секунди, преди вратата отново да се отвори, и дотогава не можеше да стори нищо друго, освен да продължава да прави сърдечен масаж. Съзнанието й бе освободено.

Това беше дарба, която съхраняваше разсъдъка й в касапницата, причинена от небрежност, глупост и нарастващо насилие. Очите й бяха вторачени в ръцете й, но съзнанието не бе съсредоточено върху нищо конкретно. Беше абсолютно безпристрастна и спокойна, сякаш бе изпаднала в унес. Същото ставаше и когато бягаше маратон. Последната четвърт от разстоянието изминаваше с помощта не толкова на тялото си, колкото на волята си.

Аника осъзна, че сърцето й бие в синхрон с движенията й, докато масажираше гърдите на пациента.

Вратата се отвори и отново настъпи хаос. Санитарите забутаха количката по ярко осветения коридор към травматологичното отделение. От спасителния хеликоптер бяха съобщили информация за състоянието на жертвата по време на пътуването към болницата, затова медицинските сестри и лекарите бяха готови и чакаха. До тях имаше преносим дефибрилатор и едната сестра държеше гел и електроди. Сред звуците на електрониката се чуваха гласове. Аника продължаваше да масажира сърцето на пациента, докато останалите се приготвиха да го поемат.

Тя се отмести, за да включат сърдечния монитор към голото тяло. Зелената линия показваше активност само когато Аника притиснеше ръце до гърдите му, а щом спреше, ставаше права. Санитарите спряха количката и единият помогна на доктор Клайн да слезе.

Сестрата интубира пациента, напъхвайки в устата му маркуч, който да поддържа функционирането на белите дробове. Петер Хайман, вторият лекар, веднага допря електродите на дефибрилатора до гърдите на младежа.

Пациентът потрепери конвулсивно, когато електричеството мина през тялото му.

— Отново — извика Аника.

Хайман изпрати още един импулс в тялото на жертвата. Този път последва слаб сърдечен ритъм.

„Хайде, хайде“ — молеше се безмълвно Аника, докато гледаше натрошените крака на младежа и вече мислеше какво трябва да се направи, ако се възстанови сърдечната му дейност. Панталонът му беше скъсан и дори без рентген тя разбра, че е загубил и двата си крака под коленете. Единият се държеше само на няколко ивици плът. Турникетите на долната част на бедрата му не пропускаха кръвта да изтича от тялото. Кожата му беше мъртвешки сива. Аника си представи фонтаните кръв, които щяха да се излеят от разкъсаните крайници, когато развържат турникетите.

— Пак го изпускаме — каза сестрата.

Друга сестра приготви инжекция с епинефрин.

Иглата беше дълга, по-подходяща за кошмар, отколкото за болница, но Аника я плъзна между ребрата на пациента, без да се колебае, и я заби в сърдечния мускул.

Тя вкара лекарството и извади иглата.

— Разтърси го отново.

Хайман за трети път допря електродите на дефибрилатора до гърдите на младия мъж, увеличавайки електричеството на триста и шейсет джаула. На този етап опасно високият ток не можеше да навреди на пациента.

— Готово — малко по-спокойно каза той, макар че всички разбраха какъв ще е изходът от тази битка.

Гърбът на младежа се изви като опъната тетива на лък. Той се отпусна на масата и като по чудо сърцето му започна да бие едва доловимо. Аника и Петер се заловиха с другите наранявания.

Тя прегледа очите му и видя, че зениците са увредени и не реагират на светлината на фенерчето. Пациентът беше в кома. Доктор Клайн прокара ръка през косите му и откри подутина с размера на яйце от едната страна на черепа. Трябваше им скенер, за да разберат какви са пораженията върху мозъка. Съдейки по другите рани, Аника реши, че главата му е претърпяла силен удар.

Тя прогони подозренията си. Работата й беше да спаси живота на пострадалия, докато се намесят хирурзите. Щом напуснеше интензивното отделение, бъдещето му беше в ръцете на други.

— Кажи на радиологията, че ни трябва рентген и скенер — обърна се тя към сестрата. — Какво мислиш, Петер?

— Той ще загуби краката си дори ако му е останал малко мозък да ги контролира.

— А ръката?

Доктор Хайман погледна натрошения крайник.

Двамата лекари се спогледаха и си помислиха, че може би трябва да отпишат пациента, докато имаха шанс. Хипократовата клетва означаваше ли, че трябва да спасят живота на изпаднал в мозъчна смърт човек с три ампутирани крайника?

— Хирурзите са готови. Чакат ни да приключим — съобщи сестрата.

— Добре. Благодаря. — Аника развърза турникетите, за да позволи на кръвта да стигне до отворените рани и да възвърне естествения цвят на кожата, и преди да се превърне в потоп, отново ги завърза.

Сърдечният ритъм на пациента беше равномерен, но слаб, и колкото и физиологичен разтвор да му вкарваха, кръвното налягане оставаше ниско. Той имаше вътрешни наранявания. Аника знаеше каква е била силата на удара по време на катастрофата и реши, че по всяка вероятност някои от органите му са се откъснали и оттам идва кървенето. Разкъсаният далак беше нещо обикновено при подобни злополуки. Тя прегледа корема му и установи, че е подут от кръвта, изпълваща кухините.

Доктор Клайн се приготви да обсъди с Хайман дали да интубират гърдите му, когато сърцето на пациента спря за трети път. Колкото и усилия да полагаха, нямаше какво повече да направят, освен да го гледат как умира. След още десет минути трескава работа Аника усети докосване по рамото. Строгият поглед на Петер беше достатъчно красноречив. — Откажи се.

Тя погледна ядосано часовника на стената и се изуми, като видя, че са работили половин час. 17:18. Смяната й бе свършила преди осемнайсет минути.

Аника махна гумените си ръкавици и шапката от главата си. Повече от всичко йсе искаше да измие потта от сплъстените си черни коси, но пред спешното отделение сигурно имаше полицаи, които чакаха да говорят с нея. В края на краищата пациентът бе извършил закононарушение.

Като лекар от спешно отделение тя знаеше, че е важно да се дистанцира от пострадалите, но загубата на някои от тях й причиняваше болка, за която не казваше на никого. Аника трябваше да прогони тези мисли, докато не минеше достатъчно време, за да разсъждава трезво за чувствата си. Тя изми ръцете си, преоблече се и приглади косите си. Очите й бяха изненадващо ясни въпреки случилото се преди малко и дванайсетчасовата съботна смяна.

Доктор Хайман я настигна в коридора.

— Заминавай на почивка. Аз ще се оправя с полицията и с докладите.

— Сигурен ли си? Аника се учуди, защото Хайман не беше известен със състрадателно отношение към пациентите и колегите си. — Да.

— Благодаря, Петер. Длъжница съм ти.

Тя реши да си вземе душ, когато се прибере в апартамента си, а не в болницата. Не искаше да вижда шефа си, доктор Зехт. Взе мръсните си дрехи от шкафчето и ги сложи в чантата си. Апартаментът й се намираше срещу болницата, затова щеше да се прибере по престилка.

В последната минута Аника се сети за нещо, което трябваше да направи, преди да си тръгне — да занесе ключ на съседката си, хирургична сестра от клиниката, за да полива цветята. Освен това трябваше да изхвърли от хладилника остатъците от храната от седмицата. На другия ден щеше да пътува до град Изманинг по поръчка на дядо си, а в понеделник щеше да замине за Гренландия.

— Доктор Клайн, точно теб исках да видя. — Доктор Хайнц Зехт я чакаше в засада пред женската съблекалня. — Опасявах се, че вече си тръгнала.

„По дяволите!“ Аника отбягваше Зехт от няколко седмици. Знаеше за какво иска да разговарят и се надяваше да го отложи до завръщането си от експедицията в Гренландия. Ако можеше, щеше да отлага разговора вечно. Зехт се готвеше да я принуди да вземе решение, за което не беше готова.

— Тъкмо си тръгвах. Смяната ми свърши преди малко. — Преди няколко минути Аника беше заредена с адреналин, но сега не чувстваше нищо, освен умора. Тя скръсти ръце на малките си гърди.

— Да. Току-що говорих с Петер. Изпуснали сте пациент — високомерно каза доктор Зехт, сякаш Аника беше виновна за смъртта на младия мъж.

Тялото й се вцепени.

— Направихме всичко възможно.

— Убеден съм — разсеяно каза Зехт. — Петер е добър лекар.

Аника положи усилия да не отговори. Откакто дойде да работи в болницата, тя и Зехт не се спогаждаха. Той наближаваше шейсетте и смяташе, че само мъжете могат да бъдат добри лекари. Крайно отрицателното му отношение към жените беше широко разпространено в Германия. Но моментът не бе подходящ да го упреква за това.

— Искам да бъда откровен с теб, Аника — каза Зехт, сякаш някога се бе държал по различен начин с нея. — Изпълнението на задълженията ти не отговаря на стандартите на клиниката.

Аника не предполагаше, че той ще прибегне до тази тактика, и за миг се смути, но се съвзе бързо и вместо да му позволи да довърши мисълта си, атакува.

— Способностите ми на лекар напълно отговарят на стандартите. Всички проверки и оценки ме поставят на челните места в екипите на травматологичното отделение. Имам награди от медицинските колегии и кметът ме похвали, когато дъщеря му бе приета със спукан апендицит. По-наясно съм с новите методи от всеки друг от персонала ви и преди да дойда тук работих една година в интензивно отделение в Лос Анджелис. За седмица виждам повече травми, отколкото лекарите в тази клиника виждат за месец. Затова бихте ли ми казал в какво отношение не отговарям на стандартите ви, доктор Зехт?

Тя пое дълбоко въздух.

— Не поставям под съмнение способностите ти на лекар.

Към тях се приближиха двама лаборанти и Зехт докосна Аника за лакътя, за да я отведе настрана. Допирът беше неприятен. Зехт не би постъпил така с лекар мъж. Не би го направил дори с портиер.

Той продължи, когато отново останаха сами.

— От персонала ми се изисква повече, а не само способности. Искам хората ми да са всеотдайни, а това е нещо, което ти липсва. За година и половина, откакто си тук, си отсъствала шест месеца. Насърчавам лекарите да имат и други интереси освен по специалността си, стига това да не пречи на работата им. Боя се, че твоите приключения са се превърнали в пречка за професията ти.

— Приключенията ми дадоха научни материали за две публикации за химията на стреса — раздразнено възрази Аника.

Зехт остана невъзмутим.

— Не си назначена за лекар изследовател. Дори да беше така, не беше необходимо да ходиш на четириседмична алпинистка експедиция в Хималаите, за да събереш информацията, и го знаеш. Публикациите, които пишеше, са само оправдание.

Той говореше сякаш по телефон и гледаше някъде над главата й, за да не види агресивния пламък в очите й. В подобни моменти Аника мразеше ръста си — малко повече от метър и петдесет. По време на конфронтация ниският ръст даваше предимство на опонента. Зехт трябваше само да гледа над главата й, за да я изолира от разговора.

Аника искаше да отрече обвиненията му, но не би го излъгала. Той имаше право. Публикациите наистина й служеха да легитимира факта, че иска да се катери по планини или да изследва джунгли.

Зехт най-сетне я погледна в очите.

— Исках да говорим преди да заминеш за Арктика и да ти кажа, че трябва да вземеш решение. Ще отсъстваш три седмици и когато се върнеш, ще установиш, че търпението ми се е изчерпало. Няма да има повече пътувания и експедиции. Ще работиш във всяка смяна, която ти определя, без да се оплакваш, или ще бъдеш уволнена. Ясен ли съм?

Аника отдавна знаеше, че трябва да вземе това решение, което несъмнено ще повлияе върху остатъка от живота й, и не желаеше този женомразец да й го казва.

— Разбираш ли, доктор Клайн? — повтори Зехт.

— Разбирам. — Колкото и язвителни да бяха думите му, Аника нямаше да извърне глава.

Гласът му стана по-мек.

— Ти имаш талант на лекар като баща си. Не го зарязвай, защото искаш да си играеш в планините. Време е да пораснеш и да поемеш отговорността на професията си. Всеки, който би подслушвал, би могъл да реши, че Зехт проявява разбиране. Но споменаването на баща й беше опит да я нарани колкото е възможно по-дълбоко. Приятелите и познатите й знаеха колко много означават за нея спомените за баща й. Аника бе станала лекар като него.

Без да пророни нито дума повече, Зехт тръгна, оставяйки я обзета от бурни чувства. Тя не се притесняваше, че може да я уволни. С квалификацията и практиката си Аника можеше да си намери работа навсякъде в Германия и дори в целия свят. Тя беше разстроена от решението, което трябваше да вземе — дали да остане лекар от уважение към отдавна починалия си баща, или да се откаже, за да се отдаде на личните си интереси.

Тръсна ядосано глава, за да не допусне дилемата да помрачи въодушевлението й от предстоящата експедиция в Гренландия. Макар че трите седмици в най-отдалечената полярна научноизследователска станция съвсем не бяха най-голямото изпитание, пред което се бе изправяла, тя почувства, че вълнението вече измества ултиматума на Зехт. Нещо й подсказваше, че отговорът на дилемата й чака в ледената пустош на Арктика, и изгаряше от нетърпение да разбере какъв е.

Ню Йорк Сити

Филип Мърсър бе ходил в някои от най-кошмарните дупки по света, но не можеше да си спомни по-противна смрад от нюйоркските боклукчийски камиони през лятото. Тромаво движещите се превозни средства прибираха боклука по Амстердам Авеню и от зеещите им капаци се процеждаше постоянен поток влажни отпадъци. Ученият у него изпита нездраво любопитство да разбере какво толкова зловонно се изхвърля, но интересът му не беше толкова силен, че да пренебрегне вонята. Ако знаеше, че ще бъде подложен на това наказание, Мърсър щеше да накара таксито от летището да го закара до мястото, където отиваше, вместо да върви от Мидтаун.

Той прекоси Кълъмбъс и тръгна на север покрай много по-приятно ухаещия Сентрал Парк Уест. Утринното слънце огряваше тротоарите. Мърсър съблече велуреното си яке и го преметна на ръката си. Портиерите в униформи почти не му обръщаха внимание, докато минаваше покрай сградите от гранит и варовик, където се намираха най-скъпите апартаменти в света. Месинговите перила на стълбите блестяха като злато.

Между Седемдесет и девета и Осемдесет и първа улица се издигаше огромният Музей по естествена история — любимото му място в града. Ако по-късно му останеше време, щеше да се върне да разгледа новия Център за земята и космоса. Той спря, както винаги правеше, за да погледне статуята на Теодор Рузвелт на западния вход на Сентрал Парк. От двете й страни имаше стени, на които бяха издълбани определения от една дума за безспорно най-динамичния президент на Съединените щати. Сравненията между Мърсър и Теодор Рузвелт бяха неуместни. Държавник. В продължение на година Мърсър имаше дипломатически номера на ягуара си като подарък от Обединените арабски емирства, но това не се броеше. Писател. Докторската дисертация на Мърсър от университета Пен за методите в минното дело и камено-ломните известно време бе използвана като учебник. Войник. Мърсър не беше в армията, но бе виждал повече битки от Теодор Рузвелт. Губернатор. Не. Президент. Никога. Изследовател. Мърсър отиваше на съвещание в Топографското дружество, клуб на изследователи, в който Рузвелт не бе членувал. А за останалото изобщо не можеше да претендира. Но кой ли можеше?

На Осемдесет и първа улица имаше жилищни сгради в стил арт деко, високи петнайсет етажа, солидни и пищни. Една пряка по-нататък кварталът се променяше в постройки от XIX век с по-богато украсени фасади от къщата, в която Мърсър живееше във Вашингтон. Лесно откри тази, която търсеше. Триетажната сграда бе построена от червеникав камък и имаше извити перила от двете страни на широките стъпала, водещи към входната врата. Мърсър изпита вълнение, когато погледна часовника си. Поканата за членство в този клуб с ограничен достъп беше нещо, с което човек можеше да се похвали.

За своя изненада той установи, че е подранил с половин час за срещата си с Чарлс Брус, стар приятел, който бе предложил за обсъждане кандидатурата му. Мърсър несъзнателно ускори крачка. В същия миг дървената врата се отвори и възрастен иконом в черен костюм извика:

— Доктор Мърсър?

— Да. Опасявам се, че съм подранил. Щях да почакам в най-близкото кафене.

— Няма да е необходимо. Господин Брус предположи, че ще пристигнете по-рано, и ми каза да ви чакам. Ще влезете ли? — Икономът отвори по-широко вратата.

— Благодаря.

Мърсър изкачи стъпалата, влезе и сякаш се озова в края на XIX век. Не беше виждал толкова много дърворезби на едно място. Ламперията във фоайето беше от махагон, а стълбището за втория етаж — от дъб, потъмнял от годините. Паркетът на пода бе застлан с красив персийски килим. Стените бяха украсени с ловни трофеи — глави на антилопи, зъби на глиган, наподобяващи бивни на малък слон, и огромен рог от носорог. Имаше десетки снимки от различни експедиции, осъществени под флага на Топографското дружество. Мърсър позна и няколко картини на Джой Адамсън, известния автор на „Роден свободен“. Мебелите в приемната бяха тежки и тапицирани с кожа, която се бе протрила през годините. На пода под прозореца имаше безформен къс желязо, който можеше да бъде само метеорит, а в ъгъла — дървена фигура с венец от златни листа.

Икономът се прокашля деликатно и Мърсър видя сребърен арабски поднос в ръцете му. Той осъзна грешката си, извади визитна картичка от джоба си и я сложи на подноса. Възрастният прислужник остави потъмнялата от годините антика до златната фигурка на индийския бог Шива на масичката във фоайето.

— Господин Брус ще слезе ей сега. Желаете ли да седнете?

Мърсър предпочете да се разходи из помещението. Във витрините имаше изящни колекции от предмети на изкуството и уникални експонати — рисунка върху зъб на кит, японски фигурки от слонова кост, пеперуди и кристали във всички оттенъци на дъгата. На етикетите пишеше кой и кога е намерил съответния експонат. Колекцията несъмнено беше най-богатата, която Мърсър бе виждал, а това беше само първата зала. Носеха се слухове, че Топографското дружество държи в трезора на банка в града безценни и с противоречива стойност вещи, които никога няма да бъдат изложени на показ. Мърсър разглеждаше безупречен жълт диамант, когато вратата зад него се отвори.

— Подарък за дружеството от Барни Барнато — каза Чарлс Брус. — Диамантът беше неговият дял от концесията, от която Сесил Роудс се нуждаеше, за да циментира монопола си в търговията с диаманти. Компанията му съществува и до днес под името „Де Беерс“. Погледни се, Мърсър. Нямаш нито един бял косъм и още си в отлична форма, както когато се запознахме.

Брус беше по-нисък от Мърсър и бе пуснал корем и двойна брадичка. Кестенявите му коси бяха оредели на челото. Очилата с рогови рамки бяха твърде малки за лицето му и черните му очи изглеждаха присвити. Брус беше банкер по професия и бе облечен в син костюм на дискретни райета, бяла риза и вратовръзка с инициалите на дружеството.

— Чудесно е, че те виждам, Чарли — каза Мърсър, ръкувайки се с него. — За петдесет и девет годишен мъж и ти не изглеждаш зле.

— Не се оплаквам — усмихна се Брус. — Още десет години и ще получа инфаркт и ще оставя Сюзан с няколко милиона долара.

Мърсър се засмя.

— Както винаги си оптимист. Как е Сюзан?

— Благодаря, добре. Децата ходят на училище и тя има много време да набира средства за приюти за бездомните животни в града.

— Колко станаха вашите?

— Три кучета и шест котки и всеки месец носи още. Имам чувството, че съм Ной — отговори Брус и започна да се качва по стълбите. — Между другото, поздравления. Прочетох в списание „Таим“ статия как си намерил онази диамантена мина в Еритрея. Не мога да ти опиша колко се зарадвах, когато отговори на обаждането ми, защото не знаех дали си се прибрал.

— Наскоро се върнах от Африка. Починах си малко и след това подписах договор да преподавам спасяване на мини в Западна Пенсилвания. Там получих съобщението ти.

— Кой се обади на домашния ти телефон? Стори ми се голям чудак.

— Хари Уайт, сприхав стар негодник, който пази дома ми, когато пътувам. — Не беше необходимо Мърсър да добавя колко много означава Хари за него, защото обичта се почувства в гласа му. — Приятели сме, откакто се преместих в Арлингтън. Скоро навърши осемдесет години и макар че пуши и пие сякаш утре ще настъпи Денят на Страшния съд, ще надживее всички ни.

На втория етаж имаше голяма трапезария с осем маси, наредени за обяд, тапицирани столове и камина. Там седяха неколцина възрастни мъже и дремеха или четяха вестници. Брус продължи по тесен коридор. На стените бяха окачени оръжия — големи мускети, мечове от средновековна Европа и Азия, копия от Африка и островите в Южните морета и тръби за стрели от Южна Америка и Австралия.

Двамата се приближиха до затворената врата на кабинета на заместник административния директор.

— Пристигнахме — каза Брус.

Кабинетът беше малък и пълен с книги и предмети на изкуството. Единственият прозорец зад бюрото гледаше към отдушника между клуба и съседната сграда. Мърсър забеляза, че на прозореца има алармена система, и вече бе видял пет работещи камери.

— Мислех първо да побъбрим насаме — каза Брус, — макар че не знам точно какъв е протоколът. Ти си първият поканен в дружеството, откакто бе намерен „Титаник“.

Брус се настани на едно от канапетата пред бюрото и покани Мърсър да седне на другото. Чарлс взе брой на тримесечното списание на Топографското дружество от купчината на бюрото и му го подаде.

— Това ще излезе следващата седмица. Реших, че ще искаш да го прочетеш предварително.

Смятано за едно от най-хубавите списания в света, „Топограф“ бе печелило всякакви възможни награди. Снимките бяха професионални и повечето статии бяха написани от автори и журналисти, номинирани за „Пу-лицър“. Читателската аудитория не беше толкова голяма, колкото на „Нешънъл Джиографик“, но привържениците му фанатично колекционираха всеки брой. Тъй като Топографското дружество беше основано петнайсет години преди „Нешънъл Джиографик“, някои от първите броеве се продаваха за десетки хиляди долари на търгове.

— Не разбирам много от издателска дейност, но не мога да си представя как печелиш пари с това нещо — каза Мърсър и остави двестастраничното луксозно издание.

— Подозирам, че губим хиляди с всеки брой. Абонаментът и разпространението едва покриват разходите за отпечатването. Но парите не са важни. Трябва да ти обясня как действа дружеството. Тук има три вида хора — истински изследователи като теб, поканени да станат членове, такива като мен, които само можем да желаем да бъдем истински изследователи, и накрая богаташите, които плащат на други да им вършат изследователската работа. Те финансират експедициите, издаването на списанието и документалните видеофилми. Забеляза ли в трапезарията господина с кафевия костюм?

Мърсър кимна.

— Името му е Джон Хериман. В началото на седемдесетте години на двайсети век той изобрети малко устройство за автомобили, нещо за контрол върху замърсяването на околната среда. Устройството едва наскоро бе заменено с по-ново и по-хубаво. Допреди пет години Хериман получаваше хонорари за всяка кола, продадена в тази страна. — Чарлс забеляза изпълненото със страхопочитание изражение на Мърсър. — Той е един от общо осемте милиардери в управителния съвет. Ето защо казах, че парите не са важни. Преди няколко години един от членовете плати пет милиона долара на руското правителство, за да използва подводницата им „Мир“ и да се спусне до стария си кораб „Йорктаун“, потънал по време на битката в Мидуей. Топографското дружество е създадено с много усилия и любов. Разбира се, ние плащаме на персонал да поддържа колекциите ни, да издава списанието и така нататък, но действителните членове са обединени от интереса към изследванията и имаме пари и влияние, за да ги осъществяваме.

— Не се обиждай, Чарли, но не мислех, че се вместваш в категорията на милиардерите.

Брус се засмя.

— Вярно е. Преди Втората световна война дядото на Сюзан е похарчил фамилното богатство, обикаляйки Южна Америка в търсене на съкровището на „Ел Дорадо“. Разбира се, не намерил нищо, но усилията му били възнаградени с покана за членство в дружеството. Той ме включи в управителния съвет предимно заради връзките ми с банките. — Брус се облегна назад. — Препоръчах те, защото си истински изследовател, човек, от какъвто дружеството отчаяно се нуждае.

— Искам да разбереш какво означава това за мен. Знам какви са членовете и през ум не ми е минавало, че ще се сетите за мен. Но аз не съм изследовател, а минен инженер.

— Много си скромен, Мърсър. Мината, която откри в Еритрея, ще бъде достатъчна причина да те приемем, но славата те характеризира повече от всичко. В „Таим“ прочетох, че стойността на минералите, които си намерил, е около четири милиарда долара и хонорарът ти е три процента от тази сума.

— Аз съм консултант геолог — засмя се Мърсър, макар че тайно в себе си хареса мнението на Чарли за работата му. — А двете цифри са силно преувеличени.

— Няма значение. Твоята работа ни помогна да разберем нашата планета и възможностите ни да използваме ресурсите й.

— Всичките тези ласкателства означават ли, че няма да плащам членски внос.

— Боя се, че не. Но имаш правото да ползваш стая тук, в клуба, пет нощи в годината, трапезарията за лични празненства и разбира се, запазено място на седмичните ни обяди, ако предварително предупредиш персонала. Главният готвач е французин и прави невероятно вкусен шатобриан. Но мисля, че ти се интересуваш най-много от членството в дружеството.

Мърсър не отговори. Не беше необходимо. Златната епоха на великите открития и изследвания бе отминала отдавна. И дружеството принадлежеше към миналото. Но въпреки това той бе поканен да стане член на тази прославена организация и не можеше да откаже подобна чест. Мърсър бе мечтал за престижните инициали ЧТД, член на Топографското дружество, откакто като момче прочете списанието им. Ядосваше се, че в момента работата му изисква да седи пред компютъра, а не да изследва. Поканата беше начин да установи връзка с пионерите в професията си. Затова отвърна:

— Да, и освен това искам да разбера дали са верни някои от слуховете за колекцията ви.

— А, слуховете…

От поколения се носеха легенди за тайните на дружеството. Поради ограничения му достъп и влиятелните хора, които винаги го бяха ръководили, мнозина смятаха, че дружеството е хранилище на умопомрачителни находки. Някои твърдяха, че там се намира моторът на самолета на първата жена авиатор Амелия Иърхарт, други споменаваха трона на Великия Могол. Мърсър бе чувал, че Дружеството притежава неоспоримо доказателство за откриването на Америка от финикийците много преди Колумб. А според друга мълва в трезора на дружеството се съхраняваше кръстът, на който е бил разпънат Христос. Преди година група хора, сърфиращи в Интернет, бяха научили, че фермата в Розуел, Ню Мексико, близо до която се предполагаше, че се е разбил НЛО през четиридесетте години на XX век, е собственост на член на Топографското дружество. Веднага след това бе направен изводът, че клубът притежава тайно доказателство за контакт с извънземни, и сензацията още не бе затихнала.

— Дори аз не знам всичко — призна Брус. — Десетте човека от изпълнителния съвет са единствените, които знаят какво има в секретния сектор на трезора.

На вратата се потропа и възрастният иконом влезе, носейки поднос с две чаши.

— Единайсет и трийсет е, господа. Обядът ще бъде сервиран след половин час в трапезарията. Да ви предложа ли коктейли?

— Още пиеш водка с лимонов сок, нали? — обърна се Чарлс към Мърсър.

— Добра памет. — Мърсър прие от иконома водката с подсладен лимонов сок. Напоследък бе преминал на „Грей Гус“, френска водка, и забеляза, че коктейлът е приготвен по предишните му предпочитания с „Абсолют“.

Брус взе чаша шотландско уиски „Маккалън“ с лед.

— Спомням си една вечер преди няколко години, когато двамата с теб изпихме доста чашки за кратко време. След това имах ужасно главоболие.

Климатичната инсталация се включи и Мърсър усети полъх на хладен въздух, който сякаш промени атмосферата на срещата. Чарлс млъкна и се вторачи някъде в празното пространство. Изглеждаше разстроен от нещо, което беше казано или се готвеше да каже. Мърсър се подготви.

— Нашият ревизионен комитет одобрява членството ти — започна Брус. — Погрижихме се за това преди две седмици. Доколкото знам, процедурата продължава една година. Но твоят случай е особен.

— Преди да станат членове, кандидатите трябва да участват във финансирана от дружеството експедиция. Това е стар закон на клуба. Преди около три месеца при нас дойде представител на датското правителство, за да попита дали се интересуваме от участие в експедиция, запланувана от германска организация с идеална цел на име „Геопроучвания“.

— Какво общо има това с Дания?

— Експедицията отива в Гренландия, която все още е под датски протекторат. Напоследък датското правителство стана много взискателно в подбора си кой да получи разрешение да извършва научни изследвания в Гренландия. По време на японска експедиция миналата година се случи злополука. Загинаха осем души и десет хиляди галона[23] гориво се изляха върху леда. Труповете бяха намерени, но нищо не бе предприето, за да се изчисти дизеловото гориво. Само месец по-късно четирима американски алпинисти умряха в самолетна катастрофа. Спасителният хеликоптер, изпратен да ги търси, също се разби, причинявайки смъртта на още трима души. Оттогава датчаните настояват за по-добър контрол. Затвориха няколко чуждестранни метеорулогични станции, защото решиха, че не са достатъчно добре обезопасени, и ограничиха алпинистите само в малък район на юг, далеч от високите планини. Заговориха дори за затваряне на военновъздушната база в Туле. Освен това спорят за правата върху сондирането на нефта в Северно море и е учудващо, че още не са отнели разрешителното на „Геопроучвания“. Експедицията ще събира данни за глобалното затопляне и работи от една година.

— Но къде се вмества Топографското дружество?

Мърсър бе ходил веднъж в Исландия, но не бе посещавал Гренландия — втория по големина остров в света. Интересът му нарасна.

— През петдесетте години на миналото столетие на източния бряг на Гренландия имаше американска база на име Кемп Декейд, която бе свързана с проекта „Леден червей“ — проучване дали под ледената покривка може да бъдат поддържани постоянни градове. Един от членовете на нашия съвет е бил изпратен в Кемп Декейд, когато я затворили в края на 1953 година. Той иска там да бъде изпратен екип, за да провери в какво състояние е базата сега. Името му е Боб Бишоп и не може да пътува, защото от две години е прикован в инвалидна количка. Бишоп финансира малък екип, за да отворят отново Кемп Декейд, да я заснемат отвътре и да проверят какви щети са нанесени.

— Значи Бишоп е готов да плати на цяла експедиция само за да снимат базата? Сериозно ли говориш?

— За повечето членове парите нямат значение. Казах ти за експедицията „Йорктаун“. В сравнение с нея тази е нищо.

— Четох за екип, който намерил „Р-38 Лайтнинг“, разбил се в Южна Гренландия през Втората световна война. Открили самолета в почти идеално състояние, но на няколко мили от мястото на катастрофата и заровен под двеста и петдесет фута лед. И Кемп Декейд може да е в добро състояние, но заровена на същата дълбочина.

— Само така мислиш. Не ме карай да ти обяснявам явлението, защото не съм специалист по ледниците, но базата се намира до скали, които спират естественото придвижване на гренландските глетчери и разцепват леда наоколо като остров в поток. Кемп Декейд е на десетина метра под повърхността. Движещият се лед разнася снега, който я затрупва, но базата е почти на мястото, където винаги е била. Запознат съм с издирването на „Изчезналата ескадрила“, за което ти спомена. Всъщност няколко самолета, шест Р-38 и два В-17, попаднали в буря и били принудени да се приземят. На мястото е имало много повече сняг, отколкото там, където отива нашият екип.

— Уловката да стана член на дружеството е да ръководя експедицията, така ли?

— Ами… вече имаме водач. Мартин, синът на Бишоп. — Чарлс изчака да види каква ще е реакцията, но Мърсър остана невъзмутим. — Това обаче не означава, че ти не можеш да се справиш. Знам, че можеш. Макар че датското правителство ни кара да бързаме, експедицията се планира от една година и Боб плаща всичко. Ето защо комитетът разгледа бързо кандидатурата ти. До следващата година не сме планирали други експедиции. Ще те разбера, ако искаш да изчакаш.

— Каква ще бъде задачата ми?

— Това е другата причина, поради която си идеален за експедицията. Трябва да намериш главния вход на Кемп Декейд. Имаш опит с преносими подземни радарни системи и с изкопаването на тунели в леда.

— Какво смятате да използвате, за да отворите базата?

— Термални химикали, които ще разтопят леда и снега. Запознат ли си с този метод?

— Наричат ги „горещи скали“. Не си спомням точния химичен състав, но съм работил с тях. Коварни са за използване и излъчват отвратителна смрад, но разтопяват над тридесет квадратни сантиметра лед за един час в зависимост от диаметъра на дупката. Проблемът е, че са нужни мощни помпи за изхвърляне на водата, иначе химикалите се разреждат твърде много и не могат да разтопят снега.

— Освен теб и Марти ще има още двама души. Единият е стар приятел на Марти, полковник от армията с известен опит в полярни експедиции, а другият е препоръчан от мен. Той ще отговаря за помпите и генераторите.

Мърсър не се съмняваше, че ще замине дори ако Чарлс му предложеше да копае тоалетни, но още изпитваше любопитство каква ще бъде процедурата.

— Екипът е твърде малък, за да изрови цяла база.

— Кемп Декейд представлява голяма сграда с формата на буквата Н. Всичко е свързано. Трябва само да прокопаеш тунел до главния вход, за да получиш достъп до помещенията.

— Четирима души сами сред ледовете? През живота си съм вършил много глупости, но това звучи като покана за самоубийство.

— Забравяш защо всъщност са ни поканили. Датчаните искат екипите да работят в един и същ район, вместо да са разпръснати сред ледовете. „Геопроучвания“ е шапката над експедицията. Ние се присъединяваме към тях заедно с друга група, която ще извършва метеорулогични проучвания. Всички ще бъдат на едно място, за да се намали вероятността от инциденти.

— Разбирам. Ние ще носим на гръб тяхната експедиция. Колко души ще бъдем общо?

— Около четиридесет. „Геопроучвания“ ще заведе персонал за станцията. Ние ще им платим за вашата храна, стаи и допълнителната работна ръка, ако ви трябва. Между другото, германците са вбесени от спогодбата. Нашата експедиция ще бъде на определено място, затова датчаните са им казали, че трябва да работят край Кемп Декейд и да ни осигуряват. Това не би трябвало да има значение за тях. Всички изследват глобалното затопляне и маршрутът им през Гренландия ще бъде като на другите. Но те искат да работят на стотина мили северно от нашето местонахождение.

— А другият екип, за който спомена?

— Ще гледат само да си свършат работата. — Чарлс изпи остатъка от уискито си и остави чашата на бюрото. — Използвахме някои връзки, за да накараме датчаните да принудят „Геопроучвания“ да се съгласят с мястото, където отива нашата експедиция.

Мърсър повдигна вежди в недоумение, очаквайки обяснение.

— Американският посланик в Дания е член на дружеството. Някои купуват членството си с пари, а други с постовете си — усмихна се Брус. — Благодарение на познанията си по геология Хърбърт Хувър е станал член на Топографското дружество много преди да влезе в политиката. Представяш ли си каква радост е била, когато е станал президент? За клуба сухият режим е приключил с неговото встъпване в длъжност, а не когато Рузвелт го е отменил през 1933 година.

— Някакви проблеми с „Геопроучвания“?

— Не би трябвало да срещнете трудности, когато пристигнете. Те разполагаха с два месеца, за да се успокоят след промяната. Дори да възникнат проблеми, нашето участие ще продължи няколко седмици. След като си тръгнеш, ще те заместят японците, които бяха изритани миналата година.

— Какво знаеш за „Геопроучвания“? Имал съм неприятности с природозащитници.

— Те не са точно такива. Посветили са се на чистата наука, а не на епизодични кръстоносни походи. Съществуват от шест години и сключват договори за техния кораб и услугите си с различни правителства и университети. — Чарлс го погледна в очите. — Имаш ли други въпроси? Още не си казал дали искаш да отидеш.

Мърсър се опита да прикрие усмивката си и остави празната си чаша до тази на Брус. Сивите му очи бяха ясни.

— Единственият ми въпрос е кога заминавам.

— Поздравления и добре дошъл в Топографското дружество! — Чарлс стисна силно ръката му. — Знаех, че ще се съгласиш. Всъщност вече казах името ти на „Геопроучвания“ и преди няколко седмици участието ти беше обявено в нашата уеб страница.

— Толкова ли съм лесен?

— Имаш възможност да избереш кога да тръгнеш. След три дни може да се качиш на „Ньорд“, кораба на „Геопроучвания“, в Рейкявик и да отидеш до Амасалик в Гренландия, където ще бъде разтоварена екипировката за експедицията. Или може да тръгнеш седмица по-късно, когато ще е готов базовият лагер.

— Кога заминават останалите от екипа?

Мърсър наистина се развълнува от предстоящата експедиция, защото му предоставяше много възможности. Геологът у него искаше да изследва една от най-големите ледени покривки на земята, а романтикът харесваше идеята да стане член на Топографското дружество.

— Те ще пътуват с кораба.

Мърсър работеше на свободна практика и разполагаше с времето си, затова можеше да се съобрази с графика на другите.

— Ще тръгна с тях.

Часът беше почти четири следобед, когато Мърсър излезе от сградата на Топографското дружество. Обядът беше един от най-вкусните, които бе ял, а компанията беше фантастична. Милиардерът Хериман и неколцина други го забавляваха с леко преувеличени истории за експедиции, в които бяха участвали или финансирали.

До полета за Рейкявик оставаха три дни, затова Мърсър реши да пренощува в града и на другия ден да отиде в Националния исторически музей. Той сподели намеренията си с Чарлс и десет минути по-късно Добсън, икономът, който го бе посрещнал на вратата, уреди луксозен автомобил да го закара до „Карлайл“, където му бе запазил стая. Добсън му резервира и билет за самолета до Вашингтон за следващата вечер.

Чарлс Брус изпрати Мърсър и се върна вътре. Той влезе в кабинета на заместник административния директор, седна зад бюрото и взе телефонната слушалка.

— Пол, обажда се Чарлс Брус.

— Как мина? — попита учтив глас от другия край на линията.

— Мърсър е на борда — леко огорчено отговори Брус. — Ще се качи на кораба в Исландия и ще пътува с тях до Гренландия.

— Отлично. Казах ти, че лесно ще го убедиш.

— Тази работа не ми харесва. Той трябва да знае в какво се забърква.

— Чарлс, дори ти не знаеш в какво се забърква доктор Мърсър.

— Знам какво имаш предвид — троснато отговори Брус. — Нямам много приятели и не обичам да ги използвам, без да ги предупредя.

— Операцията е поетапна и засега не е необходимо Мърсър да знае нещо. Освен това той е само подкрепление. Има вероятност изобщо да не разбере какво става в Гренландия. Престоят там ще му хареса, ще отвори базата и това ще бъде всичко.

— Ами ако нещо се обърка?

— Сигурно познаваш Мърсър, Чарлс, но има неща, които той не ти е казал. Като например факта, че докато е правил доктората си, е помогнал на Министерството на отбраната и е ходил в Ирак с екип от командоси преди войната в Персийския залив, за да провери дали Саддам Хюсеин добива уранова руда. Или че миналата година е помогнал да бъде предотвратена терористична атака срещу нефтопровод в Аляска. Ако се случи нещо, което да изложи на риск мисията ни, Филип Мърсър ще може да се погрижи за себе си и за интересите си.

— Не знаех тези неща за него. Звучат впечатляващо. Но той не знае цялата истина и заминава неподготвен — настоя Брус.

— Ако се наложи, ще бъде информиран. Твоето участие в тази операция приключи. — Линията прекъсна.

— Съжалявам, Мърсър — прошепна Брус. — Иска ми се да не те бях замесвал.

Ватикана

Рим, Италия

За непосветените изглеждаше, че суетнята около избирането на първия папа за новото хилядолетие още не е заглъхнала, когато Лъв XIV, двеста шейсет и третият човек, седнал на престола на Свети Петър, започна да прави промени. Мнозина бяха изумени от онова, което бившият кардинал Джузепе Салви смяташе да стори.

Той бе преценен като временен компромис между враждуващите фракции в папската курия. Политиканстването по време на кардиналския съвет беше неистово и изборът се проточи с безкрайни балотажи. След пет дни стана ясно, че нито един от двамата главни претенденти няма да получи необходимите две трети от гласовете, затова всеки започна да играе на изчакване, надявайки се, че ще победи на последния балотаж на дванайсетия ден, когато изборът щеше да бъде решен с обикновено мнозинство.

Причините за тези разправии бяха различни, но църквата беше на кръстопът и трябваше да откликне на промените в световен мащаб, да реши въпроси, отлагани с десетилетия, и да си избере водач за XXI век. Някои кардинали смятаха, че е време католицизмът и папската институция да се модернизират, а други бяха на мнение, че е необходим по-консервативен и в някои случаи дори реакционен човек.

На осмия ден неколцина от по-дипломатичните кардинали осъзнаха, че враждебността, заразила кардиналския съвет, по всяка вероятност ще се отрази на управлението на новия папа. Те чувстваха, че църквата трябва да е по-обединена. Нужен беше компромис. Затова бе издигнат трети кандидат, който да бъде временно решение, докато църквата определи бъдещето си. Кардинал Джузепе Салви беше на седемдесет и четири години и в лошо здравословно състояние. Духовниците знаеха, че управлението му ще бъде кратко и ще даде на двете страни време да изгладят спорните точки на доктрината.

Седмица след като стана Лъв XIV, Джузепе Салви бе приет в болница и кардиналите се уплашиха, че решението им е било твърде прибързано, също като за първия Йоан Павел, който беше папа за малко повече от месец през 1978 година. Но изследванията показаха, че здравословното му състояние не е тревожно. Лекарите установиха, че той страда от стомашен рефлукс — заболяване, за което не бе споменавал. Оперираха го и след няколко седмици Салви оздравя като по чудо.

Лъв XIV започна да променя църквата както си я представяше във въображението си с енергичност, която изуми избралите го привърженици на твърдата линия. Той назначи най-близкия си приятел, либералния кардинал Перети, за държавен секретар — вторият по значение пост във Ватикана. Лъв XIV бе смятан за умерен, но с това важно назначение ясно даде да се разбере, че на предишното статукво ще бъде сложен край и че най-близко до сърцето му, следователно до църквата, е повишаването на религиозната толерантност в света и изкореняването на фанатизма. Вместо да издаде декрети по проблема, папата реши да посети лично епископите на различните епархии.

Лъв XIV свика специален синод и значението, което му отдаде, беше толкова голямо, че направи Перети председател. После предприе още една необичайна стъпка, като покани други религиозни водачи да присъстват. Макар че те нямаха право на глас, Лъв искаше всички да разберат позицията на Ватикана по въпроса за толерантността. Присъствието на източноправославните патриарси и епископи беше обичайно на синодите, но папата държеше да присъстват водачи от Израел и от Съединените щати, известни будистки монаси, включително Далай Лама, влиятелни молли и имами от сунитските и шиитските клонове на исляма, шинтоистки проповедници от Япония, архиепископът на Кентърбъри и стотици други.

Събирането на толкова много изтъкнати личности бе възложено на кардинал Перети. Работата беше огромна. За организирането на обикновен синод беше необходима една година, а папата му даде едва шест месеца, за да събере не само сто и седемдесетте епископи от католическата църква, но и всички останали.

Доминик Перети беше шейсет и пет годишен, роден в Рим, и нещо като външно лице за курията заради модерните си възгледи за противозачатъчните средства. Също като Лъв, и той смяташе, че някаква форма на контрол върху прираста на населението ще бъде изключително важна за изхранването на цивилизацията. Тъй като беше папа, Салви не можеше открито да обяви възгледите си, но намеренията му станаха ясни, когато даде на Перети власт във Ватикана.

Синодът на толерантността беше планираната първа стъпка към обединяването на католицизма с другите религии по света, така че на определен етап въпросът да може да бъде обсъден. Ватиканът като институция с 2000-годишна история се придвижваше с тромавите стъпки на най-голямата бюрокрация в света. Драстичната промяна беше единственият начин църквата да се реформира и на синода се гледаше като на радикална проява.

Доминик Перети седеше зад бюрото си на втория етаж в папския дворец, когато на вратата почука свещеник.

— Извинете, кардинал Перети, Негово светейшество приключи с обяда си и ще ви приеме сега.

— Благодаря.

Перети махна очилата си за четене и сложи другите, предназначени за всички останали цели. Беше пробвал бифокални лещи, но получи пулсиращо главоболие.

Той стана и се протегна. Беше метър и деветдесет — най-високият човек във Ватикана, като се изключат неколцина членове на папската полиция и двама от Швейцарската гвардия. На млади години бил баскетболна звезда и понякога още играеше с някои от работниците миряни във Ватикана. Лицето му беше забележително гладко, с изключение на дълбоките бръчки от двете страни на големия крив нос. Очите зад очилата със стоманени рамки бяха черни и издаваха впечатляваща интелигентност. Перети грабна две купчини листове и излезе от просторния си кабинет.

Обикновено вървеше енергично, но напоследък крачеше по-бавно. Изкачи мраморните стъпала до папския апартамент и намери Лъв в разкошната библиотека. Там беше и епископ Албани, посредник на Синода на толерантността. Задачата му щеше да бъде да улесни обсъжданията и да се погрижи в края на събитието да се постигне съгласие.

— Изглеждаш уморен — каза папата.

— Така е — съгласи се Перети и седна на стол срещу бюрото на Лъв. — Изпитанието е голямо.

— Още една седмица и ще свикам синода, Доминик — с искрено съчувствие каза папата. — Посредникът ни ще поеме нещата в свои ръце и ще можеш да се наспиш. Ограничих времето за встъпителните речи, за да ускоря ритъма, затова ще имаш няколко спокойни дни, преди да се случи нещо важно.

Преди Албани да измърмори възражение, че встъпителната дискусия ще бъде важна, Лъв XIV вдигна ръце.

Слънчевата светлина, струяща през прозорците, се отрази в пръстена му с изображение на риба — един от множеството символи на поста му.

— Шегувам се, разбира се. Дадохме си само две седмици за синода, половината от обичайното време, и няма да губим нито миг. Има ли проблеми в последната минута?

— Стотици — въздъхна Перети. — Но се справям някак. Ако трябва да бъда откровен, много от религиозните водачи се държат като примадони на премиера. Някои искат повече време за обръщения до епископите, а други — по-добър контрол върху ястията. Трети не харесват разпределението на каютите. За мъже и жени, посветили се на духовното спасение на другите, те са прекомерно заети с телесните си потребности.

— Има много кулинарни и културни обичаи, към които трябва да проявим деликатност — напомни му папата.

— Разбирам. Но канцеларията ми е затрупана и с други молби. Един американски проповедник иска да доведе съпругата си. Обажда ми се по телефона всеки ден и изразява недоволството си, че няма да й бъде позволено да дойде с него. Накрая се смилих и му казах да я вземе.

— Кой е той?

— Томи Джо Фаркуър, бивш търговски пътник, сега телевизионен евангелист със значителна аудитория.

— Не мога да проумея защо Америка търпи подобни шарлатани — възмути се Албани.

— А корабът?

Поради международното значение на Синода на толерантността папата искаше събитието да се състои в Рим, каквато беше традицията. Но неколцина от поканените отказаха да дойдат във Ватикана. Вторият вариант беше Ерусалим, но той се оказа по-спорен и от Рим. Перети предложи да избегнат въпроса за територията. Вместо да се карат по политически въпроси, той препоръча синодът да се проведе в морето, на достатъчно голям кораб, който да побере двете хиляди гости. „Императрица на моретата“, наетият плавателен съд, беше един от най-модерните трансокеански кораби в света.

Присъствието на толкова много важни личности на кораба създаде нови проблеми, не на последно място въпроса с охраната. Швейцарската гвардия щеше да провери всеки член на екипажа и поканените. Те щяха да работят заедно със специалисти по охраната от десетки страни. Най-трудно щеше да бъде да качат групата на борда. Излезеше ли в открито море, корабът щеше да бъде извън обсега на всички, с изключение на най-вещите терористи. Папата бе наел услугите на италианския военноморски флот за осигуряването на ескорт на модерния трансо-кеански лайнер — ескадрен миноносец щеше да следва „Императрица на моретата“ по пътя му.

— Корабът е готов. До отплаването остава една седмица и екипажът е изолиран на борда. Близо до него не се допускат непроверени от Интерпол и Швейцарската гвардия.

— Снабден ли е с провизии?

— Има всичко от шампанско до кучешка храна за полицейските кучета търсачи на експлозиви, които ще пътуват с нас.

— Свършил си забележителна работа, Доминик. Тази среща е изпитание за организационните ти способности, но ще допринесе за разбирателството в света.

— С радост ще се оттегля на заден план, ако успеем да убедим поне един човек да престане да убива в името на религията — скромно каза Перети.

— Ще го сторим, приятелю мой — с непоколебима увереност заяви папата. — А предметите, които ще върнем на представителите на другите вероизповедания? На кораба ли са вече?

— Всичко е на борда. Трябва да добавя, че интересът към синода е огромен.

— Така и предполагах. Молитвата за покаяние „Меа Culpa“ на Йоан Павел през март 2000 година беше първата стъпка. Църквата трябваше да се извини официално на света преди десетилетия. Някои от жестокостите, извършени под нашите знамена, бяха неописуеми. Светата инквизиция, кръстоносните походи и неуспехът ни да се противопоставим на фашизма бяха едни от най-големите. Не беше достатъчно да кажем, че съжаляваме.

Реших, че е необходимо да върнем нещо реално, а какво по-добро от хилядите религиозни текстове и предмети, принадлежащи на други вероизповедания, които Ватикана е натрупала през столетията? Тези неща трябваше да бъдат върнати много отдавна.

— Преброиха ли окончателно реликвите, които връщаме? — попита Албани. — Трябва да знам това за речта си пред синода.

Кардинал Перети прерови едната купчина листове, които бе донесъл.

— Седем хиляди и осемстотин книги, предимно текстове на иврит и тори, които са скрити през войната, ислямски писания, заграбени по време на кръстоносните походи, и източноправославни материали, прибрани при нас след Халкедонския събор през 451 година.

— Това ли е всичко? — Очите на Лъв XIV се разшириха, като чу нищожната бройка.

— Ти ни даде само шест месеца да се подготвим. — Перети заяви това като факт, а не като оплакване. — В библиотеката на Ватикана има два милиона книги и сто и петдесет хиляди ръкописа, без да смятаме седемдесет и петте километра документи в архивите. Едва наскоро започнахме да преравяме материалите, които принадлежат на други църкви.

— Съжалявам — усмихна се папата. — Прости ми. Какво друго ще бъде върнато на законните си собственици?

— Петстотин икони, които принадлежат на източноправославната църква. Те ще решат как да си ги разпределят. Има още четиридесет статуи, около двеста картини и множество религиозни предмети като свещници, кръстове и мощехранителници. Изпратихме и единайсет контейнера в доковете на Белгия. Съставихме списък кое на кого да се даде и запазихме някои от по-символичните предмети, които ти ще връчиш лично.

— И казваш, че световният интерес към тази проява е огромен?

— Въпреки усилията на пресканцеларията ни мнозина журналисти се съсредоточават повече върху връщането на религиозните предмети, отколкото върху самия синод, и между другото, не можем да ги убедим да не го наричат Вселенски събор.

— Синодът е наш, но представлява и вселенско събиране — възрази папата. — Предпочитам името, което са му дали. Думата „синод“ намирисва на потайност. Искаме невиждана досега прозрачност. Срещата не е свързана с религията, а с хората и с това как да ги накараме да подобрят взаимоотношенията си.

— Модернизмът разделя света на фанатици и миряни — обади се Албани. — Евангелизмът се превърна в толкова ожесточена битка, че мнозина религиозни водачи са озадачени, че проповядваме различни религии. Душите станаха стока като акциите на борсата.

Неочаквано Лъв XIV се засмя.

— Извинявай, Албани, но си представих как говорител по радиото изброява религиите като информация за цените на борсата. По курса на деня католицизмът се е вдигнал с два пункта, юдаизмът с една четвърт, а будизмът е намалял с една осма. — Той се засмя отново и после стана сериозен. — Трябва да сложим край на този начин на мислене. Не искам да си представям какво ще стане, ако не успеем. Политиката и расовите различия също пораждат фанатизъм. Светът не би искал религиозните му водачи да наливат масло в подобна запалителна смес.

Мюнхен, Германия

Аника Клайн цяла сутрин приготвя багажа си. На другия ден заминаваше. Щеше да прекара няколко дни в Исландия, преди останалите участници в експедицията да се съберат и да се качат на кораба за Гренландия. Домакинската работа й отне повече време, отколкото очакваше, но въпреки това Аника излезе да потича и се върна в апартамента си час и половина по-късно.

Дълго се къпа, а после трийсет минути седя пред огледалото, за да се погрижи за красотата си — нещо, което бе отлагала твърде дълго. Веждите й не бяха оформяни от три месеца. Очите й плувнаха в сълзи. Аника нарочно подстригваше късо лъскавата си черна коса, за да може да я сресва бързо и лесно.

Лицето й беше ъгловато, с огромни очи с форма на бадеми, високи скули и заострена брадичка. Устните й бяха големи, сочни и леко нацупени. Ушите й бяха малки. На едното имаше пет обеци, а на другото четири. Аника беше на трийсет и шест години, а стилът й беше като на девойка на половината на годините й. Но й подхождаше. Тя се вторачи в отражението си и реши, че може да поддържа заблудата още няколко години. Тъй като рядко се показваше на слънцето, по кожата й, която в края на краищата щеше да я издаде, още нямаше бръчки.

Аника се усмихна. Само така лицето й загубваше съсредоточеното си изражение. Усмихнеше ли се, тя приличаше на ученичка. Бившият й съпруг сравняваше красотата й с тази на Одри Хепбърн и Аника не си правеше труда да го разубеди.

Обикновено се обличаше в черно. Този стил още беше на мода в Европа. Трябваше да се срещне с някого по поръчение на дядо си, затова си сложи скромна пола в светъл цвят, кремава копринена блуза и обувки с ниски токове. Чувстваше се удобно с ръста си и носеше високи токчета само когато се налагаше.

Аника взе еднолитрово шише с вода от хладилника и кутия маслини. После щеше да използва дъвка, за да освежи дъха си. Тя сложи бутилката в малката си кожена раница, извади ключовете на очукания си Фолксваген „Голф“ и напъха в устата си шепа маслини. Колата й беше в гаража под сградата, в която живееше. Запали след пет опита.

Градчето Изманинг беше само на половин час път от апартамента й и това беше добре за дядо й. Ако онзи Ото Шрьодер, с когото я бе помолил да разговаря, живееше по-далеч от Мюнхен, Аника щеше да отиде след завръщането си от Гренландия. Дядо й Яков бе настоял да посети Шрьодер, преди да тръгне на север, но той се отнасяше към всичко, свързано с работата му, като към спешен случай.

Аника правеше каквото можеше, за да му помага. Той знаеше, че тя няма да възприеме неговия кръстоносен поход по друг начин, освен с убеждението, че върши добро. Дядо й сигурно съзнаваше, че Аника няма да забрави. Той често повтаряше, че хората не умират, докато не бъдат забравени. За пръв път й го каза, когато баща й — неговият зет — почина от инфаркт. Докато Аника го помнеше, баща й щеше да бъде жив. Ето защо Яков работеше толкова усилено. Стига да ги помнеха, шестте милиона евреи още бяха живи, и ако Аника можеше да запази дори частица от паметта за тях, споменът за жертвите нямаше да избледнее още едно поколение.

Движението беше по-натоварено, отколкото очакваше. Беше забравила, че по пътищата се извършват ремонти дори през почивните дни. Климатичната инсталация не работеше, откакто бе купила фолксвагена трета употреба, и в купето нахлуваха тежки талази от горещ въздух с мирис на асфалт. Беше й задушно и предпазният колан стягаше като железен обръч гърдите й. Блузата залепна за гърба й. Опита се да поеме дълбоко въздух, но вдъхна изпаренията на дизеловия камион до фолксвагена.

Аника се притесни, че ще закъснее. Надяваше се, че шофирането ще прогони мислите за проблемите в работата й, но честите спирания непрестанно й ги напомняха. Дали кариерата й ще напредне, или ще приключи? Изборът беше неин.

Тя извади шишето, отпи глътка вода и опита да се успокои. Отложи решението си и взе от раницата указанията за фермата на Ото Шрьодер, които дядо й бе издиктувал преди няколко дни от Виена. От предишните си издирвания за него знаеше, че не трябва да пита как е открил бившия офицер от армията. Ако решеше, Яков Айзенщад можеше да открие всекиго.

На листа с указанията за пътя имаше списък от въпроси, на които дядо й искаше отговори. Аника ги бе прочела веднъж, след като ги записа, и предстоящият разговор я заинтригува повече от предишните. Шрьодер изглежда знаеше местонахождението на огромен товар злато, изнесено от Русия през 1943 година. Според Яков това не беше един от легендарните безследно изчезнали товари. Доскоро нито той, нито Теодор Вайцман не знаеха за съществуването му. Двамата бяха убедени, че са по следите на нещо съвършено непознато.

Аника се съмняваше, че от разговора й ще има резултат. Дядо й бе научил, че Шрьодер е бил военен още преди Хитлер да дойде на власт. Значи не е принадлежал към нацисткия елит, всъщност дори не е бил член на партията. Имаше малка вероятност да знае тайни за скрито злато или за нещо друго. Аника каза това на дядо си, но Яков й напомни, че дори Ото Шрьодер да е само брънка от веригата, това ще ги приближи до целта. Аника знаеше, че трябва да се учи от абсолютната му всеотдайност и непоклатима вяра, защото за съжаление не притежаваше нито едно от двете.

В центъра на Изманинг се извисяваше висока каменна кула, останка от средновековието, чието предназначение отдавна бе забравено. Аника зави надясно и след малко градското задръстване изчезна. Сякаш се бе отдалечила на сто километра от града. От двете страни на тясното шосе имаше изорани ниви, гъсти гори и ферми, сгушени в края на дълги чакълени алеи.

Аника почувства, че се отпуска. Тя обичаше природата, чистия въздух, широките пространства и особено липсата на хора. Аника отново погледна указанията. Трябваше да кара осем километра и после да завие наляво и да измине още три. И тогава щеше да види къщата на Ото Шрьодер. Според информацията на дядо й Шрьодер беше собственик на земята, но я бе дал под аренда на местни селяни, докато изживяваше последните си години.

Слънцето се скри зад слоя смог над Мюнхен и на червеникавата светлина пшеничените ниви заприличаха на танцуващи пламъци. Аника сложи дъвка в устата си, за Да прикрие дъха на маслините. Пътят бе използван малко и туктам бе поникнала трева. Забеляза следи от гуми, които бяха оставили бразди през ивиците зелена трева по настилката, и се уплаши, че Ото Шрьодер може скоро да е напуснал къщата си. Беше неделя вечер и вероятно бе отишъл да изпие една бира в града. Едва ли. Той беше почти деветдесетгодишен.

Аника понечи да извади от раницата клетъчния си телефон, за да му се обади, когато видя къщата зад горичка от огромни дъбове. На алеята бяха паркирани стар опел и черен мерцедес седан. Къщата беше невзрачна — едноетажна, построена от измазан с хоросан камък и явно се нуждаеше от ремонт. Колоните на верандата бяха хлътнали в земята и фасадата се бе изкривила. Неуместното присъствие на мерцедеса накара Аника да се замисли. Разбира се, тези коли бяха често срещани навсякъде в Германия. Но защо точно тук? Същата вечер, когато щеше да разговаря със загадъчен бивш военен, който може би знаеше нещо за някакво изчезнало злато?

Обзе я тревога. Спря на известно разстояние от къщата, преметна на гръб раницата и прескочи тесния канал за напояване.

Въздухът беше неподвижен. Вятърът бе утихнал и нощните насекоми още не бяха излезли. Двигателят на мерцедеса потракваше, докато се охлаждаше. Може би беше на заможно дете, дошло да види баща си. Но би ли оставило стария си баща да живее в подобна изолация? Нещо не беше наред, но Аника не можеше да разбере какво. Вървеше в удължаващите се сенки, докато се приближаваше към къщата.

Протегна ръка към предната врата, без да забележи или да чуе нещо необикновено, и се усмихна. Безпокойството й премина. Шестото чувство може би й помагаше, докато се катереше по планините, но тук беше безполезно.

Тя се приготви да почука, когато вик на агония прониза сумрака. По гърба й полазиха ледени тръпки.

Викът се чу някъде зад къщата, а не отвътре. Заради професионалната си подготовка изпита инстинктивно желание да хукне по посока на звука, но не помръдна.

Трябваше да реши как да постъпи. Слезе от верандата и надникна зад ъгъла на къщата. Отвъд задния двор се издигаше каменна ограда. Аника чу пронизително стенание и разбра откъде идва звукът.

Оградата беше висока метър и двайсет. Отгоре имаше плочи. Аника предположи, че отзад трябва да има друга веранда, наведе се и тръгна покрай оградата. След малко чу приглушени гласове, които започнаха да стават поясни, докато се приближаваше към задния край на къщата. Аника видя изгнила дървена порта, висяща на една панта.

— Въпросът е елементарен, господин Шрьодер — изръмжа мъжки глас. — Знаем, че през войната сте бил военен инженер и сте работил по проекта Пандора. Не знаем обаче на кого сте казал. Кой друг знае за Пандора? След миг се чу още едно стенание, много по-силно от предишното.

Някой изтезаваше Ото Шрьодер! Аника се вцепени и после се обърна. Не виждаше колата си, но знаеше, че за секунди може да стигне до нея. Тя дори извади ключовете, но не помръдна от мястото си. Отдавна приключилата война, в която бяха загинали повечето членове на семейството й и която бе завладяла съзнанието на дядо й, беше само на няколко крачки.

— Не съм казал на никого. — Това сигурно беше Шрьодер, защото думите бяха придружени със стенания от болка. — Тайната за онова, което направихме, ще умре заедно с мен.

— Надявайте се да е така — каза трети глас, по-тих от този на Шрьодер и заплашителен.

Бяха двама, а може би и повече. Аника имаше само една възможност. Мобилният й телефон беше в раницата. Трябваше само да се отдалечи достатъчно, за да не чуят обаждането й до полицията. Тя предпазливо направи крачка назад.

Болката дойде неочаквано. Аника не бе изпитвала подобно нещо. От върха на оградата се протегна ръка, която я сграбчи за косата. Огромните пръсти се плъзнаха до черепа й и я повдигнаха. Имаше чувството, че кожата й ще се откъсне от главата. Извика и размаха ръце, но всяко движение засилваше болката и я правеше непоносима.

— Хванах някого — чу се трети мъжки глас, на по-млад човек от първите двама. — Жена е.

Аника изпищя. Портата се отвори и към нея се приближи мъж с автоматичен пистолет. Той беше висок, с атлетична фигура, руса коса и мрачно изражение.

Мъжът застана зад Аника и допря пистолета до гърба й.

— Спипах я, Карл. Пусни я — каза той и я блъсна. Градината бе обрасла с бурени и неравните плочи бяха хлъзгави от мъха. До вратата на къщата имаше ръждясала желязна маса и два стола. Ото Шрьодер лежеше на бетонна пейка. Над него се бяха навели двама мъже. Единият сигурно беше Карл, онзи, който я бе сграбчил за косата. В сенките стоеше четвърти силует. Аника предположи, че това е водачът на групата. Не виждаше чертите на лицето му, но явно бе по-възрастен от другите.

Съсредоточи вниманието си върху Шрьодер и когато осъзна какво са направили с него, едва не повърна. Страхът прогони способността й да разсъждава като лекар. Единият му крак бе разрязан и липсваше голямо парче от плътта. От ужасяващата рана течеше кръв, която образуваше локва на земята. Аника погледна пребледнялото лице на стареца и се изуми от предизвикателството в насълзените му очи. По време на изтезанията той явно бе прехапал устните или езика си, защото от лицето му също капеше кръв.

— Коя си ти? — попита Карл.

Той беше почти копие на онзи с пистолета — едър, русокос и широкоплещест. Партньорът му държеше дълъг нож. В сумрака Аника видя червени капки по острието.

Тя мълчеше не от упорство, а от страх. Знаеше, че след като е видяла лицата им, тези хора няма да я пуснат жива. Мъжът с ножа държеше солница в другата си ръка и изсипа сол в раната на крака на Шрьодер. Старият военен опита да се пребори с болката, но не успя. Викът му отекна в главата на Аника. Професионалният й опит не познаваше подобно нечовешко страдание. Тя се замоли Шрьодер да изпадне в безсъзнание, за да си спести агонията.

— Коя си ти? Или да изсипя останалата сол в раната му?

— Няма значение — каза мъжът в сенките толкова тихо, че Аника едва го чу. — Убийте я.

Карл направи крачка към нея, но рязко политна назад, сякаш дръпнат от невидимо въже. Едната страна на главата му се взриви. В същия миг се разнесе изстрел. Мъжът, който държеше Аника, я блъсна настрана и хукна по посока на стрелбата. Аника падна и опита да се скрие под пейката. Кръвта на Шрьодер потече по кожата и дрехите й. Чу се втори изстрел и куршумът изкърти парче камък над пейката. Преди секунда там бе стоял мъжът, който изсипваше сол в раната на Шрьодер. Той бе извадил оръжието си, малък картечен пистолет, и изстреля един откос по стената.

Аника запуши ушите си, когато отекнаха още изстрели. Въздухът се изпълни с отломки и гъст барутен дим. Разхвърчаха се пръски кръв и Аника разбра, че Шрьодер е улучен. Но старецът не бе реагирал. Или изстрелът беше фатален, или тялото му вече не издържаше на болката. Аника се вторачи в задимения здрач и видя водача на мъчителите. Той бе допрял гръб до къщата и държеше оръжие. Мъжът я забеляза и насочи пистолета си към нея. Тя инстинктивно затвори очи.

Аника така и не чу изстрел. Трескава стрелба с пушка заглуши всички други звуци. Един от куршумите одраска крака й. Канонадата в градината бе разсеяла стрелеца и той не я улучи. Тя извика, притисна длан до раната и се сви по-навътре под пейката. Тялото й беше обляно в пот. Куршум рикошира в металния стол и в локвата кръв изсъска нагорещена отломка.

Мъчителят се хвърли към нея, но тялото му започна Да се гърчи конвулсивно, когато пушките уцелиха мишената. Той падна на колене и после се строполи на земята. Очите му се изцъклиха. Аника забеляза, че ножът му е паднал близо до нея. Тя се изви, за да провери дали водачът още е там, и видя два силуета, които тичаха към отворената врата на къщата. Куршуми обсипаха стената. След миг забръмча двигател и мерцедесът потегли, отдалечавайки се от фермата.

Престрелката спря така внезапно, както бе започнала. Ехото от изстрелите отзвуча и Аника възвърна слуха си.

Не знаеше дали да излезе от скривалището си. Искаше й се да лежи там до края на живота си. И изведнъж чу стенанията на Шрьодер. Осъзна, че трябва да се погрижи за него.

Тя се претърколи, притискайки кървящата рана на крака си. Нищо не стана, когато надигна глава. Не се чуха нито изстрели, нито викове.

Куршумът бе улучил Ото Шрьодер в долната част на гърдите. В кръвта, извираща от дупката, имаше мехурчета — беше прострелян в белите дробове. Раната щеше да е фатална, ако незабавно не получеше медицинска помощ. Аника погледна лицето му. Шрьодер се бе вторачил в нея и очевидно съзнаваше, че умира.

— Помощ! — извика Аника, надявайки се да привлече вниманието на стрелците с пушките, които бяха спасили живота й. — Моля ви, помогнете ни!

От градината не се чу отговор. Измина може би минута, но онзи, който бе убил двама от мъчителите на Шрьодер и бе прогонил другите, не се появяваше. Аника трябваше да се справи сама. Без да обръща внимание на пулсиращата болка в крака си, тя се обърна към стареца. Дишането му едва се долавяше и от раните му течеше по-малко кръв. Дори да извикаше линейка, Аника се съмняваше, че ще пристигне навреме.

Тя коленичи до главата му и хвана ръката му. Можеше да му предложи само утеха.

— Всичко ще бъде наред, господин Шрьодер. — Съчувствието й прозвуча неубедително. И двамата знаеха, че това е безизразна баналност.

— Казаха ми, че някой ще дойде да ме убие — промълви Шрьодер с окървавените си устни. — Но аз устоях. Те не получиха онова, което искаха.

— Кои бяха тези хора? — Въпреки случилото се Аника изпитваше любопитство.

— Не знам. Преди седмица се обадиха по телефона и ми казаха, че някой ще дойде да ме разпитва. Това беше предупреждение, на което не обърнах внимание. А после ми позвъниха още два пъти, но мълчаха.

Аника си помисли, че едното обаждане трябва да е било от дядо й. Любимият му номер беше да се увери, че набелязаният обект е на мястото си. Позвъняваше и щом чуеше „Ало“, затваряше. Другото обаждане можеше да е от мъчителите, които бяха направили същото.

— Но кои са те? — настоя тя, като се уплаши, че Шрьодер ще умре, преди да е разбрала какво се е случило.

— Моето минало. — Той изхрачи съсирек кръв и Аника го избърса от ръкава си. — Преди седмица ме предупредиха, че това няма да свърши с мен. Мислех, че съм последният, който знае.

— Какво, господин Шрьодер?

— Истината. — Макар че смъртта бързо наближаваше, бившият военен нямаше да разкрие защо е бил изтезаван.

Изведнъж я осени прозрение.

— За златото ли? Искали са да разберат за златото, нали?

Лицето му се изкриви от болка, но Шрьодер успя да отвори широко очи и се вторачи в нея. Гласът му трепереше.

— Откъде знаете за него? Да не сте от хората, които ме предупредиха?

Аника не обърна внимание на въпросите.

— Онези, които ви причиниха това, са знаели за златото и са искали да разберат какво се е случило с него, нали?

— Златото е само малка част от историята — каза той и после млъкна. За миг Аника помисли, че е умрял, но Шрьодер стисна ръката й. — Искаха да знаят дали съм разказал на някого останалото.

— А разказал ли сте?

— Винаги съм знаел, че за тази тайна си струва да се убие — усмихна се той. — Но не ми е минавало през ума, че убитият ще съм аз.

— Каква тайна? — трескаво попита Аника. Думите му звучаха несвързано. След минутадве старецът щеше да бъде мъртъв. — Каква тайна, господин Шрьодер?

— Проклятието на Пандора. През целия си живот съм се молил този кошмар да свърши с мен. Но сега знам, че ще продължи.

— Какво е проклятието на Пандора?

Ото Шрьодер затвори очи, борейки се със смъртта.

— Казаха ми, че има човек, който може да помогне…

— Хората, които ви предупредиха за нападателите… Те ли ви казаха, че някой може да помогне? Кой? Кой може да помогне?

Гърдите му изхриптяха и той изхрачи още кръв.

— Един американец. Филип Мърсър — прошепна той. Ръката му се отпусна в локвата кръв. Ото Шрьодер умря.

Аника не се изненада, когато по лицето й потекоха сълзи. Старият офицер бе успял да запази някаква страховита тайна и мълчанието го бе убило в края на живота му. Тя се прегърби до трупа. Димът се бе разсеял и ужасът от случилото се сякаш се бе просмукал във всичко наоколо.

Аника стисна зъби и се опита да разсъждава трезво. Трябваше да мисли като лекар, а не като жертва.

Имаше трима мъртви от многобройни огнестрелни рани и един ранен, но първо трябваше да се погрижи за крака си. Можеше да изтърпи болката, но й бяха необходими конци, за да зашие разкъсването. Това означаваше да отиде в болница. Аника знаеше, че ако повика линейка, ще бъде замесена в полицейско разследване, а това, не трябваше да се допуска. Ако каже защо е била там, щеше да бъде само въпрос на време мъчителите на Шрьодер да узнаят самоличността й и съдейки по жестокостта им, щяха да я убият много преди да са ги заловили. Медицинската сестра в съседния до нейния апартамент можеше да зашие раната, а Аника щеше да набави лекарствата, необходими за инфекцията и болката, ако се наложеше.

Подпря се на неравната каменна стена и тръгна. Виенето на свят не се дължеше на загуба на кръв, а на шока от смъртта на Шрьодер и другите. Трябваше да се махне оттам. Спря пред портата, замисли се дали ще бъде в състояние да шофира до дома си и осъзна, че няма да може да се справи. Реши да отдалечи колата си от сцената на убийствата и щом стигне до Изманинг, да се обади на съседката си да дойде да я вземе.

Задъхана тя стигна до фолксвагена, грабна хавлиена кърпа от задната седалка и я уви около крака си. Остатъкът от водата я освежи. Взе друга кърпа и избърса кръвта от лицето, ръцете и краката си. Очите й блестяха от страх и в същото време от решителност.

Погледна къщата за последен път. Единствената лампа в предната стая хвърляше слаб отблясък в тъмнината. Аника беше сигурна, че присъствието й там по едно и също време с онези хора не е случайно съвпадение. Набра номера на дядо си, но прекъсна връзката веднага щом чу дрезгавото му „Ало“. Сърцето й се отпусна. Той беше добре. Аника се опасяваше, че мъчителите са научили за Шрьодер от Яков Айзенщад, използвайки същите методи.

Но ако информацията не бе дошла от дядо й, тогава източникът беше друг. Когато се почувстваше готова, Аника щеше да разговаря с Яков по този въпрос. Но не и тази вечер. И това беше само една от загадките, които трябваше да разкрие. Кой бе дал информация на убийците на Шрьодер? Кой бе спасил живота й, като ги бе прогонил? Имаше чувството, че това са същите хора, които преди седмица бяха предупредили бившия офицер, но нямаше представа как са разбрали, че и тя ще бъде там тази вечер. Кого спомена Шрьодер? Мърсър? И как можеше той да помогне? И накрая, и вероятно най-любопитното беше какво е проклятието на Пандора?

Аника включи на скорост и потегли. Нуждаеше се от максимална съсредоточеност, за да кара по тесния път. В съзнанието й изплува още един въпрос. Какво можеше Да е толкова ценно, че Ото Шрьодер нарече огромния товар злато „само малка част от историята“?

Арлингтън, Вирджиния

Тъй като нощуването на Мърсър в Манхатън не беше планирано, авиолинията задържа багажа му от Пенсилвания на международното летище „Рейгън“. Той слезе от самолета от Ню Йорк и показа документите си за самоличност и бележките за багажа. Не беше трудно да намери такси, което да го закара вкъщи. Полетът до Вашингтон бе продължил един час и беше хубаво отново да седне. Краката му бяха подути от обикаляне на Музея за естествена история.

Наближаваше десет вечерта и движението не беше натоварено. Таксито мина край арлингтънското гробище и пое по магистрала 66. Мърсър живееше в Арлингтън от седем години и винаги се изумяваше от бързината, с която се разрастваше кварталът му. Беше само въпрос на време десетте улици с ниски къщи около неговото жилище да бъдат заменени с небостъргачи и търговски центрове.

Отвън домът му приличаше на всички останали на тихата улица. Къщата беше триетажна, с фасада от червен камък. От двете страни на стъпалата към входната врата имаше перила от ковано желязо.

Той позна две от колите, паркирани зад черния му ягуар. Очуканият плимут принадлежеше на Пол Гордън, бивш жокей и собственик на квартален бар на име „При Дребосъка“, а фордът „Таурус“ беше на Майк о’Райли, един от редовните клиенти на Дребосъка. Мърсър остави пътническите си чанти на тротоара, извади ключовете от колата си, отключи я и надникна да провери километража. Последните три цифри бяха 823, точно както трябваше да бъдат, но десетото колелце беше между шест и седем.

— Да ме вземат дяволите! — каза Мърсър. Беше сигурен, че Хари Уайт ще се разходи с ягуара, докато той е в Пенсилвания, и затова бе запомнил километрите, преди да замине.

И после забеляза, че ягуарът е навъртял хиляда мили.

— Потаен стар негодник — усмихна се незлобливо Мърсър.

Взе багажа си и изкачи стъпалата. Вратата беше отключена. Отвътре къщата бе изтърбушена и ремонтирана по планове, които Мърсър бе начертал. Предната третина от сградата представляваше мраморен атриум до тавана. Библиотеката на втория етаж и апартаментът на Мърсър имаха балкони, които гледаха към отвореното пространство. Нивата бяха свързани със спираловидно стълбище. Перилата бяха правени по поръчка, за да подхождат на старинните стълби.

На първия етаж зад кухнята и пералното помещение се намираха кабинетът и трапезарията, където имаше и маса за билярд. Неизползваната маса за хранене стоеше в преддверието, където трябваше да бъде всекидневната. Мърсър чу гръмогласен смях от втория етаж, където беше холът, който по-скоро приличаше на английска кръчма с ламперията по стените, дъбовия бар, шестте високи столчета, няколкото канапета, столове и стереоуредбата.

Мърсър остави чантите си пред спираловидното стълбище и се качи в библиотеката. Димът от пури откъм бара беше толкова гъст, че сякаш гореше цяла тютюнева плантация. Канапетата бяха дръпнати до стените, а в средата на стаята беше разпъната сгъваема маса, около която седяха Хари, Дребосъка, Майк о’Райли и Джон Пиджън, зетят на Майк. Масата беше отрупана с пепелници, полупразни чаши и чипове за покер. Тревистозеленият килим бе побелял от разпиляната пепел. Вероятно играеха от часове или може би от няколко дни.

— Този път прекали, Хари! — Мърсър се опита да вложи гняв в гласа си, но не успя. Не му пукаше дали Хари е накарал някого да го вози с ягуара, нито че е поканил гости да играят карти. Не очакваше друго.

— Хей, Мърсър, добре дошъл — провикна се Хари. Макар че беше осемдесетгодишен, гласът му беше силен като корабна сирена. — Имаш ли пари? Майк лъже и мисля, че ще разбера как го прави, ако ми дадеш назаем някоя и друга стотачка.

— Ще ми кажеш ли как успя да навъртиш хиляда мили с колата ми за две седмици? — Мърсър забеляза, че Пол Гордън Дребосъка е сложил под себе си два тома от енциклопедията, за да се изравни по височина с останалите.

— А, това ли? Дребосъка и аз решихме да отидем в Атлантик Сити за почивните дни.

— Това са само четиристотин мили.

— Два пъти. — Хари се опитваше да изглежда разкаян, но изражението му беше по-скоро самодоволно.

— А другите двеста мили?

— По задачи.

— Исках да гледам няколко конни надбягвания в Белмонт — намеси се Дребосъка, за да поеме част от вината.

— Надявам се, че ти си карал, Пол. Дребният Гордън се засмя.

— Сложил съм дървени блокчета на педалите на моята кола, за да мога да я карам, а за да стигна до газта на твоя ягуар, би трябвало да пълзя по пода и да използвам ръцете си.

Мърсър погледна Хари, ужасен, че осемдесетгодишният старец може да е шофирал на такова голямо разстояние.

— Ти?

— Трябва да балансираш гумите — каза Хари. — Колата започва да вибрира, когато вдигнеш сто мили в час.

— Господи! — Мърсър потърка челото си и после отиде зад бара, за да си вземе бира от големия вграден хладилник.

— Би ли ми дал още един „Джак Даниълс“, докато си там? — весело подвикна Хари.

— А на мен бира — добави Майк о’Райли.

— Направи и един коктейл „Маргарита“ — каза Джон Пиджън.

Преди да отговори, Мърсър извади портфейла си и преброи парите вътре. Имаше триста долара. Въпреки късния час и умората той лесно взе решение.

— Донеси още един стол, Пиджън.

Пощата на Мърсър бе натрупана в ъгъла на бара и всеки момент можеше да се разпилее по пода. Споразумението им беше Хари да стои в къщата, когато Мърсър отсъства, стига да получава пощата и да се грижи за съобщенията по телефона, но не включваше отваряне на писмата. Мърсър поклати глава. Нещо привлече погледа му. Дълъг тънък цилиндър, като онези, в които се изпращат плакати.

— Единствената пратка за теб, а ти не си я отворил — рече той и го показа на Хари.

— Помислих, че някой ти е изпратил змия.

— Това е подаръкът за рождения ти ден, само че закъсня с няколко месеца. — Мърсър приготви напитките, сложи ги на бара и даде цилиндъра на Хари.

— Какво е това? — подозрително попита старецът.

— Отвори го.

Хари угаси пурата си и нетърпеливо разкъса продълговатия пакет. Вътре имаше правен по поръчка бастун от черно орехово дърво с богато украсена сребърна дръжка. Хари Уайт беше загубил единия си крак като морски капитан след Втората световна война. Той не куцаше забележимо, но Мърсър го бе виждал да потреперва няколко пъти, докато върви, и знаеше, че е време приятелят му да се примири с неизбежното.

— Не е лош — призна Хари.

Мърсър взе бастуна от ръцете му, отвъртя дръжката, където имаше тайно отделение, и извади лъскава десетсантиметрова кама.

Хари засия.

— Страхотно!

— А сега най-хубавото. Мърсър развинти дръжката на камата, извади тънко метално шише, махна капачката и помириса съдържанието. Майсторът на бастуна бе получил последни указания, преди да изпрати творението си.

Хари го взе от ръцете му, вдъхна аромата и се засмя. Малката бутилка бе пълна с любимото му уиски „Джак Даниълс“.

Сините му ясни очи обикновено блестяха иронично, но сега погледът му бе премрежен и показваше колко много означава за него подаръкът на Мърсър. Той вдигна глава.

— Благодаря, Мърсър! Чудесен е.

— Честит рожден ден! — Мърсър му даде пет двайсетдоларови банкноти и седна, като измърмори. — Но ще трябва да ми ги върнеш.

Играха покер до полунощ и разговаряха предимно за предстоящото пътуване на Мърсър. Майк беше единственият достатъчно трезвен да седне зад волана, затова каза, че ще закара Дребосъка и Пиджън. Той предложи същата услуга и на Хари, но старецът заяви, че ще спи на дивана. Хари живееше само на няколко преки, но нощуваше при Мърсър най-малко веднъж седмично и никога не използваше малките стаи за гости в задната част на къщата.

Останал сирак на дванайсет години и отгледан от баба и дядо, които по-късно починаха, Мърсър нямаше семейство. Ето защо той ценеше приятелството. Баща му също беше минен инженер и заедно с майка му Сиобан бяха загинали по време на един от безбройните бунтове в Централна Африка. Докато Мърсър се готвеше за мисията в Ирак, един военен психолог му бе казал, че ранната загуба е създала у него изострено усещане, че е изоставен, и свръхразвито чувство за лоялност и отговорност. Мърсър беше съгласен с това и знаеше, че макар да ги делят над четири десетилетия, обича Хари повече от всичко друго в живота си.

Обикновено се събуждаше на зазоряване, но сутринта спа един час по-късно. Изкъпа се набързо, облече къси панталони и тениска и слезе да вземе „Вашингтон По-уст“ от стълбите пред къщата. Предишната нощ бе настроил таймера на кафеварката зад бара. Кафето беше гъсто като катран и очите му се насълзиха от парата. Мърсър напълни чашата си и направи по-слабо кафе за Хари.

— Престани да тропаш — изръмжа старецът.

— Не съм аз. Главата ти бучи.

Хари се надигна и огледа стаята. Устните му се свиха, когато усети вкуса на изпитото уиски, на пакета цигари и няколкото пури, които бе изпушил през нощта. Той се закашля силно.

— Да, може би имаш право.

Преди да стане от дивана, Хари нави крачола на панталона си и прикрепи протезата си, а после пъхна тънките си ръце в ръкавите на синята си жилетка.

— Винаги съм се питал дали и вкъщи спиш с дрехите — каза Мърсър, наля кафе на приятеля си и добави няколко лъжички захар.

— Само когато се напия.

— Значи всяка нощ.

— Да речем, през повечето нощи и да не говорим повече за това.

Хари отиде в банята, а Мърсър прегледа вестника.

Скандалът в училищно настоятелство във Вашингтон не можа да задържи вниманието му. Тъй като работеше предимно в чужбина, Мърсър се интересуваше повече от международните новини. Той прочете вестта за предстоящия Вселенски събор. Статията беше придружена от снимка на „Императрица на моретата“. Хари се върна, когато Мърсър довършваше друга статия — за немска компания, която се бе съгласила да изплати един милиард и двеста милиона долара репарации на робите, работили във фабриките й през войната.

— Снощи не каза кога ще заминаваш за Гренландия. — Хари седна до Мърсър. Беше се постарал да се избръсне.

— Утре сутринта — отговори Мърсър и му даде кръстословицата от вестника.

Хари прегърби рамене, като чу новината. Той предпочиташе компанията на Мърсър, отколкото да използва дома му. Старецът отпи глътка кафе и запали цигара.

— Знам, че моментът не е много подходящ — добави Мърсър, — но това е възможност, която не мога да подмина.

— Не те обвинявам. Да станеш член на Топографското Дружество сигурно означава адски много за теб.

— Колко от детските мечти се сбъдват? — Въпросът бе зададен сериозно.

— Освен да загубиш девствеността си, не много. — Сбръчканото лице на Хари се разтегли в усмивка. — Радвам се за теб, но не ти завиждам. Как е там по това време на годината?

— Ако искаш, вярвай, но пролетта започва. Юли настъпва, когато ледът около Гренландия се пропуква. Корабът ни вероятно ще бъде един от първите тази година. Температурата трябва да е над нулата, макар че може да се разразят бури и да спадне драстично за около пет минути.

— Ти си луд.

Мърсър се засмя, но не оспори думите му.

Докато Хари решаваше кръстословицата, Мърсър взе лист хартия и писалка и започна да пише списък на нещата, които щеше да вземе. Обикновено знаеше какво му трябва, но за пръв път щеше да работи в подобни сурови условия и искаше да бъде подготвен.

Час по-късно, когато Хари прелисти останалата част на вестника, Мърсър вече бе записал някои от нещата, от които се нуждаеше. Трябваше да отиде в специализиран магазин за останалите, но по-дребните бяха в дома му. Някои обаче се губеха.

— Хари, виждал ли си тъмните ми очила? Старецът се обърна и му хвърли смразяващ поглед.

Когато заговори, гласът му беше изпълнен с ирония.

— Не си ли спомняш, че ги взех последния път, когато се качвах на Еверест?

— Ще заключа алкохола, докато ме няма, и ще ти забраня да пушиш тук.

— Шегувам се — бързо отстъпи Хари. — Не е необходимо да се държиш гадно. Като си свършиш работата, ще дойдеш ли в „При Дребосъка“? Довечера ще дават две питиета на цена за едно, което означава двойно повече пиене.

— Не. Искам да науча повече за проекта „Леден червей“ и базата Кемп Декейд, която ще отваряме отново.

По време на обяда в дружеството Чарлс Брус бе разказал на Мърсър за самолета на военноморските сили, който се разбил няколко месеца преди базата да бъде затворена. Издирването на катастрофиралия самолет било мащабно и би трябвало да го забележат лесно върху леда, но не била открита и следа. В името на любопитството Мърсър се надяваше да намери нещо по въпроса.

— Както искаш — рече Хари, взе новия си бастун и се приготви да тръгне към дома си. — От „Дълес“ ли ще тръгнеш?

— Да. Ще ме закараш ли?

— Затова попитах.

— Благодаря. Ела по обяд.

Хари излезе, а Мърсър отиде да пазарува. Обмисляйки списъка за покупките и задачите за вечерта, той осъзна, че не е трябвало да остава един ден повече в Ню Йорк. Но ако забравеше нещо, по всяка вероятност можеше да го купи в Исландия, преди да се качи на „Ньорд“, за да отпътува за Амасалик, Гренландия. Освен това вярваше на Чарлс Брус, че „Геопроучвания“ са екипирани отлично. Сигурно там щяха да се погрижат за него.

Рейкявик, Исландия

Мърсър беше геолог и малкият остров в средата на Атлантическия океан го заинтригува. Образувана преди осемнайсет милиона години от подземни вулкани, които още бяха активни, Исландия бе доказателство за бурната дейност на планетата. Всеки ден ставаха земетресения, а един от множеството вулкани по повърхността й изригваше на всеки две години. Пейзажът бе изпъстрен с невероятни геоложки особености — геотермални извори, древни кратери и скалиста долина, която беше единственото място, където атлантическият хребет пресичаше сушата. За разлика от Исландия Гренландия, огромният й съсед на запад, някога е бил част от Пангея — огромния континент, който се образувал, когато земята е изстивала. Скалите бяха на три и половина милиарда години, мъртви в геоложки аспект.

Но Мърсър не загуби интерес. Исландия беше почти необитаема. Половината от четвъртмилионното население живееше в столицата Рейкявик. Ако не бяха геотермалните електроцентрали, които осигуряваха топла вода за отопление и електричество, жителите щяха да бъдат далеч по-малко. Освен това заради изолираността на острова всичко беше ужасно скъпо.

Международното летище на Рейкявик се намираше в равнина, осеяна с радарните кули на американската военна база в съседство. Мърсър мина през въртящата се врата на футуристичния терминал и изведнъж го блъсна студен вятър откъм Северния Атлантически океан. Гълфстрийм, топлото течение край южното крайбрежие на Исландия, затопляше острова само колкото да го направи обитаем. Небето беше оловносиво и облаците сякаш бяха надвиснали само на неколкостотин метра над земята. Далечен лъч слънчева светлина озаряваше планината в неоново зелено.

Мърсър вдигна ципа на якето си и сложи на главата си бейзболна шапка. Въздухът беше свеж, ухаеше на море и засилваше усещането му за нереалност. Преди осем часа Хари го бе оставил на летище „Дълес“ с обещанието, че няма да кара ягуара, а сега Мърсър беше почти на края на света. Макар че постоянно пътуваше, вълнението, че се намира на непознато място, никога не намаляваше.

Той бе помолил Хари да препраща пощата му в офиса със сателитна връзка, който „Геопроучвания“ щяха да поддържат в Рейкявик, за да изпращат веднъж седмично писма, пратки и провизии на екипа в Гренландия. Докато преглеждаше двестата електронни съобщения, Мърсър бе попаднал на загадъчна бележка от адвокат в Мюнхен, че са му изпратени някакви документи от името на неназован клиент. Мърсър нямаше представа за какво става, дума и бе изпратил запитване, но не получи отговор, затова помоли стария си приятел да следи за съобщение и да му го препрати.

След пет минути пред летището спря тойота. Едрият пътник смъкна стъклото.

— Доктор Мърсър, да? — Акцентът му беше руски.

— Аз съм Мърсър.

Руснакът отвори вратата и широко се ухили. Беше огромен, по-висок от Мърсър най-малко с трийсет сантиметра, широкоплещест и облечен в анорак. Съдейки по червендалестото му лице, вероятно беше на петдесет и няколко години и изглежда прекарваше повече от времето си на открито, но можеше да е и по-млад.

— Добре дошъл в Исландия. Аз съм Игор Булгарин. Ръката на Мърсър изчезна в грамадната му шепа.

— Приятно ми е. От „Геопроучвания“ ли сте?

— Нет. Те всички са германци. Аз съм от Руската академия на науките, но съм единственият руснак в експедицията. Другите от моята група са от Западна Европа. — Той говореше бързо, сякаш се страхуваше, че потокът на думите му може да пресъхне.

Шофьорът също слезе от тойотата. Той беше на годините на Мърсър и горедол у със същото телосложение. Лицето му изглежда беше вечно намусено и наблюдателните му очи шареха непрекъснато. Мърсър предположи, че двамата не работят заедно. Булгарин се държеше весело като развълнувано кученце, докато русокосият шофьор беше прекалено мълчалив.

— Това е Ернст Нойхаус, шеф на офиса на „Геопроучвания“.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Мърсър.

— Добър вечер, доктор Мърсър — отговори Нойхаус и се ръкува с него, без да си направи труда да махне ръкавицата си. Гласът му беше рязък и имаше лек акцент. — Вие пристигате последен от хората на дружеството. Всъщност всички вече са тук с изключение на един човек от групата на Игор.

— Някакъв проблем? — обърна се Мърсър към руснака.

— Чакаме лекарка германка, която изследва стреса, но не е от „Геопроучвания“. Имала е инцидент в родината си и ще се присъедини към нас в Гренландия.

— Мислех, че всички във вашата група са метеорулози.

— Нет. Трима изследват петната по слънцето, аз търся отломки от метеорити, а доктор Клайн ще се грижи за нас.

— Не съм те питал досега, Игор — прекъсна го Нойхаус, — но защо отиваш в Гренландия да търсиш метеори?

— Метеорите не падат на земята, а метеоритите — поправи го Булгарин. — Търсим по леда по същата причина, поради която полярната мечка е бяла. Бялата мечка не се вижда на белия лед, но черният метеорит се забелязва лесно. Метеоритът в пустинята прилича на всеки друг камък и се намира много трудно.

Мърсър веднага реши, че харесва енергичния въодушевен руснак. Отрицателното му отношение към германеца беше излишно, защото Нойхаус нямаше да ходи в Гренландия.

— Вие ли ще ме закарате до града, момчета?

— Да. Другите чакат в хотела. Много е скучно, затова предложих да дойда с Ернст, за да правя нещо.

Мърсър сложи чантите си в товарното отделение на джипа и се настани на седалката зад Нойхаус.

— Изненадан съм, че Марти Бишоп не е дошъл да ме вземе.

— Той се напи — намръщи се Игор Булгарин. — Снощи научи, че един негов приятел няма да дойде на експедицията. Криза, възникнала в последната минута, го принудила да отложи пътуването си.

— Искаш да кажеш, че само трима ще отваряме Кемп Декейд? — Мърсър мислеше, че четирима е абсурдно малка цифра, но броят им бе намалял още.

— Господин Бишоп вече се погрижи за това — отговори Нойхаус. — „Геопроучвания“ изпраща трийсет души. Уредил е да използва неколцина от нашите работници, ако се наложи. Освен това имаме достатъчно техника и провизии, за да изкараме два месеца.

— Да, вярно е — измърмори Игор. — Четири всъдехода с ремаркета, джип със специални гуми и няколко постройки от готови панели, които ще бъдат разрушени като къщички от карти.

— Как ще закараме всичко това до Кемп Декейд? — попита Мърсър. — Твърде много е за хеликоптер.

Булгарин се обърна, за да погледне Мърсър. Усмивката му излъчваше неизчерпаема енергия.

— Всичко ще бъде транспортирано с дирижабъл от пристанището в Амасалик.

Мърсър възкликна от изненада и Ернст обясни.

— Това е тежкотоварен въздушен кораб, предоставен от „Геопроучвания“. Мисля, че лети едва от няколко месеца.

— Ако искате вярвайте, но знам някои неща за него — каза Мърсър. — Корпусът му може да се огъва и има четири мотора с перки, които могат да завъртат и хоризонтално като на хеликоптер. Подобен е на системите, използвани в морската пехота.

— Този вид е модификация на злополучния дирижабъл с хелий на Франк Пиазеки. — Нойхаус излезе от очертанията на летището и подкара по шосе 41 към пътя за Рейкявик. — Въздушният кораб ще пренесе превозните средства до Амасалик, откъдето ще ги закарате в лагера. По-тежките провизии и сгъваемите постройки ще пристигнат със самолет. Когато отидете на мястото, предният екип ще е приготвил сграда за вас, докато сглобите останалите.

— Струва ми се, че експедицията ще бъде тежка.

Мърсър се интересуваше от въздушни кораби. Те представляваха нещо особено, еволюционно и елегантно в света на авиацията, макар че животът им беше краткотраен. Съвременните материали, изобретени с помощта на компютри, и употребата на незапалим хелий създаваха минимален риск за тези летящи грамади. Искрата на трепетно очакване, която бе пламнала у Мърсър, откакто бе пристигнал, се разпали още повече.

— Вижте. — Игор посочи пътя вдясно, далеч от океанските вълни, разбиващи се в черните вулканични брегове на Исландия. — Води към Синята лагуна, горещ гео-термален извор, използван като минерална баня. Водата се събира в огромно езеро. Много е лековита. Вчера хо-Дих там с неколцина от германците.

— Водата всъщност се оттича от близката трийсет и два мегаватова електроцентрала „Звартзенги“ — обясни Ернст. — Те използват нагрятата от вулканите вода, за да произвеждат електричество. Солеността й е като на морската вода, но има високо съдържание на силициев двуокис, който помага на хората, страдащи от псориазис.

— Бил съм на Синята лагуна — каза Мърсър. Над покритото с лишеи поле от лава, простиращо се до хоризонта, бе надвиснал бял облак от изпаренията от електроцентралата. — Преди няколко години дойдох в Исландия на конференция. Разбрах, че строят нова минерална баня на петстотин метра от електроцентралата.

— Да, да. Много е хубаво — нетърпеливо потвърди Игор. — Трябва да отидем там утре, преди корабът да потегли за Гренландия.

Мърсър поклати глава.

— Съжалявам, но сутринта имам среща. — Той не добави нищо повече и двамата му спътници не проявиха любопитство.

Продължиха да пътуват, без да разговарят. След известно време хълмистите възвишения от лава отстъпиха място на очертания на град. На исландски Рейкявик означава „димящ залив“ — столицата е кръстена на потока, извиращ от геологично активните извори наблизо.

Предградията бяха сравнително нови, в характерен европейски стил. В далечината се извисяваше Холгримскирка — огромна циментова църква с шейсетметрово копие на върха. Местните жители я наричаха „Бетонната катедрала“.

Спретнатият стар град край пристанището представляваше лабиринт от тесни улици, сякаш прокарани напосоки — като че ли великан бе хвърлил на земята шепа слама. По-старите сгради имаха селски облик, а при по-новите имаше белези от различни архитектурни стилове. Нойхаус спря пред хотел „Бьорг“, бяла каменна сграда, която се намираше срещу малък парк.

— Тук ще пренощувате — съобщи той и изчака Игор да помогне на Мърсър да разтовари багажа си. — Аз трябва да се върна в офиса. Утре няма да мога да ви изпратя, затова ви пожелавам успех.

Мърсър слезе от тойотата и постоянният вятър отново го блъсна. Игор Булгарин сякаш изобщо не го усещаше и Мърсър предположи, че руснакът живее в още по-неприятен климат в родината си.

— И в Гренландия ли е толкова лошо времето? — попита той.

Едрият мъж се засмя и преметна на рамо едната чанта.

— Местният вятър се нарича питарак и се привлича от земната гравитация като катабатик в Антарктида. Започва с лек бриз от юг и после настъпва затишие. Имаш десет минути да намериш подслон. След това питарак удря от север с около двеста и четиридесет километра в час. Преди десет години човекът, с когото работех, беше повдигнат от такъв вятър. Открихме го двайсет километра по-нататък. Все едно го бе влачил камион. Дрехите и плътта му бяха смъкнати от тялото от допира с леда.

— Господи!

— Да. — Игор видя безпокойството на Мърсър и отново Се ухили. — Питарак духа предимно през зимата. Не е обичаен по това време на годината, но човек трябва да бъде подготвен.

Макар че наближаваше десет през нощта, навън още беше светло, защото Рейкявик се намираше само на сто и петдесет мили южно от Северния полярен кръг. Според биологичния часовник на Мърсър беше четири часа по-рано, но той знаеше, че трябва да се приспособи към промяната във времето, и най-добрият начин да го направи, беше като се помъчи да заспи. Той взе ключа от рецепцията във фоайето на хотела, декорирано в стил от трийсетте години на XX век, и се качи с асансьора до стаята си. На закуска щеше да се срещне с екипа от Топографското дружество.

Стаята беше малка, но функционална, и имаше изглед към парка. Топлата вода щеше да бъде безценен лукс в Гренландия, затова Мърсър дълго се къпа, мислейки за срещата сутринта.

Докато проучваше информацията за Кемп Декейд по Интернет, той бе попаднал на стара статия за катастрофирал товарен самолет С-97. Стефансон Розмундер, синът на един от първите хора, изкачили Еверест, бе участвал в спасителната операция. Тогава Розмундер трябва да е бил много млад, затова Мърсър реши, че още е жив. Искаше да разговаря с полярния изследовател за опита му. Сутринта преди полета до Исландия той се бе обадил по телефона на разни хора, опитвайки се да открие Розмундер, и най-после успя да се свърже с възрастната му майка само няколко минути преди Хари да пристигне.

Със забележително ясен глас тя му каза, че синът й е мъртъв от много години. Когато Мърсър обясни къде отива, госпожа Розмундер изяви желание да разговаря с него преди отпътуването му за Гренландия. Тя добави, че всяка сутрин в девет и половина храни птиците край малкото езеро на име Понд в центъра на Рейкявик и попита дали може да се срещнат там. Разбира се, Мърсър се съгласи.

За да не се успи, той поръча да го събудят в шест и после отново в шест и десет и си легна. Не беше уморен и му беше тежко на стомаха от храната, която бе изял в самолета. Не можеше да прогони мислите от съзнанието си и да се отпусне. Отново и отново си припомняше разговора с госпожа Розмундер и реши, че нейният глас го е обезпокоил. Вместо да чуе тъга по покойния й син, както очакваше, беше му се сторило, че е уплашена.

Мрачни сънища направиха съня му неспокоен.

Стана трийсет минути преди първото обаждане за събуждане и се облече. Пристанището не беше далеч. Слънцето отдавна бе изгряло. Мърсър разгледа стоките по витрините на туристическите магазини. Масите и рафтовете бяха отрупани с купища красиви вълнени пуловери, които бяха идеални за подарък на някоя жена, но в момента единствената жена в живота му беше Фей, съпругата на директора на ФБР Дик Хена. Мърсър и Хена бяха приятели от няколко години и той реши да купи пуловер на Фей след края на експедицията.

На пристанището беше „Ньорд“, корабът на „Геопро-учвания“. Очите на Мърсър се насълзиха от вятъра и лицето му поруменя. Снегът по планината отвъд залива сякаш бе позлатен.

„Ньорд“ беше боядисан в червено и бе дълъг шейсет метра. От двата му комина се издигаше пушек. Палубата откъм кърмата представляваше открито товарно отделение и бе отрупана с техническите съоръжения, които щяха да закарат в Гренландия. Мърсър видя всъдеходите. Кранът, монтиран на релси, минаващи по цялата дължина на кораба, можеше да премести товара, ако е необходимо, и да го разтовари на някой негостоприемен бряг. Зад комините се виждаше голяма океанска моторница. На „Ньорд“ имаше и площадка за хеликоптери.

Ако не беше огромната надстройка, където се помещаваха лабораториите и каютите за пътниците, корабът би приличал на нефтена платформа. Датският пролив между Исландия и Гренландия се славеше като коварен, но „Ньорд“ изглеждаше способен да издържи на всички предизвикателства на морето.

Мърсър премръзна, докато се връщаше в хотела. Посрещна го ухание от прясно сварено кафе и от закуските на масата. Боядисаната в бледолилаво трапезария беше пълна с представители на „Геопроучвания“ и членове на другите два екипа, които оживено разговаряха. Мърсър забеляза, че почти всички са с бради. Вероятно условията, при които работят, не им позволяваха да се бръснат. Полярните изследвания привличаха особен вид хора. Игор Булгарин му махна, когато го видя да влиза.

— Закъсня, приятелю — вместо поздрав каза той.

— Ходих на пристанището да видя нашия кораб.

— Чудесен е. Кърмата е укрепена до здравината на метал, за да разбива ледовете. Боя се, че всеки се храни с екипа си. Онзи там на масата в ъгъла е Марти Бишоп. Този до него също е от екипа на дружеството.

— Предполагам, че трябва да напълня чинията си и да отида при тях.

— След няколко минути заминаваме за „Синята лагуна“. Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш?

— Да. Благодаря за поканата.

— Добре. Тогава ще се видим на обяд на борда на „Ньорд“.

Мърсър сложи в чинията си яйца, пушена сьомга и кифлички и се приближи до масата на дружеството. Единият мъж го погледна подозрително и стана. Беше нисък и възпълничък, на около петдесет години, кожата му беше бледа като на човек, който не прекарва много време на открито. Прошарените му коси бяха оредели. Мустаците му бяха добре поддържани и по-тъмни от косата и бяха единственото нещо, което придаваше характер на иначе обикновеното му лице. Мърсър се запита доколко присъствието му там е негова идея и доколко по настояване на баща му.

— Марти Бишоп. Приятно ми е да се запознаем. — Двамата се ръкуваха. Дланта на Бишоп беше гладка като на чиновник. — Чарли Брус каза, че имате страхотна репутация.

— Преувеличава. Хубаво е, че съм в екипа ви — каза Мърсър, наблягайки, че е подчинен, а не водач.

Бишоп кимна, очевидно доволен, че Мърсър знае кой е шефът.

— Радвам се, че сте с нас. — Той посочи другия мъж на масата, който беше горедолу на неговите години, но с по-сурово изражение. — Това е Айра Ласко от Военноморския флот на Съединените щати.

— Бивш — добави Ласко.

Ръкостискането му беше мечешко и Мърсър предположи, че Ласко никога не се е занимавал с административна работа. На кокалчетата на ръцете му имаше дълбоки белези, а в основата на пръстите — бели мазоли. Беше висок метър деветдесет и пет и жилав. Ръкавите на памучната му риза бяха навити до лактите и под кожата му изпъкваха възлести мускули и сухожилия. Главата му беше обръсната, веждите черни, а очите кафеви.

— Разбрах, че липсва член на екипа — каза Мърсър, докато сядаше.

— Да, Джим Нийланд — отговори Марти и въздъхна. — Трябваше да си вземе отпуск от Националната гвардия, но внезапно бе повикан на работа. Това малко развали настроението ни. Помолих баща ми да отложи експедицията, но той отказа. Не го обвинявам, като имам предвид здравословното му състояние.

— Чарли каза, че е в инвалидна количка.

— Сега лежи вкъщи. Рак. Лекарите не му дават повече от шест месеца.

— Отварянето на Кемп Декейд явно означава много за него.

— Всъщност преди година започна да разказва за службата си във военновъздушните сили. Само за това говореше и когато ме попита дали искам да дойда тук, за да заснема видеофилм, не можах да откажа.

— Правиш страхотни неща за него — сериозно отбеляза Айра и Мърсър кимна.

Марти изглежда не бе разсъждавал за участието си в експедицията от друга гледна точка и се усмихна.

— Да, предполагам, че е така — скромно каза той. — Какво пък, по дяволите! Тази работа ще ме изкара за малко от кабинета и може да се окаже забавна.

— Член ли сте на Топографското дружество? — обърна се Мърсър към Ласко.

— Не, но съм работил за Чарлс Брус. Той ме препоръча на Марти.

— С какво се занимавате?

— Учех сополиви хлапета как да оцеляват при инцидент на борда на подводница. Сега имам гараж за камиони. Задачата ми тук е да се грижа техниката да работи както трябва. Чарли ни каза как си изкарвате прехраната. Защо живеете в помийна яма като Вашингтон, по дяволите?

Мърсър се засмя.

— Първата ми работа, след като завърших минно дело в Колорадо, беше за Американското геоложко дружество. Вашингтон ми хареса и останах. Трябва ми само компютър и лесен достъп до летище. Запознахте ли се с хората от „Геопроучвания“, които ще идват с нас?

Айра огледа помещението и заговори тихо.

— Ръководи ги един истински задник на име Вернер Кьониг. Има куп научни степени и е адски надменен. Брус сигурно ви е казал, че датското правителство го е принудило да ни вземе и да съобрази мисията си с нашата работа, затова не е доволен от присъствието ни.

— Заместничката му е Грета Шмид — ухили се Марти Бишоп. — Страхотна мацка, ако харесвате северни ледени принцеси. Седят през четири маси от нас, до бара.

Мърсър се обърна и веднага забеляза Грета Шмид. Тя се бе навела над масата и подаваше папка на някого. Косите й бяха изрусени почти до бяло и падаха на раменете. Мърсър виждаше само част от лицето й, но остана с убеждението, че наистина е красива. Кьониг седеше до нея. Той разговаряше с друг събеседник и тропаше по масата с ръка, явно отстояваше своето. Дори от разстояние Мърсър видя, че Кьониг има излъчване на роден водач. Той имаше черна брада и набръчкано лице, макар че сигурно не беше на повече от петдесет години. Очите му бяха сини и студени, досущ шлифован аквамарин.

— Дори не си го помисляйте — каза Бишоп, който неправилно бе изтълкувал интереса на Мърсър. — Преди два дни се опитах да побъбря с нея. Ледена е като айсберг.

Мърсър прикри усмивката си. Забавляваше се, когато мъж като Марти Бишоп решаваше, че някоя жена е ледена, щом е отблъснала опита му за сближаване. Кожата на безименния пръст на лявата ръка на Марти беше по-бяла там, където доскоро бе носил венчален пръстен. Отварянето на старата военна база на баща му очевидно не беше единствената посока в намеренията му.

Те разговаряха по време на цялата дълга закуска, изграждайки разбирателството, което щеше да ги крепи през идните седмици. Макар че бяха четиридесет души, Мърсър от опит знаеше, че груповата динамика бързо се разпада, когато бъдат изолирани от останалия свят. Той не се притесняваше за себе си, нито за Айра Ласко, защото изолацията не беше нищо ново за подводничаря, но изпитваше опасения за Марти. Характерът рядко личеше по външността, но той имаше чувството, че Бишоп има някаква скрита слабост. Подозираше, че бащата на Марти също е забелязал това и целта на пътуването е по-скоро да помогне на сина му да намери онова, което му липсва, отколкото да снима отдавна изоставената военновъздушна база.

Закуската приключи в девет. Всички се прибраха в стаите си, за да приготвят багажа си. Мърсър не знаеше колко време ще говори с Елизебет Розмундер, затова помоли Айра Ласко да закара багажа му на „Ньорд“.

Той стоеше пред хотела и разучаваше малка карта на града, за да се ориентира, когато го повика женски глас.

— От Топографското дружество ли сте? — Гласът беше гърлен и с немски акцент.

Без да поглежда, Мърсър разбра, че това е Грета Шмид.

— Да. — Обърна се и се приближи до нея. Тя беше висока колкото него и с почти толкова широки рамене. Косите й бяха сресани назад. Беше си сложила твърде много червило и устните й изглеждаха прекалено дебели, сякаш бяха подути. Не беше толкова привлекателна, колкото на пръв поглед. В очите й липсваха съсредоточеност и дълбочина, което показваше, че зад фасадата няма нищо. — Аз съм Филип Мърсър.

— Аз съм Грета Шмид — представи се тя, но не протегна ръка. — Няма да търпя начина, по който ме гледахте на закуска. Имате същите лоши обноски като господин Бишоп.

Мърсър прие обвинението като незаслужен шамар. Като повечето мъже, много пъти го бяха хващали да се заглежда по жени. Но за разлика от Марти Бишоп Мърсър никога не прекрачваше границата между възхищението и осъществяването на намеренията.

— Погрешно сте изтълкували интереса ми, госпожице Шмид. Помолих Марти Бишоп да ми покаже водачите на екипа на „Геопроучвания“. Исках да се уверя, че не поверявам живота си в ръцете на некомпетентни хора.

Погледът й стана още по-суров. Мърсър беше сигурен, че тя е наясно в деветдесет процента от случаите за онова, което мислят хората, когато я видят, и разбираше гнева й. Обезпокои го обаче фактът, че Грета Шмид очевидно изпитваше удоволствие от този гняв и дори се нуждаеше от него. По изражението й видя, че й харесва как външността й дава сила да заплашва другите.

— А ние компетентни ли сме? — обидено попита тя.

— Не преценявам хората от пръв поглед. Но когато сутринта видях кораба ви, се почувствах в безопасност с „Геопроучвания“.

Тя се вторачи в него с неразгадаемо изражение, после се обърна и влезе в хотела. Мърсър продължи да разглежда картата. Нямаше намерение да си създава врагове толкова бързо, но от друга страна, не бе направил нищо, за да предизвика спречкването.

Езерото Понд беше само на две преки зад хотел „Бьорг“, скрито от погледа на Мърсър от сградата на Градския съвет. Беше обградено от постройки от три страни и разполовено от мост за автомобили. Във водата плаваха патици и гъски. Езерото очевидно беше любимо място на възрастни хора, които хранеха птиците, и на млади майки с деца.

Мърсър огледа тълпата и видя няколко жени. Всяка от тях можеше да е Елизебет Розмундер, но само една му обърна внимание. Тя беше дребна и облечена в дълго сиво палто. Косите й бяха скрити под вълнена шапка. Жената седеше на пейка досами водата и хвърляше храна на ято патици. Имаше скандинавски черти като повечето местни жители, но кожата й беше сбръчкана. Очите й бяха сини и ясни като на Хари Уайт. Мърсър предположи, че двамата са на една и съща възраст.

— Госпожа Розмундер? — попита той и се приближи до нея. В краката й имаше трохи, неизкълвани от птиците.

— Да, аз съм — отговори възрастната дама и му направи знак да седне до нея. — Вие ли сте човекът, който ми са обади вчера? Доктор Мърсър?

— Да, Филип Мърсър. Благодаря ви, че се съгласихте да се срещнете с мен.

— Доктор Мърсър, аз исках да говоря с вас — напомни му тя на отличен английски.

Той не си спомняше да й е казвал титлата си, но не беше сигурен.

— Точно така. Споменахте, че искате да ми кажете нещо.

— Да. Искам и да ви покажа нещо.

Мърсър вече не изпитваше усещането, че госпожа розмундер се страхува. Изглеждаше почти спокойна.

Той изчака мълчаливо, докато тя хвърли шепа трохи на патиците.

— За правителството ли работите, господин Мърсър?

— Не, госпожо. Както ви казах по телефона, участвам в научна експедиция, която заминава за Гренландия. Правех проучвания за пътуването и попаднах на историята за катастрофиралия самолет и как синът ви е участвал в спасителната операция. Тъй като инцидентът е станал близо до мястото, където отивам, реших да говоря с него за условията там.

— Източното крайбрежие на Гренландия е загадка за повечето хора. Там има няколко местни селища и датчаните не ги финансират достатъчно. Стефансон отиде да търси самолета в район, където не ходят дори местните инуити. Постъпвате разумно, като сте решили да разговаряте с човек, който е бил там.

Мърсър не каза нищо.

— Не си спомням точната дата, но беше някъде по средата на август 1953 година. Обадиха се на съпруга ми от американската военна база в Кефлавик. Казаха му за катастрофирал самолет и че им трябват водачи, които познават Гренландия. Той наскоро се бе върнал от поредния неуспешен опит да изкачи Еверест и не беше в състояние да се опита да направи нещо, което изисква толкова големи усилия. Но синът ни, който тогава беше двайсетгодишен, но вече полярен експерт като баща си, се съгласи да отиде. Вашето правителство предложи нечувана награда. Стефансон отсъства две седмици. Както вероятно сте разбрал от статията, те търсиха самолета с шейни с кучешки впрягове, пеша и с друг самолет, но не го намериха.

— Ходиха ли на място на име Кемп Декейд? Тя го погледна изпитателно.

— Чували сте за него?

— Част от мисията ми е да отворя отново базата. — Мърсър предчувстваше, че новината няма да я зарадва.

— Знаете ли какво представлява базата?

— Експеримент да се построи град под ледовете. Да се провери дали подобно място може да бъде обитаемо.

Госпожа Розмундер поклати глава, сякаш отговорът му беше грешен.

— Защо вашето правителство би искало да знае дали е възможно подобно нещо? Задавал ли сте си този въпрос?

Мърсър не бе и помислял за това и фактът му се стори странен.

— А вие знаете ли защо?

— Не, но искам да ви покажа нещо — отговори тя, но не помръдна. Седеше неподвижно, мислите й явно бяха на друго място, вероятно при покойния й син. — Кемп Декейд беше забранена зона за участниците в спасителната операция. Не трябваше дори да знаят, че базата е там, макар че веднъж са прелетели над нея. Стефансон ми каза, че попитал за Кемп Декейд. Военният пилот отговорил, че не е видял нищо.

— Това е било в разгара на студената война. — Мърсър изпита потребност да обясни параноята на нацията си. — Моето правителство смяташе, че всичко трябва да бъде класифицирано като свръхсекретно. Като се замисля сега, от дистанцията на времето, много от нещата, които направиха, бяха комични.

Госпожа Розмундер потрепери. Мърсър нямаше представа защо думите му предизвикаха такава реакция. Тя бръкна в чантата си, извади черно-бяла фотография и му я даде. Снимката показваше красив млад мъж, с къдрави руси коси, облечен в дебело поло. Той се усмихваше към обектива с увереността, присъща на младостта.

— Това е Стефансон два месеца преди да замине за Гренландия — каза Елизебет Розмундер, взе снимката, вторачи се в нея и после му даде друга.

Втората фотография беше на мършав като скелет болен човек. Чаршафите бяха вдигнати до брадичката му, затова се виждаше само огромната му глава. Кокалестите му рамене ясно се очертаваха под завивките. Онова, което го погубваше, бе направило лицето му безизразно. Очите бяха хлътнали, а по черепа имаше само няколко косъма. Кожата беше осеяна с тъмни петна. Мъжът приличаше на жертвите от холокоста.

Госпожа Розмундер протегна ръка и взе снимката от Мърсър. Този път не я погледна и я сложи обратно в коженото си портмоне. Мърсър мълчаливо зачака обяснение.

— Това беше Стефансон шест месеца след завръщането му. Умря два дни след като медицинската сестра направи тази снимка. Не исках нищо да ми напомня какво се е случило с него, но въпреки това съм й благодарна, че ми я даде. — Очите й се напълниха със сълзи и гласът й потрепери. — Лекарите ми казаха, че е много агресивна форма на рак. Сигурно е бил болен от известно време, но заболяването се проявило през последните месеци.

— Но вие не повярвахте, нали?

— Трябва да е било рак. Но не вярвам, че е бил болен, преди да отиде да търси онзи самолет.

Тя говореше с абсолютна убеденост, но вероятно се заблуждаваше, че нещо друго, освен жестоката съдба, йе отнело сина. Вестниците бяха пълни с разкази за привидно здрави хора, които умираха от рак, чиито симптоми са се проявили едва накрая.

Елизебет Розмундер се обърна към Мърсър, погледна го и сложи тънките си крехки пръсти на ръката му.

— Не е нужно да ми вярвате, доктор Мърсър. Отдавна съм се отказала от опитите си да убедя хората, че в Гренландия има нещо, което уби моя Стефансон. Нашето правителство и вашите военни не провериха какво става и аз не позволих на съпруга си да отиде там. Сигурна съм, че синът ми е бил изложен на въздействието на някакво токсично вещество или на радиация и това е причината за заболяването му. Смятам, че е свързано с Кемп Декейд. Нямам доказателства, нито основание да го допускам. Доколкото знам, нито един американец, служил там, не се е разболял от подобно нещо. Исках само да знаете за подозренията на една стара жена, която е загубила сина си в същия район, където отивате. Съвестта ме задължава да ви предупредя.

Тя се обърна и хвърли още една шепа трохи на патиците.

Мърсър разбра, че Елизебет Розмундер няма какво повече да му каже, и стана.

— Благодаря ви, че споделихте това с мен, госпожо Розмундер. Дадохте ми повод за размисъл.

Тя го погледна и се усмихна тъжно.

— Вие сте по-голям от Стефансон, но много ми напомняте за него. Не на външен вид. Красавец сте като него. Говоря за духа ви. И двамата вярвате в способностите си. Вярно е. Уви, увереността не спаси сина ми, но вероятно истината можеше да го направи. Исках да знаете истината или поне онова, което аз знам.

Мърсър стисна ръката й.

— Съжалявам за сина ви.

Той се обгърна, за да тръгне, но Елизебет Розмундер го спря още веднъж.

— Доктор Мърсър, три седмици след самолетната катастрофа и неуспешната спасителна операция Кемп Декейд бе изоставен. Вашите военни не демонтираха базата и не я изнесоха, а я оставиха в Гренландия, за да я покрият ледовете и снегът. Не обясниха защо. Мисля, че е грешка да я отваряте отново.

Мърсър разбра защо бе доловил страх в гласа й, когато разговаряха по телефона. Обезпокоен повече, отколкото искаше да признае, той остави Елизебет Розмундер на спомените й и патиците. Докато вървеше към хотела, го обзеха подозрения и опасения. В историята й имаше нещо сериозно, макар че госпожа Розмундер не можеше да представи доказателства.

Като имаше предвид какви са били времената, Мърсър не се съмняваше, че американското правителство е извършвало някакви експерименти в Кемп Декейд. Базата беше изолирана и представляваше идеално място за изпитания на химични или биологични оръжия. Кемп Декейд бе захранвана от малък реактор, затова Мърсър отхвърли идеята за ядрени опити или инцидент, защото сеизмографите биха регистрирали и най-незначителната атомна детонация. Дори оттам да бе излязло нещо, районът около базата се смяташе за безопасен поради изминалото време и действието на природните стихии, иначе Топографското дружество не би получило разрешение от военните да отвори отново Кемп Декейд.

Мърсър погледна часовника си. „Ньорд“ заминаваше след час. Ако побързаше, щеше да му остане време да се отбие на още две места. Едното беше магазин за алкохол. Въпреки забраната на „Геопроучвания“ да се внася алкохол в лагера в Гренландия той бе купил бутилка бренди от безмитния магазин на летището, а щом щеше да прекара три седмици с членовете на експедицията, му трябваше поне още една. Идеята за второто посещение дойде в резултат на подозренията му след разговора с госпожа Розмундер. Кариерата му се основаваше на риска и трябваше да вземе мерки срещу евентуални опасности. Безпокойството му толкова нарасна, че той тръгна към второто място, преди да намери алкохол — ход, който би изумил Хари Уайт или всеки друг, който го познаваше.

Хамбург, Германия

Клаус Рейдер седеше непривично мълчалив в залата за конференции. Дишането му едва се долавяше, мигаше на дълги равни интервали. Телефонът до лакътя му иззвъня и ръката му се плъзна в изящно движение, за да вдигне слушалката. Рейдер бе останал неподвижен повече от час.

— Да, Кара?

— Членовете на съвета са тук, хер Рейдер. Да ги поканя ли да влязат?

— Моля. — Той натисна копче на вграденото в дървената маса табло и тежките завеси на големите прозорци с цветни стъкла се затвориха, закривайки гледката към река Алстер.

Секретарката отвори вратата и застана встрани, за да минат шестимата членове на съвета, които Рейдер бе извикал. Той не им обърна внимание, докато заемаха местата си.

— Кара, Гюнтер Рат върна ли се?

— Пристигна от Париж преди около час.

— Кажи му, че искам да го видя веднага щом приключим тук.

— Добре, хер Рейдер.

Тя излезе и затвори вратата. Рейдер се обърна към гостите. В отсрещния край на масата седеше Конрад Ебелхард, седемдесетгодишният председател на съвета. До него беше Ана Кол, дъщеря и единствена роднина на основателя на компанията Фолкер Кол, чийто портрет ги гледаше от стената зад Ебелхард. Другите бяха почти без значение за Рейдер. Те бяха богати и влиятелни, но получаваха заповедите си от Конрад и Ана.

— Добър ден, господа. Добър ден, Ана.

— Как си, Клаус? — попита възрастната Ана Кол. — Как са Ева и децата?

— Заведе ги във вилата в Бавария за лятото. — В гласа му прозвуча нотка на самота. — Момчетата очакваха с нетърпение ваканцията.

— Ще отидеш ли при тях?

— Смятам да ги посетя за почивните дни следващия уикенд.

Той си наля вода от гарафата и я изпи бавно, за да й попречи да му задава повече лични въпроси. После скръсти ръце на гърдите си и зачака Ана да разпита останалите за живота им. Той не се заблуждаваше от интереса й. Ана Кол беше корава и безкомпромисна като мъжете около масата, вероятно с изключение на самия него, и държеше на членовете на съвета. Старата мома нямаше нищо друго на света, освен компанията, която носеше нейното име.

— Видях отчета за тримесечието — каза Конрад Ебелхард, за да сложи край на ленивото бъбрене. Той беше едър, с голям корем и огромна глава и говореше отмерено като пруски офицер. — Основният ни резерв е малък и не ми харесва, че сме толкова зависими, подписвайки договора за авиационна радиоелектроника за „Еврофай-тър“. Ако тази сделка се провали, ще бъдем уязвими.

— До обявяването кой ще снабдява „Еврофайтър“ със следващото поколение компютри остава един месец, но ни увериха, че ще ги прави подразделението за електроника на „Кол“ — каза Рейдер по такъв начин, че Ебелхард не знаеше още какво да попита. Членовете на съвета едва ли щяха да искат да знаят какво бе направил председателят им, за да осигури договора за няколко милиарда марки.

— Това означава ли, че можем да забравим за опита на французите да предложат по-добра оферта? — попита главният юридически съветник Райнхард Вюрмбах.

— Тяхната оферта е с трийсет процента по-висока от нашата — отговори Рейдер. — Ще увелича предложената от нас цена, за да намаля разликата на десет процента. Ще получим договора и ще изстискаме още двеста милиона марки от НАТО.

— На хер Рат и пътуването му до Париж ли трябва да благодарим за тази информация?

Рейдер си позволи леко да се усмихне. Знаеше какво се очаква от него.

— Директорът по специалните проекти изигра важна роля, за да разберем каква сума предлагат французите.

— Надявам се, че не е било твърде незаконно. — Юристът намекваше за индустриален шпионаж.

Президентът на „Кол АГ“ не каза нищо. В отдадеността му към фискалната мощ на компанията малко неща бяха извън неговата компетентност и той нямаше намерение да си прави шеги с деловите си методи. Неловкото Мълчание продължи десет секунди. Вюрмбах махна очилата си, за да избегне погледа на Рейдер, но не можа да прикрие огорчението си от човека, когото финансовите списания наричаха Uberkind, Супермомче.

Когато преди осемнайсет месеца предишният президент на „Кол АГ“ обяви решението си да се оттегли, Райнхард Вюрмбах работи неуморно, за да стане негов приемник. Това щеше да бъде наградата за двайсет и пет годишната му вярност. Но Ана и Конрад го подминаха и предпочетоха Рейдер, външен човек, който бе натрупал богатство, като купуваше незначителни компании в бившата Източна Германия и ги превръщаше в печеливши за рекордно време. Унижението да докладва на този красив четиридесетгодишен натрапник беше нещо, с което Вюрмбах не можеше да се примири. Но също така не можеше да намери грешка в растежа на „Кол АГ“, една от петдесетте най-големи компании в Европа, по време на краткото управление на Рейдер.

— Всички вие знаете защо искам да ви видя днес — наруши мълчанието Рейдер. Шестимата присъстващи членове представляваха ядрото на съвета и държаха шейсет процента от акциите на компанията. Заедно те бяха „Кол АГ“. — Съзнавате, че сме най-голямата компания в Германия, която още не сътрудничи с Комитета по помирението, търсещ финансова компенсация за оцелелите от холокоста и семействата им. Освен това знаете, че натискът да предадем нашата документация за дейността на компанията по време на войната се засилва. Докато протакахме нещата, общественото мнение, което беше противоречиво, се отдръпна от нашата компания и продуктите ни. Потайността ни оказа непреднамерен ефект и жестоко опетни репутацията ни. Въпреки петдесетпро-центното увеличение на рекламата и маркетинга продажбите намаляха в почти всяко направление и най-много в машиностроителния ни бизнес. Няма желаещи да работят с нас, докато не излезем от сянката на наследството ни.

— Идеята да не сътрудничим на Комитета по помирението беше твоя — каза Вюрмбах и другите кимнаха. — Ти си виновен за загубите.

Избликът не оказа въздействие върху Рейдер.

— Продължавам да подкрепям решението си. Няма да подложа „Кол“ на съдебни дела за милиарди марки, докато не разбера всичко, което компанията е правила преди и по време на войната. Ето защо ми е необходимо време да проуча архивите.

— Неизбежно е да платим нещо — заяви Вюрмбах. — Преди войната „Кол“ е била малка металургична компания със стотина работници. Разширяването ни се дължи изцяло на договорите с военните и правителството от нацисткия режим. Сдобихме се с печалба също като „Сименс“, „И. Г. Фарбен“, „Фолксваген“ и всички останали.

— А след войната представлявахме куп бомбардирани фабрики и разрушени съоръжения — монотонно добави Рейдер. — Печалбата ни през войната бе похарчена. Въпреки доказателствата за противното мнозина мислят, че сме същата компания като преди войната и трябва да понесем своята отговорност. Искам да знам пълния размер на вината ни и следователно каква е отговорността ни. Пускането на неколкостотин милиона марки в общественото канче е много по-различно от безброй съдебни дела на стойност милиарди.

Той погледна Ебелхард и Ана Кол.

— Мениджърските ми умения да рискувам ви привлякоха към мен. Знаехте, че ще дойде ден за разплата, и ме наехте за да ви пазя.

Ана не отрече това.

— Въпросът е дали ще успееш?

— Да. От дванайсет месеца градя стратегия да сведем до минимум сумата, която трябва да платим. Изчислих, че двеста милиона марки няма да попречат на дългосрочния ни растеж, докато в същото време удовлетворим комитета.

В стаята се разнесоха въздишки и шепот.

— Стигнах до тази цифра след много изтощително проучване — продължи Рейдер. — Това е минималната сума, с която можем да се измъкнем.

— Приготвил ли си документни за тази сума, които Можем да им дадем? — попита Конрад Ебелхард.

— Всичко е готово. Поръчах на Гюнтер Рат и екипа му Да съберат сто хиляди страници кореспонденция, ордери и така нататък. Всички материали са оригинални и внимателно редактирани и комитетът ще реши, че сме длъжни да платим около четвърт милиард марки репарации.

— Преди малко каза двеста милиона.

— Ще преговаряме и ще се споразумеем за тази цифра, след като те оповестят публично откритията си. Ще се усъмнят, ако не го сторим.

— Каква част от дейността си през войната крием от тях? — попита Ана.

— Малка. Вярно, „Кол“ е натрупала печалба от робски труд в няколко фабрики, но тази практика не е била толкова широко разпространена, колкото в много други компании. Ако не беше един специфичен проект, нямаше да има проблем да разкрия всичко на комитета. — Рейдер забеляза, че Конрад и Ана се спогледаха. Дори видя как устните й безмълвно промълвиха думата „Пандора“.

Той млъкна, за да види дали Конрад ще освободи останалите членове на съвета, и не се изненада, когато председателят го направи.

— Господа — каза Ебелхард, — бихте ли ни извинили за няколко минути, ако обичате? Ана и аз трябва да поговорим насаме с Клаус.

Вюрмбах хвърли на Рейдер убийствен поглед и поведе останалите трима към вратата. Когато излязоха, първа заговори Ана.

— Баща ми умишлено ме изолираше от проекта Пандора, Клаус, и аз те моля да ми окажеш същото благоволение. Моля те, не споменавай подробности в мое присъствие.

— Не вярвам, че Фолкер е оставил архиви, дори бегло свързани с проекта. — Лицето на Ебелхард се зачерви от зле прикрит гняв. — Проклет глупак!

— Конрад! Той беше мой баща.

— Ана, прочетох само в общи линии онова, за което става дума — каза Рейдер, опитвайки се да не издаде паниката, която го бе обзела. — Дори тази малка част беше потресаваща. Онези материали е трябвало да бъдат унищожени преди десетилетия. Преди всичко не е трябвало да бъдат записвани, за Бога!

— Не можем да поправим минали грешки. — Ебелхард се наведе напред и се вторачи изпитателно в Рейдер.

— Но можем да ги погребем. Всички документи, свързващи „Кол“ с проекта Пандора, са изгорени, но мисля, че това не е достатъчно — каза Рейдер.

— Какво предлагаш?

— Уредих самото място да бъде заличено от лицето на земята и всички веществени доказателства — унищожени.

— Откъде знаеш, че като се върнем там, няма сами да издадем тайната? Мястото е много отдалечено и е останало неоткрито от шейсет години.

— Управленски риск. Може и да изгорим доказателствата, но това не означава, че няма някакъв дневник, написан от участник в проекта. Може да стои на някой мухлясал таван и да чака да гръмне като бомба. Ветераните от войната сега са седемдесетосемдесетгодишни. Не можем да рискуваме членовете на семействата им да открият подобен писмен документ, когато преровят вещите на бащите си. Криейки Пандора от Комитета по помирението, трябва да се уверим, че дори да бъде открит подобен дневник, там няма да има доказателства в подкрепа на разказа. Щом унищожим обекта, всички връзки с „Кол“ ще бъдат прекъснати.

Конрад все още не беше убеден.

— Ще излъжем Комитета по помирението, за да скрием едно отвратително престъпление, и ще трябва да се погрижим тази лъжа да не бъде разкрита. Ако светът научи за Пандора и нашето участие в проекта, фалитът на „Кол“ ще бъде последното, за което ще се притесняваме. Ще имат пълното право да подадат криминални обвинения срещу нас.

— Толкова ли е ужасяващ този проект? — изпъшка Ана.

— По-ужасяващ, отколкото можеш да си представиш — отговори Конрад и стисна ръката й.

— Мога да се справя с това — заяви Рейдер. — Налага се. Дължим милиарди за репарации и ако хората научат какво всъщност се е случило през войната, компанията Ще загуби клиентите си. Алтернативата пред потулване то на проекта и изплащането на двеста милиона е да се простим с всичко. Нашите десет хиляди служители ще останат без работа. Акционерите ни ще фалират. Ударните вълни от рухването на „Кол“ ще нанесат сериозни щети на германската икономика.

— Не е честно! — възмути се Ана. — Защо трябва да бъдем принудени да плащаме за греховете на бащите си? Бях ученичка, когато войната свърши. Никого не съм превръщала в роб. Никого не съм изпращала в газова камера. Не съм направила нищо лошо. В компанията не е останал нито един човек от онези дни.

— С изключение на няколко възрастни дами и тогавашните акционери са покойници — добави Конрад.

— Никой от нас не е виновен — сприхаво заяви Ана.

— Преценено е, че всички сме виновни, Ана — каза Рейдер. — А мислите ли как се чувствам аз? Нямам нищо общо с войната. Родителите ми са прохождали през четиридесет и пета.

Когато назначиха Рейдер, Конрад и Ана го уведомиха, че „Кол“ ще трябва да договори споразумение с Комитета по помирението, но не му разказаха подробности за замесването на компанията с нацистите. Всъщност скриха проекта Пандора от него, като с право се страхуваха, че ако разбере, няма да се присъедини към тях. Славата му на безмилостен в света на бизнеса беше напълно заслужена, но онова, което бе прочел в архивите, далеч надхвърляше границите на възмутително престъпление. Рейдер съзнаваше, че е отишъл твърде далеч, за да ги напусне сега. Това беше въпрос на гордост. На честолюбие. Той беше еднакво обезпокоен от разкритията си за „Кол“ и как лесно го бяха манипулирали. Рейдер щеше да проучи тези обстоятелства, след като измъкнеше компанията от настъпилата криза.

— Какви мерки предприемаш, за да бъде унищожено мястото? — неочаквано попита Конрад Ебелхард. — И откъде си сигурен, че ще бъдат успешни?

— Мисля, че не енеобходимо да знаете подробности, но ви уверявам, че освен заличаването на доказателствата за вината на „Кол“, няма да направим нищо незаконно.

— И никой няма да пострада?

— Не, нищо подобно няма да се случи. — Рейдер се изсмя язвително. — Тактиката ми отхвърли употребата на физическо насилие преди много години. С изключение на някои незначителни засечки, планът ми всъщност се приближава към финалната фаза. Повдигам този въпрос, защото сега е моментът да решим проблема веднъж завинаги и да излезем „на чисто“, както казват американците. Вече са похарчени трийсет милиона марки, за да се докарат нещата до този етап. Загубата е малка в сравнение с онова, което би се случило, ако кажем за Пандора на Комитета по помирението. Тази алтернатива обаче още е отворена. Мога да отменя унищожаването на обекта.

Той се облегна назад на стола и прокара пръсти по русите си коси. Рейдер заобикаляше морала на онова, което правеха, превръщайки го в чисто финансово решение, и беше убеден, че Ана и Конрад ще се съгласят с плана му. И той не беше щастлив от положението, но бе успял да потисне чувствата си и да направи правилния избор. Освен това имаше няколко месеца, за да заглуши гласа на съвестта си.

— Направи го! — извика Ана, сякаш слушаше ожесточен спор в съзнанието си и искаше да му сложи край. Тя не погледна Конрад, когато продължи да говори, потвърждавайки интуитивната преценка на Рейдер, че Ана Кол е истинската сила в компанията. — Унищожи връзката ни с проекта. Няма да позволя нещо да навреди на „Кол“.

— Сигурна ли си, Ана? — попита Ебелхард. — Хазартът е опасно нещо.

— Убедена съм, че Клаус има право. Заличаването на връзката ни с Пандора е единственият шанс, който имаме, за да се спасим от финансов крах. Ти даде ясно да се разбере, че ако комитетът научи за това, с нас е свършено. Трябва да се погрижим да не разберат.

— Добре. — Рейдер кимна. — Ще бъде направено.

Датският пролив

Вълната се разби в носа на „Ньорд“ като торпедо и предизвика експлозия от бяла пяна, която изпръска предните прозорци и се разля по палубата. Корабът пропадна в образувалата се бразда и после отново се издигна на следващия гребен.

Мърсър надникна през блещукащата вода, стичаща се по бронираното стъкло на каюткомпанията. До него беше Айра Ласко. Гледката се проясни и той видя, че морето е спокойно.

— Откъде се появи онази огромна вълна?

— Майката Природа ни напомня да не се отпускаме — провлачено отговори Ласко. — Заради такива вълни станах подводничар. След двайсет и две години във Военноморския флот колкото и да е бурно морето, не ми става лошо.

Те отместиха погледи от прозореца. Марти Бишоп седеше на една маса с Игор Булгарин и немски Метеорулог на име Ервин Пул. Германецът беше на четиридесет и няколко години, но изглеждаше по-възрастен, защото беше твърде висок и прегърбен. Косата му бе оредяла, прошарена и нечиста. На големия му нос висяха очила с дебели стъкла. Позата и чертите му напомняха за хищник и мрачното му изражение не разсейваше тази представа.

Останалите маси в ярко осветената каюткомпания бяха заети от хората на „Геопроучвания“ и членове на екипажа, които не бяха на смяна. Грета Шмид и Вернер Кьониг седяха на първата маса. Разделението между екипите по време на закуската изглежда щеше да се запази още известно време. По време на обяда и на лекцията на Кьониг следобед никой освен Игор и хората му не се приближи до екипа на Марти Бишоп. Мърсър забеляза, че екипажът на „Ньорд“ не общува много с тях. Радистите, които идваха да съобщят нещо, отиваха право при Кьониг и го караха той да предаде думите им на останалите. Това беше странно. Завистта между учените не беше нещо ново за Мърсър, но тази продължаваща потайност започваше да става смешна.

— Когато Съветския съюз още съществуваше — Игор продължи да разказва историята, която бе започнал преди вълната да разтърси „Ньорд“ и да изтръгне въздишки от пътниците, — бях на изследователски кораб, много по-голям от този. Експедицията беше международна. На борда имаше дузина френски учени. Не само че ни забраниха да говорим с тях, освен ако в помещението не присъства наблюдател от КГБ, но и трябваше да докладваме всичко, което сме чули, докато минаваме по коридорите. Знам какво изпитваха французите. В науката няма място за самолюбие и тайни. Учените трябва да бъдат единни.

Мърсър кимна.

— Хубава идея, Игор, но знаеш, че учените са като деца и са едни от най-отмъстителните хора в света.

— Да — засмя се руснакът. — След експедицията установихме, че французите са откраднали голяма част от екипировката и всичките ни данни.

— А ти какво си правил на онзи кораб? — попита Айра Ласко и отпи глътка кафе. — Мислех, че си астроном и търсиш парчета от космически камъни.

— Бях метеорулог като Ервин, но се отказах от атмосферните условия и се залових с планетарна геология.

Мърсър повдигна вежди в недоумение.

— Търсиш големия метеорит, който ще ни унищожи, както е станало с динозаврите?

— Ако това се случи, искам да ме предупредят доста време предварително. Трябва да се срещна с много жени, преди животът ми да свърши. — Игор се засмя на собствената си шега.

— Кажи ми, Мърсър — рече Марти, сменяйки темата, как действат химикалите? Чарли каза, че си експерт По този въпрос.

— Ще трябва да копаем до фирна, едрозърнестия плътен сняг на границата на вечните ледове, и после ще работим с „горещите скали“. След като уплътним шахтата с пластмасов ръкав, за да не пада снегът, ще смеся химикалите. Номерът е да разпределим „горещите скали“ така, че ледът да се разтопи равномерно. Прикрепените към долната част на ръкава тежести ще ги притискат към леда и ще задържат в тунела разтопената вода, а помпите ще я изхвърлят. Докато химикалите се разтварят и губят силата си, ще се погрижим шахтата да бъде пресушена и после ще повторим процеса.

— Защо не използваме гореща вода, за да разтопим леда?

— Това се контролира твърде трудно. Ако няма достатъчно помпи, ще се получи голяма конусовидна дупка, която ще бъде толкова широка в основата си, че ще се срути. Освен това, ако използваме нагревател за затопляне на водата, окачен на кабел, ще ни трябва огромно количество гориво, за да пробием шахта на каквато и да е дълбочина. Тъй като Кемп Декейд е само на десетина метра под леда, химичната топлина е най-ефикасната. Трябва ни само една помпа и химикалите. Преброих двайсет варела на борда и това е повече от достатъчно.

— И мислиш, че ние тримата ще се справим? — попита Айра.

— Четирима щеше да е по-добре. Няма да е лошо, ако можем да вземем някой от „Геопроучвания“ — отговори Мърсър и погледна над рамото на Марти към Вернер Кьониг, който се приближаваше към тях.

Погледите им се срещнаха. Кьониг се усмихна широко и протегна ръка.

— Вие трябва да сте Мърсър. Вили Хаас ми каза да ви поздравя и да ви напомня, че следващия път, когато отидете в Хамбург, вие ще черпите на вечеря.

Мърсър се засмя. Беше напълно неподготвен за отличния английски и приятелския поздрав на германеца.

— Предайте на Вили, че вечерята в „Макдоналдс“, на която ме заведе, не се брои за истинска храна. — Той стисна ръката на Кьониг. — Откъде го познавате?

Вили Хаас беше геолог и работеше в немски минногеоложки концерн, който преди няколко години бе наел Мърсър като консултант. Двамата се виждаха веднъж в годината, обикновено на професионални конференции.

— Приятели сме от университета — обясни Вернер. — Каза ми, че сте спестил цяло състояние на компанията му, когато сте работил за тях. Убеден е, че сте продал душата си на дявола срещу знания по геология.

— Изтъргувах душата си, за да не страдам от махмурлук — пошегува се Мърсър.

— Може, стига да има ефект — усмихна се Вернер. — Радвам се, че сте с нас. Повърхността на Гренландия е покрита с няколко километра лед, затова няма да можете да направите много изследвания, но се обзалагам, че уменията ви ще са от полза. Всъщност когато пуснем сондата, ще ви бъда благодарен, ако погледнете пробите, които ще извадим.

— С удоволствие.

Кьониг направи първото усилие да скъси разстоянието между екипа му и останалите и Мърсър му беше благодарен за това. Това беше задача на Марти Бишоп, тъй като Топографското дружество бе объркало плановете на „Геопроучвания“, но Мърсър смяташе, че Бишоп не разбира колко важно е да сближи трите екипа.

Кьониг държеше платнена чанта, от която извади малка зелена бутилка исландско уиски, известно като „черната смърт“.

— Забраних алкохола в базата от съображения за безопасност. Но чак утре по обед ще стигнем до Амасалик, затова няколко бутилки тази вечер няма да навредят.

— Много мило от ваша страна — каза Бишоп, взе шишето, отвъртя капачката, напълни празната си чаша от кафето и го подаде на Айра Ласко.

Кьониг се наведе към Мърсър, за да не чуят другите Думите му.

— Грета ми разказа какво се е случило сутринта, за спречкването ви пред хотела.

— Не бих го нарекъл спречкване, а просто малко недоразумение.

— Да, тя може да бъде… трудна. Не съм я виждал от около година. Променила се е. Станала е съвсем различна от жената, която познавах. Едва не се… — Той искаше да каже „ожених за нея“, но не можа. — Няма значение. Грета е заместникшеф на експедицията и ако се опита да превиши правата си, моля ви, кажете ми.

— Мислех, че лично вие взимате решението от името на „Геопроучвания“ — каза Мърсър, за да прикрие смущението си. Не очакваше подобно признание от Кьониг.

— Обикновено е така, но това пътуване е по-различно. Вече не съм собственик на „Геопроучвания“ и компанията настоя Грета да дойде. Тя се среща с новия ми шеф. Знаете как е. — Вернер изведнъж се изправи, сякаш бе казал твърде много. — Забавлявайте се с алкохола, господа.

Той отиде да поговори с хората на съседната маса и даде и на тях една бутилка.

Игор Булгарин погледна безизразно шишето и неочаквано стана.

— Трябва да ви пожелая лека нощ. — Думите му стреснаха всички, освен Ервин Пул. — Опасявам се, че обичам алкохола твърде много. Едно питие се превръща в десет и смехът — в сълзи. Ръцете ми бързо се свиват в юмруци. Най-добре е да си тръгна. Но наблюдавайте Ервин. Обърнете ли се, с бутилката ще бъде свършено. Ей така.

Той щракна с пръсти.

Мрачното лице на Пул се разтегли в дяволита усмивка.

— Никога не ми е отнемало толкова дълго да довърша някоя бутилка.

Игор излезе и Ервин напълни чашата си.

— Той е трезвен от около една година. Още му е трудно да стои край алкохол.

— Отдавна ли го познаваш?

Преди Пул да отговори, погледът му обходи стаята, сякаш се боеше да не го чуят.

— От осемнайсет години и нещо. Учих в Московския университет, когато Източна Германия беше съветски сателит, и работих в Съветската академия на науките, докато падна Берлинската стена през 1989 година. Оттогава сме работили няколко пъти заедно.

— Каква е целта на екипа ви? — попита Мърсър.

— Намираме се в края на уникален слънчев цикъл, който кулминира в събитие, наречено максимум на слънчевата активност, когато се изхвърлят огромни количества заредени частици. Това ще разстрои комуникациите и разпределението на енергията в целия свят. Ще измерваме интензитета на частиците, докато следват магнитните линии на земята. Толкова далеч на север активността трябва да е много силна.

— Няма ли някакво религиозно събиране на трансокеанския кораб, който ще дойде насам, за да се възползва от Северното сияние? — попита Айра.

— Вселенския събор — отговори Ервин. — Маршрутът е тайна, но чух, че ще заобиколят Исландия от север. Ако искат вдъхновение отгоре, ще го получат.

Мърсър не слушаше разговора им, а мислеше за онова, което му бе казал Кьониг. Накрая реши да запази информацията за себе си. Имаше достатъчно работа и без да се притеснява за вътрешните дрязги в „Геопроучвания“. Вече беше предупреден и разбираше неизказаното напрежение между Грета и Вернер. Положението на Грета беше сигурно, но Вернер се чувстваше неудобно. Мърсър му съчувстваше и си представяше какво е да работиш с бивша любовница. Особено след като Кьониг очевидно трудно преживяваше раздялата.

Мърсър най-после отпи от исландското уиски и едва не се задави.

— Все едно пиеш чакъл — каза той и нагласи часовника си. — Мисля да си легна. Преди да пристигнем в Амасалик трябва отново да проверим техническата екипировка.

През суровите зими ледената покривка се простираше от Гренландия до Исландия на разстояние около триста мили. Но не този лед беше причина за прочутите айсберги в Северния Атлантически океан. Те се откъсваха от глетчери по западното крайбрежие на Гренландия. Леденият пласт достигаше само няколко метра дебелина, топеше се, когато се разчупеше, и почти не представляваше опасност за корабоплаването през лятото. До Гренландия се стигаше трудно, защото дълбоководните фиорди, опасващи острова като огърлица, се топяха до началото на юли и после отново замръзваха в края на септември. Тримесечният период беше единственото време, през което корабите можеха да посещават малкото селища на източния бряг. „Ньорд“ се насочи към фиорда Амасалик. Водата бе покрита с тънък лед между огромните айсберги, неподвижни като бели острови. На никого от членовете на експедицията не се разрешаваше да стои на мостика, докато корабът разбиваше ледовете, затова най-хубавата гледка се откриваше от предните прозорци на каюткомпанията.

Мърсър влезе там рано сутринта и видя само готвачките, които приготвяха закуската в камбуза. Той си наля кафе и седна. След няколко минути осъзна, че ледът е твърде тънък и крехък, за да затрудни „Ньорд“. Макар и бавно, корабът безпроблемно разбиваше леда.

— Добро утро — извика Айра Ласко, влизайки в каюткомпанията. И той си наля кафе и седна до Мърсър.

— Не трябваше ли да се избръснеш? Гологлавият Айра се ухили.

— Мисля да си пусна брада. Как е гледката?

— Разбиването на ледовете изглежда много по-драматично по телевизията.

— Ако бяхме дошли преди месец, нямаше да можем да припарим до Амасалик.

— Как живеят хората там?

— Повечето от петдесетте хиляди жители на Гренландия са местни инуити. Макар да зависят от Дания за много стоки, мисля, че ще се чувстват по-добре, ако датчаните ги оставят на мира.

— По време на полета от Щатите четох пътеводител, където пишеше, че гренландските ескимоси разбират езиците, на които говорят жителите на Аляска. Дели ги една четвърт от света и хиляда и петстотин години изолация, но езиците още са сходни. Странно е, като се замислиш, че ни трябват речници, за да ни помогнат да разберем тънкостите в езика на Шекспир, който е мъртъв едва от петстотин години.

— Чувал ли си как говорят младежите напоследък? Почти не ги разбирам, а съм само едно поколение по-голям от тях. — Двамата се засмяха, а Ласко добави. — Като стана дума за младежи, снощи видях Марти до банята в коридора. Вонеше на парфюм. Изглежда ще се забавлява по време на експедицията, макар че не иска да е тук.

Трапезарията постепенно се изпълни с хора. Марти беше един от последните, които дойдоха на закуска и докато се хранеше, непрекъснато поглеждаше млада германка, помощникготвачка от „Геопроучвания“. Когато погледите им се срещаха, брюнетката се изчервяваше и стеснително отместваше очи.

— Наспа ли се добре, Марти? — подразни го Айра. Бишоп ядеше с вълчи апетит.

— Не. Мисля, че и довечера няма да се наспя.

След закуската тримата се върнаха в каютите си, за да облекат анораци, и после се срещнаха на палубата. Духаше постоянен вятър и разнасяше мирис на лед и море. Температурата беше нула градуса, но слънчевите лъчи бяха топли. Докато преглеждаха екипировката, дойде Вернер Кьониг, за да говори за потенциалните опасности, които ги дебнеха сред ледовете, и ги предупреди Да не си позволяват да се изпотяват.

— Ако сте далеч от лагера и дрехите ви се намокрят от потта, телесната ви топлина ще се изпари толкова бързо, че ще умрете, преди да разберете. Това се отнася особено за ботушите. На леда ще бъдем с апрески, които се затоплят бързо и изстиват бавно. Ако се намокрят от потта на краката ви, свалете ги незабавно, защото ще получите измръзване. Вкочаняването става за по-малко време, отколкото си представяте, затова се върнете в лагера и се преоблечете — добави той и отиде при екипа на Игор Булгарин, за да им даде същите съвети.

Повечето неопаковани технически съоръжения бяха Стоварени на четирите всъдехода и на ремаркетата им.

Всъдеходите бяха големи и боядисани в червено. На предните им врати бе залепена емблемата на „Геопроучвания“. Гъсеничните им вериги бяха като на булдозер и се подаваха далеч пред кабината, за да им дадат стабилна опора, разпределяйки по-добре тежестта им върху снега. Две от ремаркетата бяха затворени, високи три и дълги седемосем метра, също боядисани в червено и монтирани на ски с амортисьори. Другите две ремаркета бяха отворени и натоварени със секции от фабрично произведени стени за постройките в базовия лагер. Имаше и няколко палети с варели с гориво, подове и покриви за сглобяемите къщи, химикалите за разтопяването на леда и кашони с храна, които щяха да бъдат закарани право в Кемп Декейд с дирижабъла.

— Защо не натоварят всички тези неща на въздушния кораб, по дяволите? — възмути се Айра, докато ровеше в едно от ремаркетата, търсейки маркуч за помпата.

— Заради цената и застраховката — отговори Марти. — Дирижабълът още е в експериментална фаза и собствениците му не искат да го използват да повдига тежка техника от кораб в морето. Застраховат се в случай че нещо се обърка. Това означава, че ще трябва да бъдем завързани за някой пристан. И предполагам, че може да пренася по един всъдеход. Натоварени догоре, тези превозни средства тежат около трийсет тона. Но „Геопроучвания“ не пожела да плати за толкова много курсове от Амасалик до базовия лагер, затова решиха да закараме всъдеходите по земята, а дирижабълът да направи само два курса с горивото и другата тежка техника. Досадна работа, но спести около петдесет хиляди долара. И тъй като ние си плащаме за правото да се включим в тяхната експедиция, бремето да закараме всъдеходите до Кемп Декейд се пада на нас.

— „Геопроучвания“ ще изпрати неколцина от хората си с нас, нали? — попита Мърсър.

— Да, за всеки случай.

— Хей, вижте. — Айра бе допрял дигитална камера до окото си.

— Какво?

— Земя! — извика той и даде камерата на Марти.

Когато дойде неговият ред, Мърсър видя голям скалист връх, осеян със снежни преспи и лед, извисяващ се като самотен страж над мъгливото море. Това беше един от хилядите острови по назъбеното, издълбано от глетчери гренландско крайбрежие. За другите гледката не представляваше интерес, но Мърсър бе заинтригуван. Скалата беше от гранит, един от най-твърдите камъни в света, но въпреки това бе нащърбена през стотиците милиони години. Огромният натиск на ледената покривка на Гренландия беше сила, на която не можеше да се противопостави дори земята.

— Остров Кулусук — извика един от моряците от мостика над палубата.

— На Кулусук има писта, останала от радарната станция в северната част на острова — каза Айра Ласко. — Старият радар беше демонтиран преди години и летището беше предадено на местните жители. Намира се само на час и половина от Рейкявик. Мисля, че сме съвсем близо до Амасалик.

Час по-късно „Ньорд“ бе заобиколен от високи скали, докато влизаше в залива Тасилак. Планините бяха заострени като счупени стъкла, тъмни силуети, прорязващи ясното небе. „Ньорд“ не беше първият кораб в залива за сезона, защото в леда бе пробит широк канал към град Амасалик. Докато навлизаха в залива, минаха край още айсберги, ледени скулптури, красиви като приказни дворци. Новообразуваните айсберги бяха ослепително бели, а онези, които бяха доплавали в залива преди няколко сезона, имаха светлосинкав оттенък.

Вляво се появи град Амасалик. Първо се видя стена от боклуци от градското сметище към морето. Отзад го-Реше огромен огън.

— Гледката не е насърчителна — отбеляза Ервин Пул.

Почти всички стояха до перилата и наблюдаваха приближаването.

— Местните жители са свикнали да изхвърлят боклука пред къщите си каза Игор Булгарин. — Предимно кокали, които кучетата изяждат. След като датчаните ги преместиха тук и въведоха системата на пакетиране, те продължават да правят същото, без да знаят, че металните контейнери и найлоновите чували не изчезват за една зима. По-рано градът приличаше на сметище. Сега положението е по-добро.

Зад бетонния пристан на Амасалик имаше голям склад. Каналът, врязан в земята, беше пълен с буци лед и рибарски лодки. Отпред протокът минаваше под мост и се изливаше в залива. Градът беше разположен от двете страни на канала и се издигаше над водата по стръмни хълмове, осеяни със снежни преспи. Къщите бяха дървени и колоритни, сякаш да компенсират за едноцветните безлични околности. До повечето жилища имаше разнебитени сушилни, на които бяха закачени риби и парчета тюленово месо. Градът на хиляда и шестстотинте ескимоси и шепата датски администратори беше уединено и запуснато място.

Корабът се приближи до дока и сирената му нададе продължителен жаловит вой. Отговори му хор от кучешки лай от впряговете на шейните.

— Добре дошли в Гренландия — весело извика Вернер Кьониг. До него стоеше Грета Шмид. Русите й коси блестяха като бяло злато. — Първата част на пътуването приключи. Капитанът ме информира, че дирижабълът ще бъде тук след трийсетина минути, затова втората част може да започне. Всички ли сте готови?

— Ние от Топографското дружество сме готови — отговори Марти. — Техниката е проверена и на мястото си.

Вернер погледна Игор.

— Какво ще кажеш?

— Да. Всичко е наред.

— Отлично. Помолиха ме да ви предам, че всички трябва да слязат от кораба или да стоят в каюткомпанията, докато разтоварват всъдеходите и джипа. Сложил съм списък в каюткомпанията, за да знаете в кой всъдеход ще се качите за пътуването до Кемп Декейд. Въздушният кораб е експериментален модел, затова не се разрешава Да превозва пътници. Ние ще използваме хеликоптери, за да отидем на мястото.

Мърсър дръпна ципа на грейката си и извади нови слънчеви очила от вътрешния джоб.

— Изгарям от нетърпение да го видя — каза той, без да адресира думите си към някого.

Айра и Марти му се усмихнаха. Вълнението за дирижабъла беше заразително.

Въздушният кораб пристигна навреме и извести приближаването си с плътно монотонно бръмчене, което отекна в залива десет минути преди появата му. Огромният дирижабъл се движеше с предизвикателно спокойствие, сякаш бе неподвластен на законите на гравитацията. Имаше форма на торпедо, но беше плосък отгоре и отдолу. Дължината му беше сто и двайсет метра. Носът бе оформен като муцуна на акула, а опашката беше изтънена и завършваше с перки. Четирите обтекаеми мотора бяха монтирани от двете страни, така че шумът и вибрациите да не безпокоят гондолата за двайсет пътници под носа. Корпусът от въглеродни нишки беше бял и му придаваше вид на облак.

Гледката беше фантастична и Мърсър се усмихна, докато сянката на дирижабъла пълзеше по залива като разливащо се мастилено петно.

— Господи! — възкликна Айра. — Не можеш да видиш подобно нещо всеки ден.

— За съжаление — добави Мърсър.

Членовете на експедицията се смесиха с нарастващата тълпа от смаяни местни жители на кея, когато въздушният кораб увисна над „Ньорд“. Товарът му от един милион и двеста хиляди кубични фута хелий го държеше неподвижно във въздуха.

Дирижабълът спря на такава височина над кораба, че въжето, спуснато от носа му да не се заплете в тежките стоманени кабели на товарната палуба. Моряците бързо завързаха четирите кабела за единия всъдеход и ремаркето, координирайки усилията си с пилота чрез портативни радиопредаватели. Сигналът бе даден и бръмченето на моторите на въздушния кораб се усили, когато дългите му двайсет и пет фута перки са завъртяха по-силно. Кабелите се опънаха и започнаха да вибрират от тежестта на триисеттонния товар. Въздушният кораб внимателно повдигна всъдехода от палубата на кораба.

Тълпата ахна и членовете на експедицията нададоха радостни възгласи. Дирижабълът продължи да се издига отвесно. Всъдеходът беше твърде тежък, за да го прибере в товарното си отделение, затова остана да виси на двайсетина фута под дирижабъла, чийто нос се насочи на запад, към вътрешността на Гренландия. Моторите забръмчаха в унисон и грамадният въздушен кораб се понесе напред.

Високите три хиляди фута планини на запад разделяха остров Амасалик от Гренландския масив. Въздушният кораб набираше височина и скорост с всеки изминал миг и след десетина минути изчезна от погледа им.

— След по-малко от час ще се върнат за втория всъдеход — каза Вернер. — Временната спирка по пътя ни е върхът на глетчера Хан. Намира се само на двайсет мили оттук.

— Ако нещо не се обърка — рече Марти, — довечера в седем всичко ще бъде на мястото си. Не смяташ ли, че е малко късно да започнем работа?

— Мислих по този въпрос. Довечера ще спим на „Ньорд“ и утре на зазоряване ще тръгнем. Малкият преден екип, който ще замине от Рейкявик, ще пристигне един ден преди нас. Ще имат достатъчно време да издигнат първата постройка, която ще използваме, докато бъдат готови другите.

— Щом базата стане обитаема, ще изпратите ли останалите от вашите учени? — попита Мърсър.

Вернер кимна.

— За два дни ще сглобим сградите и ще складираме провизиите. Тогава ще сте изпълнили задълженията си към нас и ще можете да започнете да изравяте Кемп Декейд, а доктор Булгарин и хората му ще се заловят с изследванията си.

Дирижабълът се върна в Амасалик в 22:30, след като бе извършил първия от двата си полета до Кемп Декейд, намираща се на двеста мили северно от града. Подовете и покривите на постройките за лагера бяха твърде обемисти за всъдеходите и трябваше да бъдат закарани по въздуха. С последния полет въздушният кораб щеше да пренесе храната, „горещите скали“ и горивото и после щеше да се върне в Европа. Щеше да дойде отново през септември, когато лагерът трябваше да бъде демонтиран по заповед на датското правителство.

Мърсър беше на палубата на „Ньорд“, когато дирижабълът избледня в здрача. Той се вторачи в неясно бяло петно светлина на далечните планини и разбра, че това е отражението на залязващото слънце върху необятната ледена покривка. Почувства спокойствие, каквото не бе изпитвал отдавна.

Когато изследваше дивата пустош, той винаги беше водач на експедицията и бе принуден да се занимава със стотици детайли, които възникваха всеки ден. Това не беше въпрос на егоизъм и самонадеяност. Мърсър обикновено предпочиташе да стои на заден план. Но когато някоя минно-геоложка компания му плащаше хиляди долари на ден, стоенето на заден план не беше възможност за избор. Те очакваха резултати. Хубаво беше, че на тази експедиция нямаше такава отговорност. Не трябваше да носи на плещите си бремето на командването. Тази задача се падаше на Вернер Кьониг, който изглеждаше напълно способен да се справя с всяко извънредно положение, и на Марти Бишоп, който започваше да показва интерес.

Мърсър пое дълбоко дъх и усети как леденият въздух опари белите му дробове. Беше толкова чист, че за миг главата му се замая. Това беше един от онези редки моменти на неподправено щастие и той се наслаждаваше на всяка секунда. Мърсър се засмя на глас. Отразената светлина избледня до синкаво и после изчезна.

Глетчерът

Хан, Гренландия

Мърсър стоеше на единия всъдеход и оглеждаше с бинокъл пейзажа в далечината. С изключение може би на океана, той не можеше да си представи друго място с по-далечен хоризонт. Линията между леда и небето беше права като лазерен лъч и едва на изток, към брега, на около двайсет мили, се замъгляваше леко — там огромният глетчер започваше да се спуска към морето от три хиляди фута височина. На запад се простираха осемстотин и петдесет хиляди квадратни мили ледена пустош.

„Алфа Еър Джет Рейнджър“ бе докарал на глетчера последните членове на екипа и се бе върнал на летището за хеликоптери в Амасалик. Над превозните средства се бе спуснала неестествена тишина. Думите, произнесени от време на време, звучаха не на място и като светотатство, досущ ругатня в катедрала. Вятърът беше тих като постоянен шепот и не беше достатъчно силен, за да отвее снега от земята, но температурата беше минус 10 градуса. Мърсър си бе сложил ръкавици и бе вдигнал на главата си качулката на грейката. Отдолу бе облякъл коженото си яке, анцуг и две тениски. Над дългите долни гащи и джинси имаше непромокаем панталон, а на краката си бе обул ботуши. Тъй като през следващите двайсет часа щяха да пътуват, не му трябваха подплатени апрески и по-тежка полярна екипировка.

Айра Ласко беше в задната част на всъдехода и проверяваше дали шейната с радара е добре обезопасена за тежкото пътуване.

— Какво казваха за Луната? „Величествена изолация“? Нещо такова?

Мърсър смъкна бинокъла.

— Бил съм на няколко глетчера в Аляска, но не съм виждал подобно нещо. — В гласа му прозвуча страхопочитание. Разнообразието и красотата на географията на Земята не преставаха да го изумяват.

— Казват, че ако ледът, покрил Гренландия, се разтопи, нивото на Световния океан ще се повиши с около двайсет и пет фута.

— Забравяш, че от тежестта на този лед вътрешността на Гренландия е потънала с около хиляда фута под морското равнище. Океаните ще се повишат с двайсет фута и това място ще се превърне в най-голямото сладководно езеро в света.

— За последен път говоря по този въпрос с геолог — добродушно измърмори Айра.

Мърсър се засмя и спусна стълбата, монтирана на задната част на всъдехода.

— Винаги можеш да ме смаеш с познанията си за подводниците.

На палетите бяха прикрепени флагове с дълги дръжки, така че когато всъдеходите се върнеха, за да ги вземе дирижабълът, да могат да бъдат намерени под новия сняг, който със сигурност щеше да ги затрупа. Вернер Кьониг погледна преносимата си система за глобално позициониране и записа координатите в тетрадка.

— Готови сме да потеглим.

— Да тръгваме — извика Марти и вдигна юмрук. Джипът тойота щеше да се движи отпред, защото беше най-маневреното и икономично превозно средство в конвоя. „Геопроучвания“ бяха наели автомобилен състезател, бивш европейски шампион на име Дитер, за да го кара. Вернер, Грета и Игор Булгарин, който имаше най-богат опит върху леда от всички участници в експедицията, щяха да пътуват с него. Работата им беше да разузнаят кои са най-проходимите пътища, когато повърхността станеше твърде неравна.

Екипът на Топографското дружество щеше да пътува на първия всъдеход и тримата щяха да се редуват да го Карат. Контролните уреди бяха почти същите като на всеки камион, с изключение на волана. За смяна на посоката имаше лостове, който активираха спирачките на гъсеничните вериги.

Като водач на екипа Марти седна пръв зад волана, Айра се настани до него, а Мърсър седна на голямата седалка зад тях. Задната част на всъдехода беше достъпна от кабината, но бе препълнена до тавана с багаж и шейната с радара.

— Включи проклетото отопление — каза Ласко. — Премръзнах.

Турбодизелът запали при първото превъртане на ключа. От задната част на тойотата излезе бял реактивен пушек. Моторите на трите всъдехода също забръмчаха. Дитер настъпи газта и огромните вериги заораха в снега.

Марти превключи на първа скорост и всъдеходът запълзя напред по следите, оставени от джипа.

— Все едно караш танк — каза той, докато действаше с лостовете, за да изпробва реакцията му.

Поради товара, който всъдеходите теглеха, скоростта им бе ограничена на петнайсет мили в час. Пътуването в кабината беше приятно, но еднообразно. След първия час всички с изключение на Мърсър престанаха да наблюдават пейзажа. Досущ замръзнала пустиня, ледът се простираше равен и еднакъв във всички посоки. Всичко искреше на слънцето като свят от диаманти. Ако нямаха тъмни очила, отражението щеше да ги заслепи.

Трите всъдехода упорито следваха дирята, оставена от тойотата. Времето беше ясно и беше лесно да се движат по следата, но по обед задуха вятър и внезапно се разрази снежна виелица, която стресна всички. В един миг всичко беше нормално, а в следващия видимостта намаля до нулата. Вихрушка от ледени частици и сняг обсипа кабината. Бурята разклати огромното превозно — ---средство.

— Господи, нормално ли е това? — извика Марти по-силно, отколкото бе необходимо.

Айра се подсмихна.

— Според Игор това е нищо.

От радиопредавателя се разнесе глас.

— Как сте там отзад? — Вернер проверяваше хората си. — Игор каза, че виелицата или ще свърши след минутадве, или ще продължи няколко дни. Ласко взе микрофона.

— Надяваме се на първото.

По предавателя се чу друг глас.

— Говори Ервин. Аз съм в последния всъдеход и вятърът вече утихва. След минута ще бъдем готови да тръгнем.

Вятърът спря така внезапно, както се бе появил, но хората останаха унили. Това беше само малка демонстрация на полярната ярост. След обяда от пакети с готова военна храна зад волана седна Айра. Релефът стана по-неравен и скоростта спадна на десет мили в час.

Два часа по-късно от предавателя отново се разнесе гласът на Вернер Кьониг.

— Обаждане до всички. Току-що говорих с „Ньорд“. Приближили са се до Кемп Декейд и ще изпратят хеликоптер с предния екип и материалите за първата постройка. Ако довечера стигнем до базата, ще имаме по-удобно място за спане от всъдеходите.

Айра грабна предавателя от ръцете на Мърсър.

— Тогава нека ние да водим. Марти събу ботушите си и тази нощ тук няма да може да се стои без противогаз.

В шест часа гласуваха дали да спрат да вечерят или отново да се измъчват с готовата храна. Вернер изчисли, че се намират на около четиридесет мили от базата, и ако спрат, ще бъдат принудени да прекарат нощта в превозните средства. Макар и мърморейки недоволно, взеха единодушно решение още веднъж да ядат от пакетите.

Мърсър седна зад волана, а Марти се сви между предните седалки, за да може да разговаря с Айра и с него. Падна здрач и ледът заблестя на отслабващата светлина. Меките пастелни тонове на пурпурните и розовите оттенъци на небето се отразяваха в пейзажа, прорязани от черните сенки на ледените възвишения. Беше ясно и се виждаха отраженията на звездите. Също като предишната нощ остана светло дълго след като слънцето се скри. Хоризонтът на запад сияеше, сякаш под него имаше огромен град. Полумесецът се издигна в небето и леденото МУ отражение удвои светлината. На около осемстотин метра отпред фаровете на тойо-тата осветяваха леда. Това беше окуражаващо, но в същото време илюстрираше абсолютната им изолация. Джипът беше единственото светло петно на повърхността, мъничък фар на тази земя, където човекът беше нежелан натрапник. Забележката на Айра за лунния пейзаж беше абсолютно точна. Термометърът на таблото показваше, че температурата навън е минус двайсет и пет градуса.

— Според глобалната навигационна система сме на десетина мили от лагера — час по-късно съобщи Вернер. — Но както усещате, релефът отново стана неравен.

Планините и хълмовете под ледената покривка изкривяваха терена, затова всъдеходите непрекъснато се спускаха или изкачваха по ледени възвишения. Повърхността беше по-равна от предишната зона, но въпреки това придвижването им беше бавно. Дитер правеше по няколко опита да намери пролуки между хребетите и всъдеходите спираха, докато тойотата търсеше път. Всеки път това продължаваше по-дълго от предишния. Базата беше наблизо и нервното напрежение на всички нарастваше, но Вернер ги подсещаше да бъдат съсредоточени и нащрек.

Мърсър посегна към предавателя, за да предложи да спрат и да пренощуват, когато гласът на Игор изпълни кабината на всъдехода.

— Базовият лагер е от другата страна на тази последна преграда от лед. Току-що го видяхме! Връщаме се за вас. Топло ядене и легло след петнайсет минути.

Джипът се появи от снежната вихрушка и фаровете му пронизаха мрака. Дитер, който сигурно беше изтощен от деветнайсетчасовото шофиране, направи обратен завой. Последният етап на пътуването към лагера беше сюрреалистичен. Мърсър беше уморен и се наложи да отстъпи волана на Марти. Трябваше да полага усилия, за да не заспи. Сипещият се сняг го хипнотизираше и все по-често привличаше вниманието му. Той затвори очи и разтърси глава.

— Ще издържиш ли? — попита Айра. Мърсър се усмихна накриво.

— Ако не издържа, и ти ще загазиш.

Първата постройка вече бе издигната от предния екип на „Геопроучвания“. Беше сглобена от пластмасови секции с изолация и приличаше на детска играчка. Когато сутринта започнеха работа, сградата щеше да служи за кухня и трапезария и комуникационен център, но тази вечер беше убежище за всички. Наоколо бяха струпани палетите за четирите спални за десет души, за двете лаборатории със стайна температура и другите две, където щяха да се съхраняват и изучават пробите, взети от недрата на леда. Разглобената сонда беше в едно от ремаркетата.

— Надявам се, че Вернер спи дълбоко — каза Мърсър на Айра.

— Защо?

— Защото щом влезем вътре, ще изпия едно питие и не искам да мърмори.

— И ние ще направим същото — рече Марти. — Аз имам бърбън, а Айра носи бутилка шотландско уиски.

Утрото беше мразовито и ясно. След закуската от пържени яйца и кафе Вернер Кьониг разпредели задачите и екипът се залови да строи лагера. Хората от „Геопроучвания“ бяха облечени в черни грейки с емблемата на компанията и имената си, избродирани в златисто над сърцето, а екипът от дружеството нямаше определена униформа. Една част от екипировката им бе взета от военния резерв, а друга — купена от магазините.

Основите на постройките бяха положени в кръг. В средата се извисяваше трапезарията. Всъдеходът, натоварен със стените, обиколи лагера и остави пред всяка основа номерираните секции. Трябваше да изправят стените върху пода с изолация и да ги сглобят със специален инструмент, осигурен от производителя. Покривите бяха поставени с кран, монтиран на единия всъдеход. За издигането на всяка постройка бяха необходими три часа.

Първоначалната енергия, която поддържаше участниците в експедицията, намаля, докато смразяващият въздух изсмукваше силите им, но те упорито продължиха да работят. Към пет часа следобед бе довършена и последната постройка. Всички занесоха в спалните личните си вещи и след това вечеряха, без да разговарят.

На другия ден бяха разтоварени провизиите и лабораторната техника. Работата беше по-лесна, отколкото предишния ден, и температурата се бе повишила над точката на замръзване. Неспиращият сняг се превърна в постоянна лапавица, която намокри всички. Кишата се вледени и стана равна и хлъзгава като хокейна площадка. Предложението на Мърсър да използват всъдеход, за да разровят ледената кора, бе посрещнато със забележителен успех.

На обяд Вернер благодари на всички за усилията и похвали всеки поименно за приноса му. Той каза, че хората на „Геопроучвания“ ще изпълнят последните няколко задачи сутринта, и освободи останалите да се заловят за работата си. Учените щяха да пристигнат следобед с товарен самолет, снабден със ски, и Вернер помоли Игор и Марти да съставят списък на допълнителната техника, която им бе нужна.

— Има съобщение за теб от доктор Клайн, Игор — добави той и даде лист хартия на руснака.

Булгарин го прочете и изсумтя.

— Лоша новина, а? — попита Мърсър, докато прибираше празните чинии, за да ги занесе на Ингрид, помощникготвачката, с която предишната нощ Марти бе спал на борда на „Ньорд“.

— Да, тя няма да успее да пристигне утре, а ще трябва да чака два дни, докато дойде първият хеликоптер с доставки.

— Какво се е случило?

— Не знам. Някакъв инцидент.

— Не я обвинявам, че иска да пропусне построяването на лагера — уморено въздъхна Марти Бишоп.

— Мисля, че тя не се страхува от работа. Не я познавам, но документите за включването й в екипа ми внушават респект. Изкачвала се е на най-високите планини на четири континента, включително на масива Винсън, най-високата точка на Антарктида. И е стигала почти до върха на Еверест. Работи като травматолог в най-голямата болница в Мюнхен и е публикувала няколко материала за стреса при оцелелите от смърт. Препоръките й дават най-високи оценки.

— Звучи сериозно — съгласи се Айра. Игор се ухили.

— Изпрати й снимка заедно с документите си. Само почакайте да я видите. — Булгарин сви пръсти и ги целуна. — Истинска красавица.

Шейната тежеше почти сто килограма и бе конструирана така, че да бъде теглена от превозно средство. Когато на третата сутрин започнаха търсенето, те се опитаха да използват джипа, но неравният терен го правеше трудно управляем. Наложи се мъжете да бутат шейната с радара. Задачата беше изтощителна, защото се движеха по дълъг склон. Горе бяха задъхани и опасно затоплени.

Всички се радваха, че районът не е по-голям.

Кемп Декейд беше построен върху планина под леда и затова, бе останал стабилен, докато глетчерът около него се е премествал. Топографското дружество бе поискало „Геопроучвания“ да разположи лагера на петстотин метра от мястото, където бе заровена базата. На четвъртото минаване с шейната забелязаха един от ъглите на Кемп Декейд. Откритието бе посрещнато с радостни възгласи, но всички знаеха, че са спечелили само част от битката. Предстоеше им да начертаят карта на цялата база и да намерят главния вход, където щяха да прокарат шахтата.

Кемп Декейд наистина бе разположен във формата на буквата Н. В едната част имаше складове и подобен на пещера гараж, където някога бе имало рампа към повърхността. Другото крило бе предназначено за спални Помещения и лаборатории, а административната зона свързваше двете отсечки. Към комплекса бяха прикрепени множество странични помещения и дълъг тунел, Който излизаше от гаража и водеше към стаята за малкия ядрен реактор, захранвал базата. Военновъздушните сили бяха уверили Топографското дружество, че не е имало инцидент, свързан с изтичане на радиация, и реакторът е бил едно от малкото изнесени неща, когато Кемп Декейд е била изоставена.

Мърсър наблюдаваше на монитора на радара тъмните сенки на трийсет и пет фута отдолу и крадешком поглеждаше гайгеровия брояч, който бе взел от Исландия. Беше го изпросил от Торстайн Джонсон, директора на малкия музей по геология в Рейкявик. Не се бяха виждали от конференцията, на която вулканологът беше домакин, когато Мърсър за пръв път посети Исландия. Джонсон не искаше да му даде единствения си гаигеров брояч, докато Мърсър не се съгласи да плати сто долара „наем“.

Снимката на погубения от рак Стефансон Розмундер бе обсебила съзнанието на Мърсър и не му позволяваше да се довери на военните. Той стана преди зазоряване и обходи района, като проверяваше снега с гайгеровия брояч. Уредът изщрака няколко пъти, показвайки нормален радиационен фон. Показанията се увеличиха на едно място, където се предполагаше, че се е намирал ядреният реактор, но нивата на радиация бяха далеч под опасните.

Мърсър не каза на другите какво е направил, нито им показа брояча. Беше виждал как хората изпадат в паника само при вида на тези малки уреди. За неинформираните бавното щракане, показващо обичаен радиационен фон, беше опасно като опашката на гърмяща змия. Мърсър държеше брояча в раница, закачена от едната страна на шейната, и бе сложил слушалките на главата си под качулката. Тъй като беше единственият, който умееше да работи с радар, никой не го попита за допълнителното устройство. Ако бе открил нещо, той незабавно щеше да съобщи на останалите, но след като провери половината склон, Мърсър реши, че военните са казали истината за реактора. Около Кемп Декейд нямаше опасна радиация.

На обяд той записа събраната необработена информация на преносим компютър, който щеше да създаде дигитален образ на базата. Радарът бе проникнал през покрива на военната база, затова изображенията приличаха на рентгенови снимки. Забелязваха се стени и дори мебели. Мърсър изпита странно чувство, защото беше първият човек, който от петдесет години виждаше Кемп Декейд.

Базата се намираше до скала и бе защитена от натиска на глетчера от скалист връх, а Мърсър се бе опасявал, че е разрушена от преместващите се ледове. Радарът обаче доказа, че Кемп Декейд е останала почти непокътната през последните пет десетилетия.

— Добре, да приключваме засега — каза Мърсър, изключи радара и провери компютъра и позициониращата система. — Ще сравним тази информация с оригиналните чертежи, направени от инженерите, построили това място.

Макар че учените от „Геопроучвания“ още не бяха пристигнали, трапезарията се изпълни с хора и трябваше да изчакат всички да се нахранят, за да разчистят достатъчно свободно пространство на една от масите и да разгърнат материалите си. Оригиналните чертежи бяха сканирани и запаметени в компютъра. Мърсър отвори на екрана сенчестите изображения, записани сутринта, и ги насложи върху чертежите. Всички мигновено се ориентираха в заровената под леда база и видяха, че са съставили карта само на една трета от комплекса. Но и това беше достатъчно, за да открият местоположението на главния вход и да определят координатите му.

Мърсър посочи точка на компютърния екран.

— Мястото е отбелязано с „X“.

— Сигурен ли си?

— Искаш ли да изкопаем две дупки? С твое разрешение, Марти, може да започнем да копаем тунел в снега, за да стигнем до Кемп Декейд.

— Нали затова сме дошли — каза Бишоп. — Защо не излезеш и не обозначиш района над входа? Айра, качвай се на всъдехода с крана и докарай пластмасовите ръкави и „горещите скали“. Аз ще кажа на Вернер, че ни трябва един от хората му.

— Това звучи като план — съгласи се Мърсър.

— Как върви търсенето? — Игор Булгарин и Ервин Пул се бяха приближили до Мърсър. Двамата току-що бяха влезли в трапезарията и бяха покрити със сняг.

— Господи! Йети! — престори се на уплашен Айра. Руснакът избухна в смях и сложи огромната си ръка на рамото на много по-ниския Пул.

— А това е жена ми.

— Открихме входа, Игор. Започваме да копаем.

— Толкова бързо? — учуди се Булгарин. — Не знам как го правите вие, американците.

— Предполагам, че не ти е провървяло да намериш метеорит?

Игор отново се засмя.

— Ще бъде успех, ако намеря единдва по време на цялата експедиция.

— Кога ще пристигне групата на Кьониг? — попита Мърсър.

— Цяла сутрин работят. Монтират сондата на едно от ремаркетата, за да я направят преносима. Но мисля, че нещата вървят зле. — Игор се намръщи. — А германците уж били добри инженери. Тези хора обаче са като деца с конструктор „Лего“.

— А ти, Ервин? — попита Мърсър. — Каква е прогнозата за времето?

— Не мога да ти кажа. — Пул съблече връхната си дреха. — Но не очаквай скоро сателитните телефони и радиопредавателите да заработят.

— Атмосферни смущения? Ученият кимна.

— И това е само началото. След четирипет дни няма да можем да се свързваме с „Ньорд“, освен през периодите на затишие, когато слънчевата активност намалява.

— Ервин смята, че комуникационните сателити в орбита ще блокират от радиацията — добави Игор.

Марти стана.

— Тогава да действаме. Искам да се обадя на баща ми преди положението да се е влошило и да му кажа, че сме стигнали до базата.

Облякоха екипите и нахлузиха ботушите си. Не беше толкова студено, че да се нуждаят от предпазни маски на лицата. Мърсър сложи тъмните си очила, отвори вратата и се прегърби срещу вятъра, който разнасяше гъста мъгла от сняг.

Забеляза, че между постройките са опънати въжета на височината на кръста, за да помагат на участниците в експедицията по време на виелиците и мъглата. Някой можеше да се изгуби в бурята и да умре на няколко метра от лагера.

След като отбеляза мястото, където искаше да прокопае тунела, Мърсър разгледа снежното поле, докато чакаше другите. Прецени ъгъла на склона, провери снега и осъзна, че могат да използват греблото на всъдехода, за да разчистят снежната покривка.

Мърсър сякаш чу думите на своя отдавна починал дядо, шеф на каменоломна във Върмонт: „Никога не прави нещо, което машината може да свърши.“ Усмихна се на спомена. Изстъргването на заледения пласт щеше да им спести дни на непосилен труд, докато стигнат до фирна, където можеха да използват „горещите скали“.

Айра и Марти пристигнаха с Бернард Хофман, млад служител на „Геопроучвания“, и Мърсър им каза какво иска да направят. Те започнаха да копаят с машината тунел към входа, като отместваха настрана снега и леда. Наклонът трябваше да е полегат, затова окопът надхвърли двеста метра дължина. Всъдеходът дълбаеше все по-навътре, докато стените на изкопа станаха по-високи от покрива му.

Мърсър спря работата и използва лопата, за да провери здравината на стените. Той познаваше добре различните видове почви и скали, но беше убеден, че тунелът е Достатъчно стабилен, за да се изкопаят още няколко метра. След това щеше да сложи няколко пластмасови ръкава, за да укрепи шахтата, и накрая да изсипе вътре химикалите.

Следобед стар товарен самолет „Дъглас ДС-3“ прелетя на ниско над лагера и Мърсър инстинктивно се наведе, както стоеше до изкопа. Самолетът зави и слънчевата светлина се отрази в стъклата му. Обърна се срещу вятъра и се отправи към импровизираната писта, която хората на Вернер Кьониг бяха направили с другите всъдеходи. ДС-3 беше най-малко на шейсет години, но моторите му работеха безпогрешно. Плъзгачите му изсъскаха върху снега и пилотът трябваше да се бори, за да уравновеси самолета, докато намаляваше скоростта. Сцената приличаше на кадри от стар филм.

Двигателите намалиха оборотите, задната врата се отвори и пътниците започнаха да слизат. Бяха облечени в грейките на „Геопроучвания“. Те разтовариха провизиите от самолета с пестеливи движения, подхождащи повече на добре обучена армия, отколкото на група учени. Преди вратата да се затвори на леда се натрупа грамадна купчина кашони. Всъдеходите се отправиха към чакащите хора и багажът бе натоварен на ремаркетата. Самолетът стоя на земята по-малко от десет минути.

— Не могат да монтират сондата, но ги бива да разтоварват самолети — отбеляза Айра.

— Да — съгласи се Мърсър. — Изглежда за вечеря ще има пресни зеленчуци, а може да получим и първите си писма.

— Очакваш добра новина от родината си?

Мърсър не отговори. Нещо го безпокоеше около онова, което току-що бе наблюдавал, но не знаеше точно какво. Преди да успее да събере мислите си, друг рев разтърси обекта. Мърсър забеляза движение с периферното си зрение и се обърна. Планините между лагера и брега се намираха на петнайсетдвайсет мили, но въздухът беше толкова чист, че той видя как лавина тръгна от един от върховете започна да набира скорост, да се спуска надолу и да преминава като стрела през тясната урва.

— Погледни! — Марти му даде видеокамерата си, която имаше телеобектив.

Лавината продължи да се движи, преодолявайки всички препятствия по пътя си, и за секунди стигна до подножието на планината, където се разпръсна, след като бе изразходвала гравитационната си сила. Над района се разнесе облак снежен прах.

— Това обичайно ли е? — попита Бишоп.

— Снощи разпитах /Ервин за лавините — отговори Айра. — Той каза, че би се изненадал, ако се случи. Глобалното затопляне е променило околната среда тук. Имало все по-малко снеговалежи и айсберги. От въздушните наблюдения на планините на север от нас се виждали скали, които не са били оголвани от стотици, дори от хиляди години.

В шест часа Марти обяви край на работата за деня. Тунелът беше дълбок петнайсет фута, а натискът на снега бе притиснал и уплътнил материала на дъното. Сутринта Мърсър можеше да започне да разтопява леда.

Заради пристигането на учените от „Геопроучвания“ в трапезарията нямаше място за всички, затова вечеряха на две смени. Грета Шмид се приближи до масата на Мърсър. В ръката си държеше няколко плика. Бяха се виждали много рядко, откакто слязоха от борда на „Ньорд“, и когато случайно се срещнеха, Мърсър установяваше, че отношението й не се е променило от спречкването пред хотел „Бьорг“. Освен това бе забелязал, че мнозина от хората на „Геопроучвания“ се подчиняват повече на нея, отколкото на Вернер. Връзката й с онзи, който бе купил изследователската компания от Кьониг, й бе дала огромна власт.

— Самолетът донесе поща. Това е за вас. — Грета Шмид хвърли пликовете на масата и задържа единия от тях. — Дойде и писмо с американска марка, но името на получателя не ми е известно.

Стомахът на Мърсър се сви. Той разбра, че писмото е за него и кой го е изпратил.

— Какво е името? Тя погледна плика.

— Макс И. Тампон.

Мърсър наведе глава, когато другите се разсмяха, и протегна ръка, за да вземе дебелия плик, изпратен от Хари Уайт. Грета Шмид усети, че е станала за смях и бързо се отдалечи.

— От кого е? — попита Айра.

— Един мой приятел препраща пощата ми — обясни Мърсър и видя, че истинското име е написано с дребни букви под гръмкото Макс И. Тампон. — От години се опитвам да го убедя, че не е забавен.

Той отвори големия плик и на масата се изсипа водо-пад от реклами, покани за кредитни карти, каталози от компании, за които не бе чувал, и пет глоби за неправилно паркиране, след като бе напуснал Вашингтон. Хари бе изпратил и своите сметки и предупреждение ПРЕСРОЧЕН за наема на апартамента си, който се намираше на няколко преки от дома на Мърсър. Най-отдолу имаше бележка. Докато четеше усмихнат, Мърсър се опита да реши къде е закачката, като се надяваше да е в послеписа.

„Драги Мърсър,

Съжалявам, но не знаех кое е важно и кое не, затова изпратих всичко, което си получил досега. Бързах много и някои от моите сметки може да са се смесили с твоите неща. Ако нямаш нищо против, плати ги, а аз ще ти върна парите. Имай ми доверие. Твоят «Джак Даниълс» отново се свърши, затова фалшифицирах подписа ти на чек в един магазин за алкохол. Нали имаш четиристотин долара в банковата си сметка? Между другото, нямаше да ме глобят, ако беше залепил стикер на ягуара си, че го кара инвалид. Трябва да помислиш за това. Внимавай да не ти измръзнат топките.

Хари

P. S. Дребосъка каза, че ще плати да боядисат драскотините на колата ти.“

Късно следобед на другия ден стигнаха до входа на Кемп Декейд. „Горещите скали“ свършиха отлична работа и помпата пресуши шахтата с диаметър пет фута, когато се напълни с вода. Най-дълго продължи уплътняването на тунела с пластмасовите ръкави, за да се предотврати срутване. През повечето време Мърсър и Бернард Хофман бяха на дъното на шахтата. Айра и Марти поддържаха запасите от „горещи скали“ и се грижеха помпата да е заредена с гориво. Тунелът стигна на трийсетина сантиметра от входа на Кемп Декейд. Слоят лед щеше да служи като бариера, за да не се наводни базата. Те видяха ограда от ковано желязо на входа и табела, закована на вратата.

— Почти приключихме — извика Мърсър. — Искам да сложа още един пласт „горещи скали“, за да видим какво има под нивото на базата. Телесната ни топлина ще разтопи части от леда и може да се намокрим.

— Добре — отговори Марти. — Спускам още един варел. Мърсър погледна нагоре. Капещата вода беше като дъжд. Пластмасовите ръкави, уплътняващи шахтата, задържаха леда, но сглобките не бяха водоустойчиви. Всъдеходът с крана спря пред шахтата. На кабела висеше двесталитров варел.

Мърсър протегна ръка към дъното на варела и го насочи през последните няколко метра.

— Готово, Марти.

Те бяха извършили тази процедура толкова много пъти, че действията им станаха почти механични. Бернард отвори капака, а Мърсър пъхна маркуча на помпата в най-дълбоката част на шахтата, за да изсмуче остатъците от водата. Младият германец бързо се научи как да разпръсква сините гранули. Трябваше да работят бързо, защото още първата шепа химикали веднага започна да разтопява леда. След няколко минути ямата се изпълни със синкава вода, извираща от дупката. Химикалите миришеха на изкуствен тор, когато се смесеха с вода. Помпата работеше на пълни обороти и след петнайсет минути засмука въздух. Изчезнали бяха още пет сантиметра лед.

— Мисля, че това беше всичко. — Мърсър изпи глътка чай от голям термос. На повърхността на ледения пласт почти нямаше влага, затова обезводняването беше постоянна заплаха. Той сви шепи до устата си, за да извика на Марти. Бяха решили да поръчат да им донесат няколко портативни предавателя с хеликоптера, който щеше да Докара Аника Клайн. — Пусни верижния трион. Готови сме да отворим входа.

— Качи се горе. Аз ще отворя базата — отговори Марти. — Но ми трябва Бернард, за да снима с видеокамерата филма за баща ми.

— Слизай с кофата. — Мърсър много искаше да влезе пръв в Кемп Декейд, но Марти имаше правото на тази привилегия. Баща му бе работил там и плащаше сметките.

Мърсър се качи нагоре с празния варел, който използваха за асансьор. Вятърът навяваше сняг. Айра му подаде плоско сребристо шише, затоплено от тялото, и Мърсър отпи глътка уиски.

— Добра работа свърши там долу — каза Ласко.

— Благодаря. — Мърсър изпи още една глътка и му върна бутилката. — Марти би трябвало да разреже леда за десетпетнайсет минути.

Воят на триона отекна в шахтата и острието се заби в леда. По гърба на Мърсър полазиха студени тръпки. Ужасяващият звук най-после спря и Айра изкрещя надолу:

— Можеш ли да отвориш вратата?

— Да, само секунда. Снимам надписа.

— Какво пише? — попита Мърсър.

— „Кемп Декейд, Военновъздушни сили на Съединените американски щати“. Отдолу някой шегаджия е добавил: „О, вий, кои престъпяте тоз праг, надежда всяка тука оставете.“[24] Щом отворим външната врата, може да слезете тук.

— Само кажи.

Марти започна да говори и Мърсър предположи, че записва обясненията си за баща си на камерата. Минута по-късно се разнесе стържене на метал.

— Вътре сме! — извика Марти. — Намираме се в преддверието. На десетина крачки от нас има други врати. Стените изглеждат стабилни. Само леко са огънати.

— А подът?

— Неравен е и туктам има лед, но дървото не е изгнило.

— Може ли да слезем? — попита Айра.

— Да. Бернард излиза. Не забравяйте да вземете фенерчета.

Бернард Хофман стигна до повърхността и Мърсър използва дистанционното управление на крана, за да се спусне заедно с Ласко в шахтата. Светлината, проникваща вътре, едва стигаше до вратите на преддверието, затова двамата запалиха фенерчетата си.

На стените в коридора имаше закачалки за дрехи, а под тях — решетки, където да се изцежда разтопеният сняг от ботушите. От това преддверие служителите на базата са излизали на глетчера. Надпис на стената предупреждаваше хората преди да излязат да се уверят, че чорапите им са сухи. Същинската част на базата очевидно се намираше отвъд вратата в далечината.

— Давай, Марти — подкани го Айра. Дъхът му излизаше от устата на облачета. — Да вървим.

— Само секунда. — Бишоп се обърна към екипа си и изключи камерата. — Странно. Не исках да идвам тук. Смятах баща ми за досадник, като настояваше да дойда. Но сега, когато се готвим да влезем в базата, се радвам, че го направих. — Гласът му потрепери от вълнение. — Искам да ви благодаря, че сте с мен и ми помагате. Айра, знам, че ти плащат за това, но ти вече стори повече, отколкото се искаше от теб. А без Мърсър още щяхме да сме на повърхността и да се опитваме да си пробием път дотук, като копаем с лопати.

Втората врата се отвори лесно, сякаш бе смазана предишния ден. Лъчите на фенерчетата прорязаха мрака. Камерата на Марти имаше мощен прожектор, но въпреки това сенките бяха повече от светлината. Тънката кора лед на пода беше замръзнал конденз — наследството от хората, които бяха дишали там преди десетилетия. Беше толкова тихо, че всяка стъпка се чуваше.

Тримата изпитваха страхопочитание от онова, което правеха. В базата цареше тайнственост. Всичко бе приглушено и сякаш се случваше по-бавно, отколкото в действителност. Времето бе забравило Кемп Декейд, но участниците в експедицията очакваха всеки момент да чуят гласове или някой да изскочи от мрака и да ги попита какво правят там. Мястото беше някак призрачно. От входа на базата се влизаше в административната зона. Вляво трябваше да са гаражите, складът и помеще нието за реактора, а вдясно — спалните и лабораториите Без да обсъждат накъде да тръгнат, тримата завиха надясно. Стените бяха от боядисан шперплат и гофриран метал. На няколко места бяха пробити от леда и там се бяха натрупали снежни преспи. Туктам и таванът се бе огънал и ледът и снегът бяха образували твърди могили които изпълваха почти целия коридор. Много от препятствията бяха малки и преодолими, но едната купчина беше голяма и ги принуди да пълзят по корем.

Спираха пред всяка врата и осветяваха помещенията, Военните бяха изоставили много мебели и техника — стари пишещи машини, механичен циклостил.

— Баща ми каза, че било по-евтино да оставят нещата тук, отколкото да ги закарат в Щатите. Взели само личните си вещи, реактора и петте всъдехода, които държали в гаража — обясни Марти.

— Сигурен ли си за реактора? — попита Айра.

— Разбира се — иронично отговори Мърсър. — Говорим за правителството.

Марти зави наляво и ги поведе към спалните помещения. От двете страни на централния коридор имаше по осем еднакви стаи с размери десет на десет метра и редици легла. Войниците бяха взели повечето си лични вещи, но бяха оставили много неща. На стената до няколко от леглата бяха закачени снимки на жени, които днес биха се смятали за дебели, и чиито бански костюми показваха по-малко плът от съвременна рокля за коктейли.

Мъжете минаха край трапезария и стая за отдих, където имаше няколко маси за билярд и за карти. Коридорът завършваше с огромна баня.

— Офицерите трябва да са били настанени в друга част на базата. — Айра изказа на глас очевидното.

— Точно така — потвърди Марти и се упрекна, като поклати глава. — Минахме край една врата, когато завихме по този коридор. Там са били помещенията им. Баща ми е живял в стая номер дванайсет.

Мърсър си представи картата на базата. Марти се втурна обратно към първото разклонение.

— Вижте. — Той посочи табелката „Само за офицери“ и ги поведе по коридора, като четеше номерата на стаите от двете страни.

Мърсър изостана. Разбираше, че Марти пръв иска да види стаята, в която бе живял баща му. Той осветяваше тавана и стените, за да се увери, че са стабилни, и надничаше в отворените стаи. Офицерските помещения бяха луксозни в сравнение със спалните на войниците, но бяха малки. Във всяка имаше легло, бюро и тоалетна. Марти спря пред стая номер дванайсет, за да каже няколко думи за потомството пред камерата, а Мърсър погледна в стая десет.

И се вцепени.

— Изглежда също както баща ми я описа — каза Марти на Айра Ласко.

Мърсър бутна вратата с рамо, освети леглото и се обърна към двамата мъже.

— Включително този труп?

На леглото лежеше чернокос мъж, облечен в кожено яке. Беше се вкочанил и изсъхнал като мумия.

— Мили Боже!

— Кой е той?

Мърсър се вторачи в трупа и забеляза нашивките на якето.

— Господа, запознайте се майор Джак Дилейни, пилота на онзи С-97, който се е разбил три месеца преди Кемп Декейд да бъде затворена.

Хамбург, Германия

По лицето на Клаус Рейдер се стичаше пот. Той отскочи назад, когато коравият юмрук мина само на единдва сантиметра от челюстта му. Рейдер се завъртя, вдигна крак и нанесе ритник, който опонентът му избегна с лекота. Рейдер вдигна другия си крак и удари с пета противника си в стомаха.

Мъжът се преви на две. Дишането му стана неравномерно и за миг Рейдер се уплаши, че го е наранил. Той спусна ръце и избърса длани в широкия панталон на униформата си по джудо. Другият видя моментната разсеяност, мълниеносно скочи и размаха ръце и крака. Рейдер бе принуден да отстъпи пред атаката и само благодарение на инстинкта блокираше ударите, защото бяха нанасяни с мълниеносна бързина. Той предугади следващия удар, склещи юмрука с кръстосани китки, изви тялото си така, че противникът му да изгуби равновесие, и заби коляно в него, повдигайки го във въздуха. Беше минал твърде близо до поражението, за да го е грижа за наранявания.

Рейдер нанесе перфектен удар и с лекота отхвърли стокилограмовия мъж, а после се претърколи, изправи се на колене, сграбчи опонента си и се приготви да впие зъби във врата му.

— Предавам се — изграчи Гюнтер Рат.

Очите на Рейдер се бяха изцъклили от жестокост. В съзнанието му нямаше нищо друго, освен мисъл за абсолютна победа. Той беше толкова близо до нанасянето на смъртоносен удар, че трябваше да положи усилия, за да се дръпне, и стовари длан върху килима с нестихваща агресивност.

Дивата ярост премина така внезапно, както го бе обзела. Той стана и протегна ръка на директора по специалните проекти. Красивото му лице се разтегли в победоносна усмивка.

— За миг помислих, че ме надви.

— За миг го направих — отговори Рат. Нараняванията в гърлото през годините работа като професионален инструктор по джудо бяха увредили жестоко гласа му.

Хрипливият глас, неколкократно чупеният нос и едрото телосложение му придаваха застрашителен вид на човек, когото другите трябва да отбягват. Хората го смятаха и за глуповат, но той притежаваше улично остроумие, което Клаус Рейдер бе разпознал още в началото на взаимоотношенията им.

Откри Рат в Източна Германия по време на особено трудна корпоративна сделка. През 1991 година Рейдер се опитваше да купи фабрика за индустриални бойлери, но един новосъздаден синдикат не беше съгласен с условията и излагаше на риск сделката. Забавянето ставаше причина покупната цена на Рейдер да се повишава спираловидно до точката, където покупката вече не беше рентабилна. Но той продължи да упорства. Рейдер не беше човек, който би позволил законността да обърка плановете му, затова се залови да търси нетрадиционен начин да реши проблемите.

Няколко дискретни обаждания го насочиха към Гюнтер Рат, бивш олимпийски медалист по джудо, който работеше като телохранител на бос от подземния свят. Когато се запознаха, Рейдер видя в Рат потенциал далеч извън границите на сплашването. Беззаконието и хаосът, последвали срива на комунизма, отвориха безпрецедентни възможности, ако човек имаше въображение и желание. Рейдер веднага разбра каква печалба може да се извлече от Източна Германия и осъзна, че Гюнтер Рат със сенчестите му връзки може да му помогне да си осигури средствата.

Рейдер го посъветва да се откаже от синдиката и му предложи постоянно място в компанията си. Рат не се бе замислял, че уменията му може да бъдат използвани в легитимния свят, затова веднага се възползва от възможността. Това беше шанс за ново начало и бягство от грешките по пътя от олимпийския подиум до улиците. Проблемът със синдиката приключи набързо след пожар в Дома на лидера, при който едва не загина цялото му семейство.

През годините, прекарани в Източния блок, Клаус Разчиташе Рат да бъде инструментът му за корпоративно изнудване. Когато Рейдер привлече вниманието на „Кол АГ“, двамата бяха смекчили тактиката си, тъй като само славата им беше достатъчна, за да сплашва. Райнхард Вюрмбах, юридическият съветник на „Кол“, изрази съмнения, че Рат е подходящ да работи в такава престижна фирма, но Рейдер заяви, че няма да се съгласи да стане президент на компанията, ако Рат не бъде назначен за директор по специалните проекти.

След няколко минути почивка двамата отново застанаха един срещу друг. Гюнтер бе започнал да учи Клаус на бойни изкуства още в началото на партньорството им, Ученикът се справяше отлично и бързо догонваше учителя си. През последните няколко години той всъщност стана по-добър от Рат и изпитваше огромно удоволствие да го доказва. Двамата се бяха упражнявали хиляди пъти, но спаринг срещите не им омръзваха, защото всеки от тях беше силно мотивиран. Това беше надпревара на умения, честолюбие и воля.

Преди да успеят да си разменят първите удари, телефонът иззвъня.

Рейдер се поклони на Рат и се обърна.

Залата се намираше в мазето на вилата на Рейдер, къща на сто години с размери на дворец в един от най-хубавите квартали на Хамбург. Беше я купил скоро след като постъпи на работа в „Кол“. Клаус ремонтира влажната, мухлясала изба и я превърна в модерна спортна зала с огледални стени и всевъзможни гимнастически уреди.

Телефонът беше на масичка до стълбището към първия етаж.

— Хер Рейдер, обажда се Ернст Нойхаус. — Шефът на помощния екип на „Геопроучвания“ явно беше притеснен.

— Какво има? — Рейдер погледна стенния часовник и видя, че наближава шест сутринта. Значи в Исландия беше пет, а в Гренландия — четири.

— Имаме проблем с комуникациите, сър. Иначе още снощи щяхме да ви информираме.

— Какво се е случило? — Стомахът на Рейдер се сви. Нойхаус се държеше раболепно и това не беше добър знак.

— Американците отвориха Кемп Декейд и откриха труп, замразен там от много години.

— Чий е трупът? — рязко попита Рейдер, опасявайки се от онова, което щеше да чуе. Новината мигновено би провалила старателно съставяните му планове.

— Изглежда е на пилот от американските военновъздушни сили.

— Слава Богу! — Рейдер въздъхна облекчено. Ако откритият труп беше на някой от другите, „Кол АГ“ щеше да бъде унищожена за броени часове. Гюнтер Рат видя паниката, изписана за миг на лицето на шефа му, и се приближи до него. Клаус махна с ръка, за да му покаже, че всичко е наред. — Той е оцелял при катастрофата на товарния самолет през 1953 година, нали?

— Да, те смятат, че е оцелял, като е останал в самолета и се е хранил с провизиите, предназначени за военновъздушната база в Туле. Някои допускат, че е изял и хората от екипажа си.

— Направиха ли подробен анализ на трупа? — Рейдер не вярваше, че някой може да е оцелял след инцидента в пещерата на Пандора и после да е живял десет години в изолация, но трябваше да бъде сигурен.

— Още не — отговори Нойхаус. — Не са изнесли тялото. Искат да се свържат с техните Военновъздушни сили, за да питат какво да правят.

— Не! — извика Рейдер. — Това не трябва да става. И бездруго на обекта има твърде много хора. Американските военновъздушни сили ще искат да изпратят екип от криминолози и войници, за да придружат трупа до родината му. Трябва да се попречи на групата на Топографското дружество да се свържат с външния свят. Използвай като оправдание проблемите с комуникациите.

— Това няма да е преувеличено, защото сателитните телефони в лагера са блокирани заради повишената слънчева активност. А радиопредавателят работи от време на време.

— Хубаво. Погрижи се да бъдат изолирани. Никой освен нашите хора не трябва да използва радиопредавателя. И искам трупът да се изследва.

— Може да е рисковано. Никой от нашите хора няма законно основание да го изследва.

— Кажи им да го направят тайно. — В гласа на Рейдер прозвуча раздразнение. Нойхаус трябваше да се досети за това елементарно решение. — Не желая да се извършва аутопсия, а само бърз преглед, който да потвърди, че мъжът е онзи, за когото го мислят американците.

Тъй като проектът беше свръхсекретен, хората на нивото на Нойхаус не знаеха кой друг е влизал в отдавна изоставената военна база. Рейдер не можеше да каже за какъв труп бе помислил в първия момент, без да изложи на риск операцията.

— Предай заповедите ми — добави той.

— Да, сър. — Нойхаус млъкна и сетне продължи. — Хер Рейдер, има и още нещо.

— Какво?

— Разкрихме самоличността на жената, с която Мърсър е разговарял в Рейкявик. Елизебет Розмундер.

— Коя е тя?

— Синът й е участвал в неуспешното издирване на С-97. Розмундер е на осемдесет и няколко години.

— Нареди ли да я наблюдават?

— Да, сър. Доколкото знаем, ежедневието й не се е променило след срещата. Не е имала посетители, нито е ходила да се среща с някого. Искате ли да подслушваме телефона й?

Клаус се замисли. Съмняваше се, че интересът й към Гренландия се простира отвъд самолетната катастрофа. Но защо Мърсър се интересуваше от нея? Ако не установеше връзка между разбилия се товарен самолет и „Пандора“, минният инженер щеше да се озове в задънена улица.

— Не, не е необходимо. Следете я отблизо няколко дни и ако не направи нищо подозрително, я оставете. Мисля, че тя не представлява заплаха. Това ми напомни нещо, Ернст. Последният участник в експедицията трябва да пристигне в базата довечера, нали?

— Аника Клайн ще пристигне утре сутринта — поправи го Нойхаус.

— Добре. След два дни ще изпратя Гюнтер Рат в Гренландия. Не знам колко голям ще бъде мащабът на търсенето, затова искам да започнем работа колкото е възможно по-скоро. Благодари на Вернер от мое име за отличната работа, която е свършил за изграждането на лагера. Надмина очакванията ни. Кажи му, че Рат ще поеме командването на операцията. Веднага щом Рат пристигне, ще намерим някакъв претекст да евакуираме от базата всички, които не са от „Геопроучвания“.

— Добре, хер Рейдер.

— Нойхаус е разбрал с кого се е срещнал Мърсър? — попита Гюнтер веднага щом Клаус остави телефонната слушалка.

— Някаква жена на име Елизебет Розмундер. Синът й участвал в издирването на изчезналия С-97.

— Като се има предвид какъв е залогът, разумно ли е да я оставим жива?

Рейдер не можа да повярва на ушите си.

— Господи, Гюнтер! Защо задаваш подобен въпрос, по дяволите? Операцията е планирана така, че никой да не пострада, а ти небрежно предлагаш да убием невинна жена. Какви ги говориш?

Рат не реагира на упрека.

— Клаус, операцията излиза извън границите на всичко, което сме правили досега, и е свързана по-скоро с моя предишен живот, отколкото с твоя сегашен. Трябва да вземем извънредни мерки, за да се защитим. Може и да си убедил управителния съвет на „Кол“, че премахването на доказателствата от пещерата на Пандора е само Делово решение, но ние с теб знаем, че това са глупости. Спестяването на компанията на куп пари не спести известна неморалност.

— Неморалността е нещо съвсем различно от хладнокръвно убийство — възрази Рейдер. — Колкото и пари да сме спестили на „Кол“, никога няма да одобря подобно Действие.

— Жената може да каже нещо още на някого и да се окаже заплаха за нас.

— На нищо ли не съм те научил, Гюнтер? По-рано тактиката ти беше да получаваш каквото искаш, но онези дни отминаха отдавна. Независимо какво мислиш, нашият план да изчистим пещерата Пандора е чисто делово решение. Няма да прибягваме до насилие. Не се налага.

Рейдер видя, че Рат все още не е убеден, но не добави нищо повече. Той го бе обучил в безпрекословна лоялност и се запита защо сега Гюнтер оспорва заповедите му.

— Мога да замина за Гренландия едва в началото на следващата седмица — каза Рат. — В неделя вечерта в Есен се провежда съвещание на изпълнителния съвет. Трябва да присъствам.

Ъгълчетата на устата на Рейдер се разтеглиха от раздразнение. Гюнтер Рат бе постигнал огромен успех, за да се отърси от криминалния си облик. Той се обличаше в костюми на „Савил Роу“, хранеше се в луксозни ресторанти и дори се бе отказал от проститутките и живееше с една жена. Но всичките усилия на Рейдер да го накара да се раздели с най-опасната си наклонност — интересът към нацистката партия — се бяха оказали неуспешни. Откакто се познаваха, Рат беше активен член на фашистката организация и неуморно работеше за каузата й. Неотдавна той бе издигнат за член на изпълнителния съвет, близо до върха на неонацисткото движение.

Вярата му във фашизма се коренеше в младостта му. Баща му беше сержант от Eisatzstab Reichsleiter Rosenberg, взводовете от професионални бандити, натоварени със задачата да ограбват евреите в Европа през войната. Беше изчислено, че тази малко известна организация е откраднала три милиарда и петстотин милиона долара само в Холандия, а общата стойност на заграбеното в цяла Европа беше от приблизително тринайсет милиарда по сегашния курс. Една пета от произведенията на световно признатите западни творци са минали през ръцете на нацистите по време на системните им грабежи.

Без да се разкайва, че е участвал в това, бащата на Гюнтер бе възпитал сина си да вярва, че извършеното от нацистите е било напълно в правата им. Още от ученик. Гюнтер се стремеше към възраждането на фашисткия кошмар, който някога бе властвал в Европа.

По странна приумица на съдбата Клаус Рейдер знаеше от вече изгорените корпоративни архиви, че златото, което „Кол АГ“ бе използвала за проекта Пандора, е дошло от подобен взвод за грабежи, който следвал напредващата в Съветския съюз германска армия.

— Тази седмица беше на съвещание — упрекна го Рейдер. — Какво толкова се е променило през последните няколко дни, че отново се събирате?

— Предишната среща беше на съвета по действието — високомерно отговори Рат.

Рейдер бавно поклати глава и очите му се изпълниха с присмех и снизхождение.

— Съвет по действието, изпълнителен съвет — звучите като важна групировка ляво ориентирани бунтовници. Не съм чувал за организация, която се събира толкова често и върши толкова малко.

Ако тези думи бяха произнесени от друг, Гюнтер Рат щеше да го пребие, но той уважаваше работодателя си твърде много. Освен това донякъде беше съгласен с него. Неонацистката партия прекарваше повече време в препирни, отколкото да разпространява посланието си. Но въпреки това трудно удържа езика зад зъбите си и овладя юмруците си.

— Да тормозиш турските имигранти и да разваляш демонстрациите на Зелената партия с главорезите си е добър вариант да се рекламирате в няколко заглавия във вестниците — продължи да се подиграва Рейдер, — но с тази скорост ще са ви нужни ххиляда години да построите вашия райх. За Бога, Гюнтер, откажи се. Фашизмът никога няма да се върне. Хората няма да дадат свободите си толкова лесно. Те се чувстват твърде удобно, за да се смаят от зрелища с пламенни оратори и развети знамена, освен това нацизмът е култ към личността, а не истинско политическо движение.

— Това беше грешка — предизвика го Рат. — Хитлер го превърна в култ към личността и когато вече не можеше да поддържа каузата, всичко рухна.

— Каузата рухна, защото американските бомбардировачи превърнаха градовете ни в развалини, които след това танковете на съюзниците прегазиха. — Тонът на Рейдер стана отстъпчив. — Не съм успял да те науча, че капитализмът е предпочетеният метод на управление за националсоциализма. Предполагам, че ще го преживея. Но докато осъществяваш мечтата си, ще живееш в моя свят и ще действаш по моите правила. И в момента си ми необходим в Гренландия. Ако пещерата Пандора бъде открита, преди да сме я изпразнили, ужасът от онова, което любимата ти партия е направила преди шейсет години, ще бъде излъчен по всички телевизионни канали в света. Там има толкова много трупове, че антинацисткото обществено мнение ще скочи до небето. Няма да можете да съберете достатъчно хора и за игра на покер.

Рейдер тръгна по стълбите до големия апартамент на третия етаж, но не пропусна да забележи, че Рат насочи гнева си към него. Докато стоеше под душа в мраморната баня, той се запита дали всъщност старият му приятел е подходящият човек за тази изключително важна мисия. Лоялността на Рат беше раздвоена между Рейдер и нацистката партия, но в случая целите им бяха едни и същи. Гюнтер обаче се държеше така, сякаш интересите и тактиката му принадлежаха на партията. Доказателството беше предложението му да убие Елизебет Розмундер. Корпоративният директор Рат никога не би предложил подобно нещо.

Рейдер излезе изпод душа и осъзна, че досега Гюнтер не бе поставял под съмнение нито една негова заповед. Рат разсъждаваше като нацистки главорез и Рейдер се разтревожи, че щом отиде в Гренландия, директорът по специалните проекти ще стане още по-предизвикателен. Той се надяваше, че когато операцията приключи, Рат отново ще се държи нормално. Но докато се заличи нацисткото минало на „Кол“, Рейдер трябваше да държи здраво юздите му, ако искаше да избегне кръвопролитие.

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

— Мърсър седеше в леглото си и преглеждаше компютърните карти от проучването им, когато главната врата на спалното помещение се отвори. Макар че стаята му се намираше в отсрещния край на постройката, той усети хлад.

— Мърсър! Мърсър! — извика Марти Бишоп. — Тук ли си?

— Да.

— Игор е мъртъв.

Мърсър се стъписа от новината и стомахът му се сви. Игор е мъртъв? Нараняванията и дори смъртта не бяха нещо нечувано в опасния свят на полярните изследвания, но Булгарин… Той беше най-опитният участник в експедицията. От друга страна, Мърсър не се изненада. След намирането на майор Дилейни предишния ден и откритието си от сутринта Мърсър бе разбрал, че в експедицията има нещо гнило. Фактът, че Булгарин бе мъртъв, изглеждаше логична трета брънка във веригата от странни събития.

Мърсър бързо прогони чувството на загуба и подозренията си. По-късно щеше да има време за това. Свършено беше със спокойната му ваканция. Пристигането на изпадналия в паника Марти означаваше, че водачеството на екипа на Топографското дружество щеше да бъде прехвърлено на Мърсър. Той не се поколеба. Дължеше го на Игор и на дружеството. Скочи и вдигна ципа на якето си още преди Бишоп да успее да се приближи до Него.

— Какво се е случило? — В гласа му прозвуча авторитарност, която съзнателно бе крил от другите.

Марти спря и го погледна в очите, сякаш не искаше да отговори. Знаеше, че ще трябва да поеме отговорността и да настоява за обяснения. Но въпреки това се бе втурнал в стаята на Мърсър, тласкан от инстинкта да съобщи вестта на човека, който беше естествен водач на групата. Марти не издържа на изпитателния поглед на Мърсър и вместо негодувание, в гласа му прозвуча уважение.

— Сутринта заедно с Хофман отидохме в Кемп Декейд и видяхме, че през нощта е станало срутване. Част от тавана в главния коридор беше паднала, точно отвъд зоната, която вече беше отчасти затрупана от сняг. Спомняш ли си къде се наложи да пълзим, за да стигнем до офицерските помещения? Малко по-нататък, на около три метра от това място, коридорът беше пълен от пода до тавана с лед и сняг. Взехме лопати, за да разчистим мястото, и намерихме Игор, затрупан отдолу. Трябва да е бил там, когато таванът се е срутил. Беше се вкочанил.

— Да идем там.

Слънцето беше скрито под толкова гъсти облаци, че нямаше сенки. Вятърът беше силен и режеше като нож. Мърсър вдигна качулката си, дръпна надолу ръкавите, за да не може смразяващият въздух да проникне в ръкавиците му, и тръгна към входа на Кемп Декейд. Беше невъзможно да разговарят в тези условия, затова Марти мълчаливо вървеше след него.

Мърсър разсъждаваше трескаво. Тъй като стаята на Игор беше до неговата, той го бе чул да излиза посред нощ от спалното помещение. Мърсър предположи, че Булгарин отива да хапне нещо или може би на романтична среща, и бързо заспа. Когато се събуди, Игор явно не беше в стаята си и Мърсър помисли, че руснакът вече е отишъл в трапезарията да закуси. Той бе забравил за случилото се и бе започнал да работи по проблема в радарното наблюдение.

Търсачът на метеорити беше мъртъв, убит от срутване, което не би трябвало да става в секция на базата, където той нямаше право да ходи. Мърсър не можеше да се отърси от чувството, че ако през нощта бе разпитал Игор, Булгарин нямаше да е мъртъв сутринта. На съвестта му тежаха много смъртни случаи, предимно затрупани миньори, които не бе успял да спаси, но имаше и други. Войници. Бежанци. Приятели. И макар че още не знаеше цялата истина, можеше да прибави Игор Булгарин към списъка.

Марти му извика да върви по-бавно, но Мърсър не му обърна внимание, ускори крачка и се приближи до всъдехода, паркиран до входа на тунела.

Без да спира, Мърсър се качи в кофата и се спусна в дупката. Изскочи веднага щом стигна до дъното и ботушите му разплискаха насъбралата се вода от разтопения лед.

— Чакай — извика Марти.

— Включи помпата — изкрещя Мърсър. — Тук долу има страшно много вода. Трябваше да я изпомпаш рано сутринта.

Той се приближи до втората врата и чу тихото бръмчене на преносимия генератор, който работеше някъде в лабиринта. Мърсър изруга и в сивите му очи заблестя гняв. Погледна часовника си и изчисли, че Марти и Бернард работят там от няколко часа.

Зави надясно на първото разклонение и видя светлината на преносимите прожектори, монтирани на тавана в коридора. Звукът на малкия генератор се засилваше с всяка измината крачка към светлината. Задушливата смрад също.

Младият германец не чу, че Мърсър се приближава. Той беше от другата страна на генератора и разчистваше с лопата буците лед и снега от празен кабинет. Мърсър грабна фенерче, оставено на пода, и изключи захранвания с бензин генератор. Мракът почти погълна лъча на фенерчето.

— Кой е там? Кой спря генератора? — Хофман се вторачи в светлината.

Мърсър положи усилия да овладее гнева си.

— Веднага се разкарай оттук, по дяволите. Тунелът е замърсен с въглероден окис.

— Господин Бишоп не ти ли каза, че Игор е мъртъв?

— И ти ще умреш, ако не се махнеш оттук. — Мърсър сграбчи Бернард за яката и го повдигна във въздуха.

Германецът се залюля за миг и протегна ръка да се подпре на стената.

— Белите ти дробове са пълни с газ. Не усети ли миризмата?

— Да, но реших, че няма да има проблем.

Бернард едва се държеше на краката си, затова Мърсър продължи да го влачи за якето към изхода. На светлината, проникваща отгоре, се видя, че лицето на германеца е посивяло и очите му сълзят. Свежият студен въздух го накара да се закашля толкова силно, че той повърна.

— Марти — изкрещя Мърсър. — Къде е Айра?

— По време на закуската Грета го помоли да й помогне да оправи мотора на един от всъдеходите.

Това обясняваше защо двамата бяха постъпили толкова глупаво. Айра Ласко трябваше да знае, че не бива да се включва генератор в базата. Тъй като беше по-тежък от въздуха, въглеродният окис се бе събрал там, където мъжете работеха, и бе започнал бавно да ги задушава. В известен смисъл Игор Булгарин бе спасил живота им. Ако Марти не бе отишъл да повика Мърсър, двамата с Хофман щяха да се задушат, докато разчистват свлачището, и труповете им щяха да бъдат намерени до тялото на руснака.

— Доведи го и му кажи, че трябва да прокараме осветление в базата. После слез тук и ми помогни да изнесем горе генератора.

Марти не оспори думите му. Идеята да вкарат генератора в тунела беше негова. Слушайки мъчителната кашлица на Хофман, той разбра каква пагубна грешка бе допуснал.

Мърсър се обърна, за да влезе отново в Кемп Декейд и стисна рамото на Бернард.

— Стой навън и дишай дълбоко, за да изчистиш дробовете си. След няколко минути Марти ще ти помогне да отидеш в спалното помещение.

Подът на коридора беше пълен с вода от разтопилия се сняг, нахлул в базата. Мърсър не знаеше какво количество е изпомпано, но очевидно би било достатъчно, за да причини наводнение. След като пресушиха главната шахта, Мърсър искаше да спуснат маркуч и да се отърват и от тази вода, защото скоро щеше да замръзне и да направи опасни условията за работа.

Той бавно се приближи до срутването и заобиколи генератора, лопатите и другите инструменти, донесени за разчистването на тунела. На светлината на фенерчето видя дупките в тавана, където безмилостният натиск на снега го бе пробил. Беше логично, че това е станало точно там, защото част от тавана вече се бе срутила през годините, откакто базата бе изоставена. Но въпреки всичко Мърсър нямаше представа защо е паднала точно когато Игор Булгарин е минал отдолу. Догадките бяха твърде мъгляви. Той огледа изкривения метал и заострените краища на разкъсания шперплат, питайки се дали Игор не бе направил нещо, с което неволно е предизвикал срутването.

И в това нямаше логика. Преди всичко — какво бе правил там руснакът?

Мърсър насочи фенерчето към трупа. Булгарин лежеше по лице на пода. Беше облечен в син анорак със смъкната качулка. Долната част на тялото му беше затрупана под високия до тавана сняг. Ледът около главата му беше осеян с капки кръв. Мърсър коленичи, за да разгледа по-отблизо мястото. Изглежда голямо парче лед бе ударило Игор в основата на черепа. Под сплъстената му коса имаше малка, но дълбока рана в костта, която вероятно бе станала причина за смъртта.

Мърсър бе виждал много наранявания в главата и знаеше колко много кървят. Но в случая нямаше толкова кръв, което го накара да мисли, че Игор е издъхнал мигновено. Булгарин не се беше мъчил и Мърсър беше благодарен за това. Той лесно можеше да си представи агонията му, ако руснакът бавно бе измръзвал от студ в пълния мрак.

— Хей! Добре ли си? — Айра Ласко се бе приближил безшумно и извести присъствието си едва когато Мърсър се изправи и изтръска ръкавиците си.

— Да. Как са Марти и Бернард?

— Дробовете на Марти се изчистиха, но Бернард лежи в стаята си и е зле. След няколко часа ще се оправи. — Айра се намръщи. — Аз съм виновен. Не трябваше да им позволявам да слизат тук без мен. Марти не притежава здравия разум на скаут.

— Той каза, че си отишъл да поправяш един от всъдеходите.

— Грета ме хвана на закуска. Инжекторът за горивото се бил задръстил. Дитер и един тип на име Фриц още се мъчат да го оправят. Какво се е случило тук?

— Таванът се е срутил. Игор е бил отдолу и парче лед го е ударило по главата. Не е имал шанс.

— Базата е била безопасна почти петдесет години. Какво може да е предизвикало срутването?

— Ние — отговори Мърсър.

— Моля?

— Ние го причинихме. Всичко е било стабилно, докато не влязохме в Кемп Декейд. Движенията ни и топлината, излъчена от телата ни и дишането, вероятно са предизвикали преместване на леда над тази секция и таванът е рухнал.

— Тогава Игор е бил на неподходящото място в неподходящия момент?

— Да.

— Но какво е правил тук посред нощ?

— чух го да излиза от стаята си и помислих, че се зазорява. Не разбрах, че смята да слиза в базата, нито знам защо го е направил.

— Можеше да дойде тук винаги с някого от нас — отбеляза Айра, който също като Мърсър бе виждал твърде много трупове, за да бъде съкрушен.

— Няма логика — разсеяно се съгласи Мърсър и забеляза, че ръцете на Булгарин са протегнати над главата, сякаш са били вдигнати към тавана, докато е вървял по коридора. Той се запита дали този детайл е важен и после реши, че вероятно не е.

— Трупът?

Мърсър погледна Айра и разбра, че има предвид тялото на американския пилот Дилейни.

— Може би е искал да го огледа, но защо би се интересувал от един мъртъв пилот? И защо ще идва тук тайно?

— Алкохол?

— Отначало и аз реших така — тъжно каза Мърсър. Не желаеше да мисли най-лошото за Булгарин. — Вероятно не е искал никой да знае, че отново посяга към чашката, затова е дошъл тук да се напие.

Той се наведе и претърси трупа на руснака, но не намери бутилка.

— Може да е скрил някъде алкохола, когато е тръгнал да излиза.

— Едва ли ще успеем да открием бутилка, за да докажем това.

Мърсър освети тунела, за да се увери, че Марти не идва. Знаеше, че специалистът по подводниците Айра ще приеме онова, което ще му каже, но не беше сигурен за Марти.

— Имаме и друг проблем — тихо каза той. — Сега няма значение защо, но донесох от Исландия гайгеров брояч.

Мърсър млъкна, очаквайки реакция. Ласко му направи знак да продължи и той разбра, че не е сбъркал в преценката си за бившия подводничар.

— Докато използвахме радара, измерих радиацията. Нивото не беше опасно и се повиши само на едно място. Предположих, че там е бил реакторът. Отново действайки по предчувствие, днес сутринта сравних показанията на радара с данните на брояча и установих, че високото ниво на радиация идва от стаята с мъртвия пилот, а тя е доста далеч от мястото, където е бил реакторът.

— Трупът е радиоактивен?

— Да. Достатъчно, за да задейства брояча, но когато е умрял, сигурно е светел като коледна елха.

Айра разбра какво има предвид и го погледна скептично.

— Предчувствията ти са много точни.

Мърсър сви рамене и му разказа за Елизебет Розмундер и за сина й, който бе участвал в издирването на падналия С-97 и след това бе починал от рак.

— Бих го нарекъл по-скоро предупреждение, отколкото предчувствие — завърши той.

— Ако в самолета е имало нещо толкова силно радиоактивно, правителството нямаше да миряса, докато не го намери — каза Айра, след като помисли върху проблема. — Настана голяма паника, когато през 1966 година военновъздушните сили изгубиха две ядрени бомби от бомбардировач в крайбрежието на Испания, и после през 1968, когато един В-52 се разби над Туле. Спомням си, че заради него претърсиха близо един милион кубически фута лед, сняг и отломки. Не, Военновъздушните сили биха преобърнали дърво и камък, за да намерят онзи самолет и да обезвредят изтичането.

Мърсър се вторачи в него.

— Може би имаш право. Не знам. Но фактите говорят, че С-97 е пренасял радиоактивен материал, който е изтекъл при катастрофата и е облъчил Джак Дилейни, а по-късно е убил Стефансон Розмундер.

— Какво ще правим? — попита Айра.

— Ще изровим Игор, ще занесем трупа в някоя лаборатория и ще се опитаме да се свържем с Военновъздушните сили. Може би комуникациите са възстановени.

— А Дилейни? — Ласко се обърна, когато чу, че някой идва. Беше Марти.

— Ще го запазим в тайна — отговори Мърсър. — Трупът му не е опасен, но докато се свържем с военните, трябва да бъде изолиран.

— Съгласен съм — прошепна Айра и после се обърна към Бишоп. — Как е Бернард?

— Глътна аспирин и заспа. — Марти изглеждаше изтерзан от чувство за вина. Очите му бяха мътни и говореше така, сякаш всяка дума му причиняваше болка. — Виж какво, Мърсър… Идеята да донесем тук генератора беше моя. Всичко това нямаше да се случи, ако първо бях говорил с теб или с Айра. Едва не станах причина за смъртта ни.

— Вярно е — тихо каза Мърсър, без да позволява на Марти да избяга от отговорността. — Постъпката ти беше глупава и двамата извадихте голям късмет. Този коридор вероятно още е пълен с изпарения, затова искам базата да бъде затворена за двайсет и четири часа.

Мърсър погледна Айра, за да се увери, че ще се съгласи с лъжата. Кемп Декейд щеше да бъде безопасен само след няколко часа.

— Добра идея — каза Ласко. — Това ще ни даде време да се обадим на Военновъздушните сили.

— Да — рече Марти. — Смятам да полегна. Чувствам се адски скапан.

— Отивай. Ние ще се погрижим за Игор.

Два часа по-късно трупът на Булгарин бе положен в една от хладилните лаборатории. Мърсър и Айра обиколиха Кемп Декейд, търсейки доказателства, че руснакът е отишъл там, за да пийне нещо, но освен няколко стари бутилки, скрити преди петдесет години в огромния гараж, не откриха нищо. Това обаче не ги изненада. В базата имаше десетки помещения, коридори и килери, където Игор би могъл да скрие празно шише от алкохол. Те се отказаха от търсенето и заключиха главния вход на Кемп Декейд с верига и катинар. Никой нямаше да може да влезе там без тяхно знание.

В трапезарията срещнаха Ервин Пул. Немският учен беше в шок от смъртта на Игор. Бе изпаднал в някакъв унес. Гледаше разфокусирано и не мигаше. Дори не си бе направил труда да махне анорака и ръкавиците си. Кафето в чашата пред него бе изстинало. Единствените думи, които произнасяше, бяха „Моят брат“. Очевидно Ервин и Игор бяха много по-близки, отколкото другите мислеха. Пул изглеждаше неутешим.

Грета Шмид стоеше в дъното на помещението и разговаряше с неколцина от хората си. След като изчака известно време, тя се приближи до масата на Мърсър.

— Доктор Пул?

Ервин вдигна глава и се вторачи в сините й очи. Контрастът между нейната изпълнена с жизненост красота и неговата неутешимост беше разтърсващ.

— Току-що научих, че вие и доктор Булгарин сте се познавали отдавна. Ужасно е да загубиш приятел. Много съжалявам.

Ервин не каза нищо, но продължи да я гледа. Устните МУ трепереха. Грета сложи ръка на рамото му.

— Веднага щом възстановим комуникациите с „Ньорд“ ще ги накарам да изпратят хеликоптер да вземе трупа и да го транспортира до Москва.

— Санкт Петербург — прошепна Пул. — Той беше от Санкт Петербург.

— Да, разбира се. Как можах да забравя? — Тя погледна Айра и после се вторачи в Мърсър. — Безопасно ли е хората ви да работят в Кемп Декейд?

— Ще бъде — отговори Мърсър. Грета за пръв път проявяваше загриженост и това го изненада. — Затворих базата за двайсет и четири часа, за да се разсеят изпаренията от газа и снегът, затрупал Игор, да улегне. Утре отново ще влезем и ще укрепим тавана там, където преместването на глетчера го е срутило.

— Вернер и аз обсъдихме въпроса и решихме да се обадим на Топографското дружество и да ги помолим да отменят експедицията ви. След смъртта на доктор Булгарин смятаме, че базата е твърде опасна.

Съчувствието, което преди малко бе показала към Ервин, изчезна, и в гласа й прозвуча предизвикателност. Мърсър отговори по подобен начин.

— Това зависи от бащата на Марти Бишоп и от Чарлс Брус. Не можете да ни заповядате да си тръгнем.

— Мога, доктор Мърсър. И ще го направя, ако се наложи.

Грета се обърна рязко и гневно се отдалечи.

— Красавицата кучка — измърмори Айра.

— Може би наистина ще е най-добре да си тръгнем. Смъртта на Игор… — гласът на Ервин постепенно заглъхна.

— Никога! — заяви Айра. — Не обичам да оставям работата си недовършена.

— И аз — съгласи се Мърсър. — Но започвам да се питам каква всъщност е мисията ни.

Той прекара остатъка от деня с гайгеровия брояч, обикаляйки по снега върху Кемп Декейд, за да отчете поточно нивото на радиация. Не очакваше, че ще открие нещо ново, но искаше да бъде сам. Опита се да види случилото се от някаква перспектива и установи, че няма такава. Игор беше мъртъв и разсъжденията не можеха да променят този факт. Мърсър можеше само да се надява, че когато разбере защо руснакът е отишъл в Кемп Декейд, ще успее да разсее подвеждащото го чувство за отговорност.

През няколко часа се връщаше в трапезарията, за да попита дали проблемът с комуникациите е решен. Всеки път му казваха, че са получили само откъслечни предавания от „Ньорд“ и абсолютно нищо от офиса в Исландия. Техниците се съмняваха дали и техните сигнали се предават и всички бяха единодушни, че проблемът ще продължи най-малко още няколко дни.

Но първото обаждане се получи още по време на обяда. Мърсър и останалите членове на екипа му се опитваха да занимават с нещо Ервин, играеха покер и пиеха изстинало кафе, когато късовълновият предавател в ъгъла на помещението започна да пращи. Въпреки атмосферните смущения всички доловиха истерията в гласа.

— Помощ! Помощ! До базовия лагер на „Геопроучвания“… хеликоптерът от „Ньорд“. …Аз съм… шейсет километра източно. Двигателят… прекъсва. Падаме!

Радистът се втурна да си сложи слушалките. Около него се насъбраха десетина души.

— Хеликоптерът, тук е базовият лагер. Разбрахме, че сте на шейсет километра източно от нас и обявявате тревога.

— Слава Богу! — извика пилотът на хеликоптера. — Задава се буря. Опитвам се да я изпреваря… Моторът прегрява. Не мога да…

Мърсър дръпна настрана Вернер Кьониг, който беше потресен от чутото. Мърсър не искаше да засилва безпокойството му, затова заговори спокойно и окуражително.

— Всъдеходите още са там, нали?

— Да. — Кьониг не можеше да откъсне поглед от предавателя. Беше се съсредоточил върху драмата и не разбираше какво му говорят. — В ледовете има два екипа.

— Къде са? Вернер не отговори веднага и Мърсър го хвана за ръката и повиши тон.

— Къде са?

— Първият екип идва от юг — каза Кьониг и погледна часовника си. — Би трябвало да пристигнат след двайсет минути.

Вернер чак сега разбра защо Мърсър пита за всъдеходите.

— Те са на около петдесет километра западно от нас.

— По дяволите! — Шансовете за спасяване зависеха от всяка секунда, която Мърсър успееше да спечели. — Къде е Дитер?

— С втория екип. Какво ще правиш? Разсъждавайки трескаво, Мърсър си спомни края на обаждането на пилота. „Височината пада на хиляда фута… Доктор Клайн каза… пушек… вентилационната система.“

Колебанието му се изпари. На борда имаше пътник. Пилотът бе решил да лети по време на буря, но Аника Клайн беше друго нещо. Тя беше само пътник в хеликоптера. Дълбоко в душата си обаче Мърсър знаеше, че щеше да отиде, дори ако пилотът беше сам.

— Айра, вземи другия предавател и ме дръж в течение. Тръгвам с джипа.

Мърсър стигна до вратата, преди някой да разбере, че е помръднал. Не си направи труда да обуе апреските. Маратонките му щяха да свършат работа. Той облече якето, което беше най-отгоре на закачалката до изхода.

— Доктор Мърсър! — извика Грета Шмид и се втурна към него. — Забранявам ви да отивате. Ще организираме спасителна операция.

— И когато организирате, може да ме последвате — троснато отговори той и вдигна ципа на анорака си. — Айра, ще ми помагаш ли?

Жилавият подводничар вече си бе проправил път през тълпата до късовълновия предавател, който използваха, за да координират комуникациите си с всъдеходите.

— Размърдай си задника.

— Не! Ще чакате. — Грета сграбчи ръкава на Мърсър и вкопчи пръсти в ръката му. — Действията ви ще бъдат напразни. Изчакайте, докато разберем къде са се приземили. Отиването ви сам е равносилно на самоубийство.

Мърсър разполагаше само със секунда, преди към нея да се присъединят други двама служители на „Геопроучвания“. Макар че никога не бе удрял жена, той силно се изкуши да наруши това правило. Защо Грета Шмид не проумяваше, че пилотът и Аника Клайн имаха шанс само ако веднага тръгнеха да им помогнат?

Мърсър се дръпна и излезе. Силният вятър го блъсна назад, но той прегърби рамене и тръгна в снега и в здрача.

Въпреки че беше ядосана, Грета не го последва. Тя трясна вратата, потрепери от краткотрайния контакт със смразяващия вятър и се приближи до Айра. На лицето й бе изписано зле прикрито презрение.

— Това беше най-глупавото нещо, което съм виждала.

— Не е нужно да ми го казваш — ухили се Ласко. — Но той поне прави нещо. Приготви проклетия си спасителен екип и тръгвай след него.

Няколко минути по-късно Мърсър се обади.

— Айра, там ли си?

— Да — провлачено отговори Ласко. — А ти как си?

— Според термометъра в кабината температурата е минус петнайсет градуса. Има ли вест от хеликоптера?

— Още са във въздуха и летят насам. Пилотът каза, че се намират на двайсет и една мили източно. С каква скорост се движиш?

— С двайсет мили в час.

— Бъди предпазлив. Грета едва ли ще спре да те вземе, ако затънеш.

— Тя няма да ме види — мрачно се усмихна Мърсър. — Видимостта е почти нулева. Не виждам и на двайсет метра пред себе си.

— И как смяташ да намериш хеликоптера, ако се разбие? — разтревожено попита Айра.

— Кажете на пилота да накара доктор Клайн да изстреля сигнална ракета, преди да паднат. — Не беше необходимо да добавя, че след това едва ли щяха да бъдат в състояние да го сторят.

— Прието. Добра идея — изкрещя Айра, защото връзката започна да заглъхва. Радиопредавателят на Мърсър не беше толкова мощен, колкото този на хеликоптера. — В момента радистът предава съобщението ти.

След две минути пилотът прие молбата. Но дори да изстреляха сигнална ракета, Айра се съмняваше, че Мърсър ще я види. Хеликоптерът летеше на стотина метра височина, а Мърсър беше на петдесет мили от тях.

Не изрази на глас опасенията си.

— Мърсър, пилотът ще изпълни искането ти. Смята, че може да задържи хеликоптера във въздуха още пет минути. — Айра не чу нищо друго, освен атмосферни смущения. — Чуваш ли ме, Мърсър? Край.

Над радиопредавателя имаше прозорче и на светлината на прожекторите той видя, че вятърът задуха в една посока, а после в друга. Снегът се въртеше така, сякаш се бе разразило торнадо. Айра изчисли, че виелицата се движи с четиридесет мили в час, и се помоли Мърсър да доведе пилота, за да може да пребие тъпото копеле, че е излетял в такова време. Никоя мисия за зареждане с провизии не си струваше това безразсъдство.

— Чуваш ли ме, Мърсър? Край.

Радистът слушаше напрегнато и спокойно отговаряше въпреки уплашения глас на пилота, който всички чуваха.

— Петдесет фута… сигналната ракета сега. — Последният звук от хеликоптера прозвуча толкова силно, че сякаш пилотът беше при тях. Викът му отекна в помещението.

— Мърсър, хеликоптерът падна! Хеликоптерът падна! Изстреляха сигналната ракета. Видя ли я? — Айра притисна слушалките до ушите си. — Чуваш ли ме, Мърсър? Край.

Отговор не последва.

Той се опитваше да се свърже през трийсет секунди в разстояние на половин час, но резултатът беше същият. Мърсър бе изчезнал.

Ротердам, Холандия

Сред ръждясалите танкери и товарни кораби „Императрица на моретата“ блестеше като нов ролсройс, паркиран в склад за метални отпадъци. Корабът беше снежнобял, украсен в черно и златисто, и имаше два комина с аеродинамични крила на върха. Беше по-дълъг от повечето съдове наоколо и осеметажната му надстройка се извисяваше над всички останали плавателни съдове в оживеното пристанище. Построен бе като катамаран и двата му корпуса бяха дълги почти хиляда фута, а най-голямата им ширина беше деветдесет фута. Разстоянието между тях се използваше за спускане във водата на джетове, екскурзионни корабчета със стъклено дъно и моторници за около двеста пътници.

Корабът предоставяше удобни помещения за четири хиляди пътници и персонал от три хиляди души. Списъкът му от световни рекорди включваше и броя на ресторантите — трийсет и девет, размерите на огромното казино, игрището за голф и цената — един милиард и седемстотин милиона долара.

Всички изпитваха страхопочитание при вида му. „Императрица на моретата“ беше съвършен израз на красотата, която човечеството бе способно да създаде.

Поради засилената охрана заради Вселенския събор на кея нямаше никого, освен пазачите, поставени по цялата Дължина на кораба. От дясната му страна бръмчаха патрулни катери и военни хеликоптери държаха на безопасно разстояние хеликоптерите на медиите. Засега не бяха отправени заплахи срещу кораба или пътниците, но тъй Като вниманието на целия свят беше съсредоточено върху най-голямото религиозно събитие в историята, властите не искаха да рискуват. През последната седмица членовете на екипажа бяха допускани на борда след дълги разпити и всеки ден специално обучени кучета претърсваха за бомби.

Подготвянето и обезопасяването на кораба беше сериозна операция и отговорниците по охраната удвоиха бдителността си, когато на борда започнаха да се качват пътниците. Всички минаваха през детектор за метал, настроен така, че да не пропуска нищо по-обемисто от църковни медали. Използваше се и най-новото поколение устройства за откриване на химични вещества, което регистрираше и най-малки количества барут. Дори ако някой успееше да внесе пистолет с керамично покритие, уредите щяха да засекат следите от барута.

Според предварителното споразумение само на папската Швейцарска гвардия се разрешаваше да носи оръжие на борда на „Императрица на моретата“. Имаше известни трудности с трийсетте сикхи, които присъстваха на събора, тъй като традицията им изискваше денонощно да носят малки ножове. Папата с готовност им бе позволил да спазят обичая.

Нилс Вандерхоф беше пазач на входа и задачата му беше да проверява в списъка всеки от по-малко известните пътници и да удостоверява самоличността им чрез компютърната база данни със снимки, събрани от шест източника. Фотографиите бяха направени година преди да бъде оповестено провеждането на събора, за да не могат терористи да използват старателно съставени легенди и да се промъкнат на борда на кораба.

Пред него стоеше висок мъж на средна възраст, облечен в лъскав костюм, който струваше повече пари, отколкото Вандерхоф изкарваше за три месеца. Лицето му беше гладко и с тъмен слънчев загар, а зъбите му бяха най-белите, които холандецът бе виждал. На китката му имаше украсен с диаманти „Ролекс“, а на пръста — екстравагантен пръстен с рубин. Косите му бяха оредели и прошарени по слепоочията, но на темето бяха гъсти и гарвано-вочерни. Нилс се запита защо мъжът е похарчил толкова много пари за дрехи, избелване на зъбите, бижута и очевидна перука.

До него, стиснала лакътя му, стоеше жена, която Вандерхоф никога нямаше да забрави. Вероятно някога е била красива, но битката й с годините явно бе опустошила бойното поле. Тя не беше много по-млада от съпруга си, но лицето й бе претърпяло толкова много пластични операции, че бе опънато като кожа на барабан. Жената приличаше на восъчна фигура. Очите зад изкуствените й черни мигли бяха изцъклени. Гримът й беше прекалено крещящ, сякаш бе сложен на мъртвец от служител далтонист в погребално бюро. Над очите й бяха нарисувани дебели сини и жълти сенки, по страните й имаше толкова много руж, че изглеждаха изгорели от слънцето, а силиконовите й устни бяха боядисани с няколко пласта червило. Дългите й коси бяха медноруси и прибрани на кок, висок петнайсет сантиметра. Фигурата й беше поддържана, но хълбоците и задникът й опъваха полата, ушита за жена със седемосем килограма по-слаба. Гърдите й бяха фантазия от силикон и заплашваха да изскочат от блузата от ламе.

Жената държеше нервен пекинез, който непрекъснато джафкаше. Тя не направи опит да успокои дребното куче, а сложи дъвка в устата си. Съпругът подаде паспортите. Томи Джо и Лорна Фаркуър от Нешвил, Тенеси, САЩ. Нилс от пръв поглед бе познал, че са американци. Той се вторачи с широко отворени очи в двете карикатури.

— Знам какво си мислиш, синко. — Огромните зъби на Томи Джо блеснаха като огледало, насочено към слънцето. Той говореше така, сякаш се обръщаше към множество от десетки хиляди души. — Гледал си по телевизията моите проповеди и не можеш да повярваш, че имаш възможността да се запознаеш с мен.

— Скъпи, в Европа не излъчват нашето шоу, защото тук не говорят американски. — Лорна Фаркуър имаше тънък като на момиченце глас и беше абсолютно невежа. — Нали, Пуки? Те още не са спасени.

Джафкането на пекинеза беше по-плътно от сопраното На стопанката му.

— Разбира се, че го гледат, Лорна. Предават го по сателит. Забрави ли?

— А, да — усмихна се превзето тя. Миглите й се заплитаха като биещи се паяци, когато мигаше.

Нилс Вандерхоф се отърси от почудата и вкара данните им в компютъра. На екрана мигновено се появиха снимки на двамата зад олтар, покрит със син сатен и украсен с думите ЧУДЕСАТА НА ПРОПОВЕДИТЕ НА ИИСУС ХРИСТОС. Той забеляза, че предишната година гърдите на госпожа Фаркуър са били видимо по-малки.

Лорна изви врат, за да види защо се подсмихва пазачът, и изхленчи:

— Мили Боже! Тези снимки са правени, преди да коригирам бюста си.

— Успокой се, скъпа. — Томи Джо погали ръката й.

Вандерхоф провери печатите на паспортите им, търсейки подозрителни пътувания след обявяването на свикването на събора. В паспортите на семейство Фаркуър имаше многобройни печати от Карибските острови, но нищо през последните шест месеца. Той им ги върна, без да пророни дума, като се молеше да се махнат час по-скоро, без да му досаждат отново.

Следващият човек на опашката беше едър мъж, който пътуваше сам. Съдейки по черното расо, тежкия сребърен кръст на врата му и брадата, Нилс се досети, че е от източноправославната църква. Свещеникът сигурно бе чул разговора, затова Вандерхоф му се усмихна заговорнически. Но мъжът не промени каменното си изражение и му подаде руски паспорт.

Нилс забеляза, че отец Анатолий Ватутин е бил в Германия, преди да пристигне в Холандия за събора. Той вкара името му в компютъра и сравни духовника с жестоките очи със снимките, направени преди няколко години на среща на източноправославните църкви в Истанбул. Брадата и косата на Ватутин бяха прошарени, но времето не бе смекчило ястребовите му черти. Вандерхоф му върна паспорта и усети хлад, когато свещеникът кимна, докато го взимаше.

Ватутин пусна паспорта в окъсаната си чанта и забърза по коридора. Преди да стигне до изхода, той мина покрай телевизионния проповедник, който бе спрял, за да може съпругата му да остави кучето си на земята, така че да вдигне крак до стената. На килима се оформи локва и жената грабна пекинеза, преди да се е намокрил. Мисълта, че тези хора се кланят на същия Бог като него, накара Ватутин да потрепери.

За разлика от мнозина от миналите преди него отец Ватутин не спря, когато за пръв път видя луксозния трансокеански кораб. Той не обърна внимание и на охраната. С наведена глава и тропайки с евтините си обувки, руснакът вървеше към един от четирите пункта за качване на кораба, а на лицето му бе изписано безпокойство и същевременно решителност. Слънчевите лъчи, проникващи през черните му дрехи, бяха само една от причините за потта, обляла лицето му.

Той даде билета си на жена в униформа, която стоеше на подвижния мост, и не отвърна на любезния й поздрав.

— Вие сте в каюта Е429, отец Ватутин — каза на сносен руски помощникуправителката. — Намира се в десния корпус. Качете се на кораба и когато стигнете до първия атриум, ще видите широк коридор вдясно. Това е Шан-з-Елизе, една от четирите главни артерии, свързващи двата корпуса. Щом стигнете до втория корпус, друг служител ще ви упъти към асансьора най-близо до вашата каюта.

— Спасиба — измърмори Ватутин и стисна чантата си, сякаш се уплаши, че тя ще му я вземе.

Той тръгна бързо из кораба, като спря само за част от секундата, за да погледне нагоре, когато стигна до огромния атриум със стъклен таван. От балконите на горните етажи висяха разцъфнали растения, които му напомниха за картина на Висящите градини на Вавилон. Ватутин намери дългия коридор на име Шан-з-Елизе и си проправи път през групите хора, които оживено разтваряха, като забеляза, че мъжете са два пъти повече от жените.

Щом стигна до втория атриум, свещеникът отново показа билета си и получи указания къде се намира асансьорът. Той се качи в кабината и се спусна до най-Долната палуба. Каютата му беше обзаведена спартански, имаше мрачен изглед към канала между корпусите и пулсираше от вибрирането на моторите. Ватутин не обърна внимание нито на гледката, нито на вибрациите. Тежкият старомоден пътнически сандък с багажа му вече бе донесен и сложен в средата на малката каюта. Той заемаше толкова много място, че свещеникът трябваше да пъхне краката си под леглото, за да се наведе пред него. Провери внимателно ключалката и се успокои, като установи, че не е отключвана. Нямаше представа през какви проверки е минал багажът и се притесняваше, че ако съдържанието е прегледано, няма да има готово обяснение за онова, което беше вътре.

Той отключи с месингов ключ и повдигна капака. Сандъкът беше хитро замаскиран така, че да изглежда солиден и тежък, а всъщност под дървения фурнир бе направен от алуминий, който тежеше само пет килограма. Онова, което беше на дъното, придаваше тежестта.

Под дрехите и тоалетните принадлежности, от които Ватутин се нуждаеше за двуседмичното пътуване, имаше ръкавици, качулка, нещо като престилка и специално метално двойно дъно. Ръкавиците приличаха на средновековна ризница, но бяха изплетени от златни нишки и бяха направени преди по-малко от сто години. Всяка тежеше килограм и половина. Ватутин от опит знаеше, че са неудобни за носене и особено за работа.

До тях имаше дълга качулка, също изплетена от златни нишки, с две дупки за очите и специална платка, която можеше да се спусне надолу и да ги затвори, ако е необходимо. Първият собственик на качулката имал голяма глава, затова Ватутин можеше да я нахлузи без никакво усилие. Той отмести настрана лъскавите ръкавици и качулката и с мъка извади и третата част. Това беше скорошна добавка към колекцията му, защото автентичната ризница отдавна бе изчезнала.

Дрехата тежеше близо четиридесет и пет килограма, бе направена от импрегниран с олово плат и имаше стотици малки оловни плочки, съшити така, че да образуват солиден щит от кръста до гърлото. Ръкавите бяха снабдени с различни по размери оловни халки, които ограничаваха движенията на раменете и лактите.

На Анатолий Ватутин му се искаше братството да може да си позволи да направи дрехата от злато като оригинала, но вече нямаха толкова много пари. Ако се проваляха през следващите две седмици, нямаше да имат средства да продължат делото си.

На дъното на сандъка имаше двойно дъно от неръждаема стомана със същите размери като сандъка и високо трийсетина сантиметра. Бе пълно до половината с течност, която бе изнесена незаконно на умопомрачителна цена от чернобилската атомна електроцентрала преди затварянето й. Ватутин го погледна уплашено и върна в сандъка ризницата, ръкавиците и качулката. Той започна да мълви благодарствена молитва, че тайната му още не е разкрита, когато някой почука на вратата на каютата.

Сърцето му заблъска в гърдите. „О, Господи, не!“ Сигурно бяха швейцарските гвардейци, които идваха да го разпитат. Или го бяха предали, или сандъкът бе минал през рентген. „Не и сега, когато съм толкова близо — помисли той. — Моля те, Господи, върша Твоята работа!“

Ватутин трескаво хвърли другите си дрехи в сандъка, трясна капака и го заключи.

— Един момент, моля — изграчи той на английски.

— Отец Ватутин? — извика човекът от другата страна на вратата. — Аз съм от канцеларията на домакина. Моля ви, отворете.

— В тоалетната съм — импровизира руснакът и погледна към прозорчето като възможен път за бягство. Разбира се, отворът беше твърде малък. Хванат в капана, той се примири, че трябва да се довери на Бога да го преведе през това изпитание. — Идвам.

Докато вървеше към вратата, той съобразително протегна ръка и пусна водата в тоалетната. Ако отвън чакаше само един от тях, Ватутин се запита дали ще може Да го убие. В името на мисията му по време на това пътуване отнемането на живота на един от преследвачите беше нищожна цена. Елементът на изненада беше на негова страна, макар че нямаше оръжие. Пък и беше висок метър и осемдесет и седем и тежеше сто и петнайсет килограма. Той се успокои, избърса потта от лицето си и отвори вратата. В коридора стоеше невинен на вид млад мъж, който беше облечен в бяла униформа и държеше букет цветя.

— Отец Ватутин, това е поздрав от управата на кораба. — Той се усмихна и поднесе цветята на озадачения свещеник. — Когато разпределяхме каютите, вашият епископ Олкраншчи ни увери, че няма да имате нищо против да ви настаним на най-долната палуба. Освежаването на каютата с цветя е най-малкото, което можем да направим за вас.

— Каютата е чудесна — със заекване каза Ватутин. Облекчението му беше неизмеримо. Те не знаеха нищо! — Може би ще дадете цветята на човека в съседната каюта.

— Подаряваме цветя на всички гости, настанени във вътрешната част на палуба Е, отче — отговори младият мъж и отново се усмихна.

— Е, благодаря ви тогава. — Ватутин затвори вратата, облегна се на нея и опита да нормализира дишането си. Съжали, че не е взел нещо за успокояване на стомаха, защото му се гадеше.

„Овладей се, Анатолий — помисли той. Имаше чувството, че получава инфаркт. — Никой не подозира защо всъщност си тук.“

Руснакът знаеше, че няма да намери покой, докато не вземе иконата, показана на епископ Олкраншчи във Ватикана, и не се увери какво е скрито под златното й покритие. Ватутин почти не мислеше за собствената си смърт, ако объркаше нещо при отварянето на реликвата, стига да изпълнеше мисията. Нищо чудно че разкриването на тайната на Юмрука на Сатаната бе отнело разсъдъка на основателя на братството. Григорий Ефимович се бе занимавал с десетки подобни икони, докато Ватутин отговаряше само за една. Той щеше да я получи само след няколко дни и напрежението ставаше непоносимо.

На „Геопроучвания“, Гренландия

Докато прекъсващият двигател на хеликоптера бръмчеше едва-едва, Аника Клайн сякаш чу гласа на дядо си. „Иди в Гренландия, мила моя. Там ще бъдеш в безопасност.“

Тя не можеше да си спомни момент, когато дядо Яков бе грешал повече.

Хеликоптерът отново се наклони и предпазният колан се впи в раменете й. Пилотът, млад датчанин, нает от „Геопроучвания“, полагаше усилия да го задържи във въздуха. Стиснатите му челюсти и неприкритият страх в очите му й подсказваха, че той едва ли ще спечели битката. Около тях безмилостно бушуваше бурята, която метеорулогът на „Ньорд“ бе очаквал да се разрази едва след шест часа. Аника често пътуваше с хеликоптери и знаеше, че дори ако моторът не спре, шансът да стигнат до лагера е малък. Снежната виелица беше твърде силна. Тя се прокле за стотен път, че се съгласи да пътува. Прокле и безразсъдния пилот, който мислеше, че ще изпревари бурята. Накрая прокле и дядо си Яков, задето я бе убедил, че ще е в по-голяма безопасност в Гренландия, отколкото в родината си, преследвана от убийците на Ото Шрьодер.

Подробностите от пътуването от къщата на Шрьодер до Йзманинг бяха неясни в съзнанието й. Там я чакаше приятелката й, която я закара до дома й, но Аника си спомняше ясно само случилото се преди това. Стрелбата. Кръвта. Болката. И най-вече гнева.

Като лекар тя се бе посветила на спасяването на живота и изтезанията над Шрьодер, на които бе станала свидетел, я бяха възмутили и потресли до дъното на душата й.

Аника се закле да се погрижи виновникът, когото всъщност не бе видяла добре, да бъде наказан за неописуемото си престъпление.

Тя се бе обадила на дядо си и му разказа всичко, включително за неизвестните снайперисти и за факта, че Шрьодер бе умрял, запазвайки тайна, по-ценна от злато. Аника го попита дали името Филип Мърсър му говори нещо.

— Не съм го чувал — отговори Яков Айзенщад. — Шрьодер ли го спомена?

— Да. Преди няколко седмици му се обадил загадъчен човек, който му казал, че само този американец може да помогне. И той ли прави същото като теб, дядо?

— Не знам, но може да е нов в това поле на действие или да работи за някой друг, например за Центъра за мир и справедливост на Визел.

— Шрьодер беше убеден, че Филип Мърсър може да помогне. А проектът Пандора, за който той спомена, звучи ли ти познато?

— Не — призна Айзенщад. — Но се обзалагам, че това е кодово име на нацистка програма за плячкосване. Не забравяй, че Шрьодер е бил инженер, а не войник, и това може да е означавало изграждане на скривалище за творби на изкуството и ценни метали, както направиха със солните мини в Австрия.

Идеята беше интригуваща.

— Е, какво ще правим сега? — попита Аника. Мисълта за съкровище се прибави към желанието й за справедливост.

— Нищо — отговори Яков. — Аз ще продължа да работя, а ти ще се махнеш от Германия. Там не си в безопасност. Щом мъжете, които са убили Шрьодер, са видели лицето ти, може би в момента разучават коя си. Трябва да заминеш за Гренландия, там ще бъдеш в безопасност, а когато се върнеш след няколко седмици, ще знам достатъчно, за да отида в полицията и да ти осигуря охрана.

Последвалият спор продължи почти един час. Теодор Вайцман, съдружникът на дядо Яков, и икономката, фрау рьотц се включиха чрез другите телефони в института. Те бяха единодушни в призивите си. Същия ден Аника се обади в офиса на „Геопроучвания“ и им каза, че поради инцидент няма да може да отиде на срещата в Рейкявик. Тя не добави, че през следващите няколко дни ще лекува рана от куршум на крака си.

След като прелетя със самолет до Кулусук и с хеликоптер до „Ньорд“, сега беше на борда на друг хеликоптер, който всеки момент щеше да се разбие. Но не мислеше за положението си, а за чувството за вина, което дядо й щеше да изпита при вестта, че е загинала, вслушвайки се в съвета му. Това можеше да го убие.

— Опитват се да ни спасят — извика пилотът. — Искат да изстреляме сигнална ракета, когато се приближим до земята. Под седалката ти има комплект за аварийни ситуации.

Аника седеше на мястото на втория пилот и трябваше да разкопчае предпазния колан, за да се наведе и да протегне ръка под седалката. Тя изчака, докато клатушкащият се хеликоптер се стабилизира за миг. Когато пръстите й докоснаха пластмасовото куфарче, хеликоптерът изведнъж пропадна и се спусна още по-надолу в бушуващите облаци от сняг. Главата й се удари в контролния лост и ускори падането, но пилотът дръпна силно лоста и отново я удари.

— По дяволите! — извика Аника и потърка подутината на главата си, а сетне погледна ръкавицата си, за да види Дали има кръв.

При втория опит тя извади оранжевата кутия и закопча предпазния колан, за да не излети от седалката. Стисна здраво една от сигналните ракети и понечи да отвори прозорчето до себе си.

— Кажи ми кога да я изстрелям.

— Не оттук. Трябва да отидеш отзад. — Пилотът посочи с палец към товарното отделение. — Сигналната ракета Ще повреди прибора за нощно виждане.

— Добре. — Аника махна слушалките от главата си разкопча предпазния колан.

Хеликоптерът летеше хаотично, затова Аника не можеше да направи нищо, докато гравитацията я подхвърляше ту към тавана, ту към седалката. Сякаш катерейки се по планина, тя поддържаше три опорни точки по всяко време и придвижваше ръка или крак само когато беше сигурна, че другите три крайника са здрава опора, Успя да се промъкне в празното товарно отделение, легна по гръб на пода и притисна крака до стената.

— Чуваш ли ме? — изкрещя тя, за да провери дали ще чуе пилота, когато й каже да изстреля ракетата.

— Да! — Отговорът му дойде сякаш отнякъде извън хеликоптера. — Най-късно след пет минути.

Докато моторът още работеше, имаха шанс да попаднат на затишие в бурята и да се приземят. Аника не губеше надежда и се молеше на Бога, който бе запазвал живота й в подобни положения. Тя си спомни мига, в който алпинисткото въже се бе откачило на две трети от разстоянието до Айгер. Спомни си и как салът й се разпадна по средата на бързеите и Аника и тримата й спътници паднаха във водовъртежа. Имаше и случай на хранително отравяне, който бе сложил край на експедиция в Перу. Аника бе яла същата местна яхния като останалите четирима, които бяха откарани с хеликоптер в болница, но тя не почувства никакво неразположение.

Обичаше да се хвали с планинарските си умения, но знаеше, че оцеляването й се дължи на късмета, чието значение понякога пренебрегваше. Но не и сега. Беше уплашена до смърт и се нуждаеше от всичкия си късмет, за да спаси живота си.

Аника протегна ръка и отвори малкия плексигласов прозорец. Смразяващият въздух отне дъха й. Тя знаеше, че дори да оцелееха при катастрофата, нямаше да издържат повече от няколко часа в ледената пустош, но това не намаляваше желанието й хеликоптерът да се приземи. После щеше да се тревожи как ще се спасяват.

Контейнерът с пощата до вратата изтрака на вятъра. По ирония на съдбата Аника забеляза, че най-горният плик от Ню Йорк Сити е адресиран до Филип Мърсър. Вероятността човекът, споменат от Ото Шрьодер, да участва в същата експедиция като нея, беше твърде малка, за да е случайно съвпадение. Гневът, който бе почувствала в уединената ферма, едва не избухна отново. Аника осъзна, че тази работа е нагласена, макар да не знаеше дали от Шрьодер, от убийците му или от снайперистите. А може би дори от самия Филип Мърсър. Тя реши да разбере истината.

— Бъди готова! — извика пилотът.

Аника подаде единия край на ракетата през прозореца и махна ръкавицата си, за да хване по-здраво връвта. Не виждаше какво става навън и може би така беше по-добре. Катастрофата щеше да дойде като изненада. Ако ие знаеше кога ще се разбият, тялото й нямаше да е сковано от напрежение.

— Сега!

Аника дръпна връвта и светещото кълбо описа дъга във въздуха. Червената корона на ракетата приличаше на зрелищна диря на метеор. Десет секунди по-късно ските на хеликоптера се стовариха върху земята. Носът се наклони напред от инерцията. Перките се забиха в снега, докато стигнаха до твърд лед, и се разпаднаха. Роторът продължи да се върти достатъчно силно, за да преобърне хеликоптера на една страна. Аника се блъсна във вратата и бе затрупана от кашоните, които се разпиляха при първия удар.

Назъбените остатъци от перките задълбаха земята. При всеки контакт с леда се взривяваха покрити с тефлон отломки. Преди и той да се разпадне, по-малкият ротор заора в снега. Повечето от частите му се разлетяха, без да причинят щети, но няколко пробиха тънката обшивка на хеликоптера и едното се заби близо до Аника. Тя изпищя.

Притокът на гориво секна и моторът най-после спря Да работи. Шумът от разбиването на хеликоптера бе заменен от звуците на вилнеещата буря. Върху корпуса тракаха парчета лед. Аника започна да отмества от себе си кашоните с дрехи и храна. Болката в гръбнака затрудняваше движенията й. И после изведнъж се сети, че не чува гласа на пилота.

— Хей! — извика тя. — Добре ли си?

Той не отговори и Аника повтаряше въпроса си отново и отново, докато гласът й пресипна и по лицето й започнаха да се стичат сълзи.

— Овладей се — каза тя и избърса очите си. — Той е мъртъв.

Решително продължи да отмества кашоните. Трябваше да се добере до радиопредавателя, защото след като батериите се изтощят, шансът й да се свърже с базовия лагер пропадаше.

Двайсет минути по-късно, когато товарът бе натрупан около нея, светлините на таблото в пилотската кабина угаснаха. Обви я мрак. Трябваше да потисне паниката си и беше на път да го направи, когато вятърът блъсна хеликоптера и кашоните отново се стовариха върху нея.

Този път не успя да сдържи сълзите, които обляха лицето й, но стисна зъби и отново се залови за работа. Мигът на песимизъм премина. Нямаше да се предаде. Животът беше твърде ценен, за да го прахосва в момент на слабост.

След час тя успя да се измъкне от хеликоптера. Пилотът наистина беше мъртъв — убит от парче от перката. Аника изстреля последната сигнална ракета. Обиколи хеликоптера, но не долови миризма на гориво и предположи, че резервоарът не е пробит. Разбра, че късметът не я е изоставил, когато намери туби с гориво, което можеше да използва, за да се топли.

После седна в товарното отделение и се приготви да чака, докато бурята стихне. Не трябваше да заспива, за да може непрекъснато да запалва нови туби с гориво, но само след половин час битката със съня стана непосилна. Пламъкът на първата туба стана синкав и отслабна и очите й се затвориха. Аника се стресна, надигна се и запали втора туба.

Беше изтощена. Докосна подутината на главата си й реши, че контузията е лека. Вдъхваше й сили единствено надеждата, че ще бъде спасена. Би било толкова лесно да легне и да се остави на неизбежното.

— Ако заспя, ще умра — каза тя, хипнотизирана от огъня. — Ако заспя, ще умра.

Продължи да повтаря тези думи като мантра, без да съзнава, че гласът й постепенно заглъхва и паузите стават все по-дълги. Тя заспа осемнайсет минути преди до-гарянето на огъня. След това температурата в хеликоптера рязко спадна до минус петнайсет градуса.

Час по-късно нещо я събуди. По анорака й имаше скреж и тялото й се бе схванало. Аника не посмя да отвори очи, за да погледне ръцете си. Усещаше, че са премръзнали като ушите, носа и лицето й. Чувстваше невъобразима умора и разбра, че ще умре. Бе оцеляла от катастрофата и през първите няколко критични часове само за да се предаде на студа.

Опита се да помирише въздуха и макар че ноздрите й бяха замръзнали, долови лек мирис на мускус, съвсем неуместен за обстановката. Миришеше на мъжки одеколон. Аника се усмихна. Уханието беше последното приятно нещо, което щеше да усети преди да умре.

— Ако нямате нищо против, доктор Клайн, като се усмихнете, приличате на пакостливо дяволче.

Гласът я зареди с енергия. Аника отвори очи и видя усмихнат мъж, който бе влязъл през разбитата пилотска кабина. Тя беше твърде изтощена, за да реагира на присъствието му, затова само се вторачи в него на светлината на фенерчето му, изучавайки чертите на лицето му, черните вежди и сивите му очи. Скрежът по косата му блестеше като скъпоценни камъни. Той беше красив във всеки смисъл на думата.

— Хубаво гнезденце сте си направила тук — добави мъжът, когато забеляза натрупаните върху нея одеяла и тубите с гориво, които не бе запалила. — Ще ви разбера, ако искате да останете, но мисля, че ще се почувствате по-удобно в джипа. Парното работи с пълна сила, а базовият лагер е само на един час път.

— Кой сте вие? — успя да попита тя.

— Филип Мърсър на вашите услуги. С изключение на Омръзналото ви лице, добре ли се чувствате?

Аника беше благодарна, че лицето й е замръзнало, защото не можеше да покаже стъписването й. Това беше човекът, когото търсеше, макар че не беше в състояние да го разпита. Нямаше представа кой е той и на чия страна е, но ако искаше да я убие, нямаше да дойде да я спаси в бурята. Тя протегна ръка и когато се опита да му благодари, от устата й не излезе звук.

Мърсър я взе на ръце, пренесе я в тойотата, закопча предпазния й колан и седна зад волана. Аника заспа веднага щом джипът потегли по неравната ледена повърхност.

Мърсър не смени гумата, която бе станала на парчета на две мили от мястото, където бе видял Аника Клайн да изстрелва втората сигнална ракета. Бурята утихваше и той стигна до лагера много по-бързо, отколкото на отиване. По целия път не можа да изтрие доволната усмивка от лицето си. Аника Клайн нямаше да бъде включена в списъка на хората, заради които се чувстваше виновен.

Сутринта Мърсър събуди Айра Ласко при изгрев слънце и двамата се качиха на единия всъдеход, за да отидат отново на мястото на катастрофата. Няколкото часа сън не бяха прогонили умората му, затова Мърсър позволи на бившия подводничар да шофира и задряма на седалката до него. Айра караше по следите от гумите, оставени от джипа през нощта, макар че вятърът вече ги засипваше със сняг. Всъдеходът беше много по-бавен от тойотата, затова стигнаха до падналия хеликоптер едва след два часа.

— Пристигнахме ли вече? — попита Мърсър, като мигаше, за да прогони съня от очите си.

Айра го потупа по рамото и посочи хеликоптера, който стоеше самотно върху леда като преобърнало се насекомо.

— Трудно е да се повярва, че някой е оцелял.

Мърсър изсумтя и отвори вратата на всъдехода. С изключение на няколко отломки, снегът около мястото на катастрофата беше чист, но когато се вгледа отблизо, видя стъпки, които обикаляха хеликоптера и после изчезваха на север. За част от мига помисли, че пилотът не е загинал и го е изоставил там през нощта. Но знаеше, че това не е истина, защото бе видял парчето от перката, забило се във врата на мъжа, и замръзналата кръв по пилотската му униформа. Пилотът бе умрял много преди Мърсър да открие хеликоптера. Стъпките бяха почти затрупани от снега, затова не можеше да определи откъде започват и от какъв размер обувки са. Сигурно не бяха на Аника Клайн, защото и тя беше близо до смъртта.

— И ти ли мислиш същото като мен? — попита Айра, когато проследи погледа му.

— Не знам какво да мисля — призна Мърсър. — Дали ни е изпреварил някой тази сутрин, за да види катастрофиралия хеликоптер?

— Не видях други следи, освен твоите, но е възможно. Може да са тръгнали веднага щом си се върнал.

— Но какво са правили тук?

Тялото на пилота още бе закопчано с предпазния колан за седалката и изваждането му беше главната причина Мърсър и Айра да отидат там.

— Може би в хеликоптера е имало нещо, което не са искали да бъде открито — предположи Айра.

Мърсър тръгна по стъпките и само след няколко минути се върна.

— Изчезват на петдесетина метра оттук. Снегът ги е затрупал.

— Възможно ли е да е имало тайно промъкнал се пътник?

— И аз това си мислех.

Задната врата на хеликоптера беше затворена, но някой можеше да е излязъл оттам и после отново да я бе затворил, за да прикрие присъствието си.

— Като се имат предвид нараняванията й и шумът на бурята, Аника Клайн вероятно не е чула нищо — каза Айра, оглеждайки вратата. — Но не трябва да се тревожим за това.

— Защо?

— Смяташ ли, че някой още може да е жив тук след Дванайсет часа?

Мърсър се замисли.

— Ако има подходяща екипировка, може, но го чака адски дълъг път.

— Искаш ли да го търсим?

— Не. Той толкова отчаяно е искал да се измъкне, че е изоставил ранена жена. Предлагам да го оставим на мира. Да натоварим пилота и всичко друго, което можем да натъпчем във всъдехода, и да се връщаме в базата.

Четиридесет и пет минути по-късно те бяха готови да тръгнат. Пилотът бе увит в мушама и товарното отделение на всъдехода беше напълнено с кашони с храна, багажа на Аника и нещата, които можеше да им потрябват в лагера. Мърсър седна зад волана, а Айра оглеждаше околността с бинокъл. Не видяха други стъпки или следи от гуми. Ако от хеликоптера наистина се бе измъкнал таен пътник, той не се бе отправил към научноизследователската станция.

Айра остави бинокъла, взе контейнера с пощата, прерови пратките и пликовете, търсейки нещо, адресирано до него, и извади писмо от съпругата си.

— Съжалявам, но за теб няма нищо. Изглежда никой не те обича.

— Провери ли за странни имена? — попита Мърсър. — Не забравяй, че последното писмо за мен бе изпратено от Макс И. Тампон.

— Аха, ето. — Айра извади голям плик. — От Арлингтън, Вирджиния.

— За мен е — рече Мърсър и го попита какво е името на получателя.

— Иска Секс Совца. Приятелят ти е напълно извратен.

— И още как! Отвори го да видим какво е изпратил.

— Потвърждение за абонамент за списание „Плейгърл“, няколко сметки от стриптийз бар във Вашингтон, друг плик от Мюнхен и полицейска глоба за нарушаване на обществения ред.

Мърсър се запита какво има в плика от Германия и реши да накара Айра да го отвори, но си спомни за загадъчното съобщение по електронната поща, което бе получил, преди да замине за Исландия. Това сигурно бяха материалите, които адвокатът бе обещал да изпрати от името на неназования си клиент. Прецени, че ще е най-добре да го отвори, когато остане сам.

— Когато комуникациите бъдат възстановени, ще се обадя на полицията в Арлингтън, за да докладвам, че Хари се е настанил незаконно в дома ми. Ще му дам да разбере, старият негодник!

— Жестоко!

— Ако знаеш какви глупости е вършил през годините, ще разбереш колко е луд.

В лагера ги чакаше тълпа. Не всички бяха щастливи, че ги виждат. Вернер Кьониг и Грета Шмид стояха настрана от другите и се мръщеха. Най-отпред в групата, която ги посрещна, стояха Марти Бишоп и съвзелата се Аника Клайн.

— Няма да им казваме за стъпките — рече Мърсър и изключи двигателя.

— Ако разберат колко тайни имаме, ще започнат да ни завиждат — отбеляза Айра.

Мърсър отвори вратата.

— Поща.

Грета Шмид разблъска тълпата и застана пред него.

— За втори път взимате превозно средство без разрешение — троснато каза тя.

— Това означава, че два пъти съм свършил вашата работа — усмихна се подигравателно Мърсър и забеляза, че отново не Кьониг, а Шмид е ядосана най-много от отлъчването, и се запита кой точно ръководи експедицията.

— Успокой се, за Бога! — рече Марти. — Снощи той спаси живота на доктор Клайн.

— Знам, но тук има правила. Трябва да се спазва дисциплината. Ще докладвам за вас на Топографското дружество с препоръка незабавно да бъдете отстранени от експедицията. Това не е място за каубойски изпълнения. — Грета Шмид гневно се обърна и си тръгна.

— Спасителната ти операция не беше препоръчителна, но е високо оценена. — Вернер стисна ръката на Мърсър, когато Грета се отдалечи от тях. — Мисля, че няма да мога Да й попреча да заповяда да ви изтеглят. Съжалявам.

Той тръгна след Шмид.

— Не се тревожи — обърна се Марти към Мърсър. — Когато радиопредавателите отново започнат да работят, ще говоря за това с баща ми.

— Благодаря, Марти, но се опасявам, че ще бъде безполезно. Катастрофата с хеликоптера стана твърде скоро след смъртта на Игор, затова няма да се изненадам, ако датското правителство прекрати експедицията на „Геопроучвания“.

Мъжете не забелязаха, че Аника Клайн се е приближила до тях и е чула думите на Мърсър.

— Игор Булгарин е мъртъв? — извика тя.

Мърсър се обърна, учуден, че никой не й бе казал, и се почувства виновен, че го е споменал толкова небрежно. Макар че бе обула апрески, главата й стигаше до брадичката му. Очите й бяха широко отворени от изумление и той отново се изненада, като видя, че тя прилича на митично дяволче, непреклонно и издръжливо.

— Съжалявам, доктор Клайн. Не знаех, че сте тук. Да, Игор загина при инцидент вчера сутринта.

Аника се вторачи в него изпитателно.

— Не знаех.

— Всички бяхме шокирани — добави Марти и протегна ръка. — Аз съм Мартин Бишоп, водач на екипа на Топографското дружество.

— Аника Клайн — разсеяно каза тя. Съзнанието й беше далеч от светските любезности.

Мърсър също стисна ръката й.

— Съмнявам се дали ме помните от снощи. Аз съм Филип Мърсър.

— Спомням си — предпазливо каза Аника. — Дойдохте да ме приберете. Благодаря! Беше много смело от ваша страна.

— Беше глупаво, но както и да е. — Той се вгледа в лицето й. — Изглежда не е било измръзване.

Аника докосна страните и носа си, които почти бяха възвърнали естествения си цвят.

— Но щеше да стане, ако бяхте закъснял.

— Радвам се, че сте добре. — Мърсър си помисли, че тя съвсем не прилича на човек, който се запознава със спасителя си, а сякаш се страхуваше от него.

— Какво е това? — попита тя и посочи кафевия плик в ръката му.

— Писмо от един приятел.

За разлика от миналата нощ този път Аника не можа да прикрие изненадата си. Тя дълго гледа плика и после отново вдигна очи към Мърсър.

— Вероятно искате да го прочетете. Съжалявам, че ви задържам.

— Не. Всъщност бих искал да говоря с вас. Сигурна ли сте, че сте добре?

Аника се вцепени.

— Да. Не, не е вярно. Главата ме боли ужасно и продължавам да мисля за пилота. Разкажете ми повече за смъртта на Игор. Какво се случи?

— Стана срутване в Кемп Декейд. Бил е ударен от падащо парче лед. Смятаме, че не е страдал.

Тя веднага усети онази част от инцидента, която безпокоеше Мърсър.

— Какво е правил там? Той търсеше метеорити.

Беше се оказал прав за издръжливостта й. След катастрофата с хеликоптера през нощта, закъснялото спасяване, измръзването и сега шокът от смъртта на водача на екипа й умът й работеше като бръснач.

— Не знаем — призна той.

По време на разговора Айра Ласко помагаше на другите да разтоварят всъдехода и когато приключиха, се приближи до тримата.

— Моля за извинение, госпожице. Мърсър, да сложа ли трупа на пилота при тялото на Игор в хладилната лаборатория?

— Да, добре.

— Току-що говорих с Ервин — продължи Айра. — Радиопредавателите още не работят, затова не сме чули нищо от Военновъздушните сили за трупа в Кемп Декейд.

— Още един труп? — Аника се вторачи в Мърсър.

— Пилот от Военновъздушните сили, изчезнал през петдесетте години. Още е долу в базата, където го открихме.

— Бих искала да го видя. — Гласът й бе станал по-твърд, докато идваше на себе си през последните няколко минути, възвръщайки професионализма и увереността, които използваше в интензивното отделение.

— Кемп Декейд ще бъде затворена, докато укрепим тавана — каза Марти. — Смятаме, че е твърде опасно да се слиза там.

В усилието да я смае, той се опитваше да възвърне контрола си над групата, като отговаряше на въпросите й. Но Аника не се заблуди. Тя бе осъзнала, че Филип Мърсър ръководи тези хора, и се обърна към него.

— Ще го смятам за услуга, ако ми позволите да прегледам и него, и Игор Булгарин.

— Мога да ви разреша да видите Игор, но известно време достъпът до базата ще бъде забранен.

Той не допускаше прегледът да покаже, че трупът на Джак Дилейни е радиоактивен, но докато не получеше някои отговори, никой нямаше да се приближи до него.

Когато беше разочарована, Аника имаше навика да прехапва устни. Макар че беше неволен, жестът имаше определен ефект върху мъжете.

— Преди да дойдат Военновъздушните сили, обещавам ви шанс да го погледнете — смили се Мърсър.

— Благодаря. Може ли да видя доктор Булгарин след два часа? Бих искала да хапна нещо и да поспя още.

Мърсър погледна часовника си.

— Ще се срещнем тук в два и половина.

Марти Бишоп тръгна след Аника, която се отправи към трапезарията, оставяйки Мърсър с Айра Ласко.

— Какво ще кажеш, Айра?

— Мисля, че дамата е костелив орех — замислено отговори Ласко. — Освен това смятам, че е уплашена.

— И аз забелязах това. Имаш ли представа защо?

— Не.

— В цялата тази история има нещо гнило. Няма да се изненадам, ако и последният участник в експедицията се окаже загадка.

— Защо иска да прегледа Игор? Може би знае нещо за смъртта му. Като например защо изобщо е отишъл в Кемп Декейд?

— Откъде би могла да знае?

Айра нямаше отговор на този въпрос.

Доскоро Мърсър бе смятал, че експедицията ще бъде почивка и ще се забавлява, но след смъртта на Булгарин всичко това се изпари и нервното му напрежение се засилваше. Не бе обърнал внимание на малките несъответствия, откакто бе пристигнал там, и сега те го измъчваха. Съмняваше се, че Аника Клайн може да хвърли светлина върху случващото се. Всъщност поведението и молбата й засилиха тревогите му.

— Тази експедиция е направо гаф след гаф — измърмори той.

— Амин. Мислиш ли, че датчаните ще ни изтеглят?

— Надявам се да го сторят.

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

В уречения час Мърсър видя Аника да се приближава към трапезарията. Беше облякла червена грейка и бе вдигнала качулката на главата си. Вятърът навяваше сняг в гърба й. От един час Мърсър седеше до радиста и напразно се опитваше да получи съобщение от Рейкявик. Но освен статичен шум и откъслечен разговор, който сякаш идваше от „Ньорд“, не чуха нищо. Електронните смущения от силната слънчева активност напълно изолираха лагера. Мърсър видя Аника през замъгления прозорец, благодари на радиста, облече анорака си и излезе.

— Как се чувствате? — попита той.

— Отлично. Да вървим.

Мърсър я завърза за спасително въже и я заведе в хладилната лаборатория в далечния край на базата. Вятърът засипваше със сняг следите им.

Постройката бе направена от пластмаса и имаше по два прозореца от всяка страна. Преспите от подветрената страна стигаха почти до стряхата, но входът беше достъпен. До вратата бяха наредени лопати и след няколко минути те разчистиха пътека в снега.

Двамата влязоха и Мърсър запали неоновите лампи на тавана. На маси в отсрещната страна на помещението лежаха покрити с мушами труповете на Игор Булгарин и на пилота на хеликоптера.

Свалиха качулките от главите си и изтръскаха снега от дрехите. Аника дръпна мушамата от трупа на пилота и само след секунда го покри отново. Веднага разбра какво го е убило.

Тя не каза нищо, когато се вторачи в мъртвешки бледото лице на Игор и после съсредоточено започна да го преглежда. Сякаш не забелязваше Мърсър. Тя прокара пръсти по цялото тяло на Булгарин. Мърсър нямаше представа какво се надява да постигне лекарката, тъй като трупът беше вкочанен като масата под него. Устата на Игор беше отворена и Аника извади фенерче от раницата си, прегледа зъбите и венците му и изсумтя, когато видя нещо интересно.

— Какво има? — попита Мърсър.

— Руски зъболекари. Това са най-лошите пломби, които съм виждала. Игор сигурно постоянно е изпитвал болка.

Тя си сложи хирургически ръкавици, бръкна с пръст в устата му и извади от гърлото замръзнала слюнка, примесена със сняг. Разгледа я внимателно и я остави на масата. Нямаше подходящо обзаведена лаборатория, където да изследва материала, затова нямаше смисъл да го запазва. След това се наведе над лицето на Игор, за да огледа носа и челото, и отново изсумтя, но този път Мърсър не каза нищо.

Той беше заинтригуван от нея. С присвити очи и свъсени от съсредоточаването вежди Аника приличаше на дете, което се тревожи над трудна задача по математика. Но тя беше голям човек и Мърсър бе очарован от несъответствието между външността и професионализма й. Той разбра, че Аника е била подценявана много пъти в живота си, и съжали хората, които го бяха сторили.

Тя приключи с лицето на Булгарин и прокара ръце по черепа му, докосвайки различни точки с върха на пръстите си.

— Можете ли да ми помогнете? — попита Аника, без да вдига глава.

— Как точно? — Мърсър се приближи до нея.

— Искам да го преобърнем.

Двамата се справиха със задачата.

Мърсър отново отстъпи назад, а Аника приглади настрана замръзналите кичури кървава коса в основата на черепа, проследявайки с пръст очертанията на раната. Тя се намръщи и извади от раницата си лупа. Напрежението й беше осезаемо, докато разглеждаше раната. Лицето й беше толкова близо до главата на Булгарин, че дъхът й се виеше през косата му. След две минути Аника се изправи и съсредоточено огледа лабораторията.

— Какво открихте? — Мърсър отново се приближи до нея, заразен от нейното безпокойство.

Аника не отговори, мина покрай него и отиде да вземе лоста, оставен на друга маса. Погледна стоманата и изпробва тежестта й, без да я е грижа, че металът е леденостуден. Явно не остана доволна, пусна безцеремонно лоста и прерови плоскостта под масата, където имаше още инструменти. Аника извади петдесетсантиметрова дръжка на крик и едва тогава си спомни, че Мърсър е с нея. Тя го погледна изпитателно, сякаш се опитваше да вземе решение, и кимна, когато той издържа успешно някакъв тест. Аника не можа да прогони страха в очите си, но заговори спокойно.

— Игор е бил убит — заяви тя. — И след това е бил Пренесен и оставен на място, където някой е инсценирал срутване, за да прикрие убийството.

Мърсър не се изненада. Интуитивно знаеше, че в това има логика. Макар да не ги бе изказвал на глас, той изпитваше същите опасения за руснака. Но скептицизмът му на професионалист не му позволяваше да приеме твърденията й без доказателства.

— Как разбрахте?

Аника вдигна дръжката на крика и я занесе до трупа.

— Това е малко по-широко, по-късо и по-леко от оръжието на убийството, но ще ви даде представа какво се е случило. — Тя допря дръжката до продълговатата рана в основата на черепа на Игор. — Както виждате, съвпада почти напълно с очертанията на раната. Не го е ударило парче лед. Раната е твърде симетрична. Игор е бил убит от силен човек, който е замахнал с подобен инструмент като с бейзболна бухалка. Ударът е разбил част от малкия и гръбначния мозък, убивайки го мигновено.

Мърсър се вторачи в раната. Потискайки безпокойството си, той вдигна дръжката и също я допря до раната, както бе направила Аника. Трябваше да признае, че съвпадението беше почти пълно.

— Ако забелязвате, охлузванията по лицето вървят в една посока. Прибавете към това и факта, че се е вкочанил с ръце над главата, и логичният извод е, че някой го е влачил по лице върху неравна повърхност, например дървен под. Снегът в гърлото му доказва моята хипотеза.

Мърсър също се бе учудил, че ръцете на Игор са протегнати над главата, когато бяха намерили тялото. Тогава бе предположил, че драскотините по лицето му са от падащия лед. Но сега Аника представяше правдоподобен сценарий.

— Не знам защо е бил убит, господин Мърсър. Нито кой го е направил.

— Всъщност съм доктор Мърсър, но всички ме наричат само Мърсър.

Кой би убил Булгарин? Според Аника убиецът е бил силен. Описанието съответстваше на почти всеки в лагера. Ако убийството бе извършено по друго време, Мърсър би предположил, че извършителят е тайният пътник, който бе оставил следите около хеликоптера, но катастрофата бе станала след смъртта на Игор. Оставаше неприятната вероятност, че сред тях има убиец. Мърсър разбра защо е уплашена Аника. Споделяше опасенията й.

— Желанието ти ще бъде изпълнено — каза той.

— Желание?

— Нали искаш да прегледаш трупа, който намерихме в Кемп Декейд? Това е най-интересното нещо в базата.

— Нали каза, че базата не е безопасна.

— Според теб някой е предизвикал срутването, за да прикрие убийството на Игор. Ако си права, значи таванът на Кемп Декейд е здрав.

— Ами ако греша? — Изведнъж идеята да отиде в базата под земята вече не я привличаше.

— Трябва да имаш доверие на инстинктите си. Като имам предвид онова, което преди малко откри, бих казал, че са точни.

Мърсър поведе Аника навън. Този път вървяха срещу вятъра. В лицата им се забиваха остри като игли частици лед, сякаш ги атакуваха ято разгневени оси. Те стигнаха до тунела над входа на базата. Можеха да разговарят чак когато се спуснеха вътре, защото там нямаше вятър.

— Преди да слезеш от „Ньорд“, разбра ли колко време ще продължи да духа вятърът? — Мърсър се качи на всъдехода, запали мотора и включи лебедката.

— Днес през целия ден. Смятам, че утре ще има затишие от няколко часа, а после ще бушува още по-силна буря.

— Ерик Червения е бил страхотен мореплавател — пошегува се Мърсър и Аника го погледна учудено. — През 982 година след Христа старият викинг е бил изгонен от Исландия. Той отплавал на запад и слязъл на сушата тук. Прекарал зимата някъде на източното крайбрежие. Когато се върнал в родината си, Ерик разказал на всички за красивия остров, който открил, като го нарекъл Гренландия, за да опише зеленината му.[25] Това вероятно не е била първата му лъжа, но със сигурност е една от най-успешните. Той придумал заселници на двайсет и пет кораба да заминат с него.

Мърсър скочи от всъдехода и протегна ръце в шейсетметровата дупка, за да извади кофата, която използваха за спускане до дъното на шахтата. Аника се качи, без да се колебае, и той я последва.

— Не се ли страхуваш от височини? — попита Мърсър, когато кофата бавно започна да се спуска.

— Катеря се по планините, за да се отпускам. Вероятно бих могла да сляза долу по-бързо от това ваше приспособление.

Мърсър не се усъмни в това. Стигнаха до дъното и той провери веригите, с които двамата с Айра бяха заключили вратите. Всичко изглеждаше непокътнато и той отключи. Даде едното фенерче на Аника и задържа другото за себе си. Мощните лъчи прорязаха мрака.

Този път усещането, че го наблюдават призраци, беше по-силно. В съзнанието му нахлу спомена за Игор Булгарин. Той поведе Аника към офицерските помещения, където в продължение на пет десетилетия бе лежал необезпокояван трупът на Джак Дилейни. Когато изровиха Игор, разчистиха доста сняг от коридора, но пак трябваше да се катерят по купчини лед. Макар и с грейка, Аника се движеше бързо и пъргаво, без да се подхлъзва или да опира на погрешно място ръцете и краката си. На Мърсър му беше по-трудно. Той бе свикнал с тесни тунели като този и си изкарваше прехраната с тях, но не беше толкова уверен по хлъзгави повърхности.

Преминаха последното препятствие и насочиха фенерчетата към пода. Аника коленичи, за да огледа по-отблизо мястото, и забеляза онова, което търсеше. Червеникавите ивици на пода бяха от кръв. Кръвта на Игор Булгарин. Неясните следи продължаваха по-нататък по тъмния коридор.

— Права беше — призна Мърсър.

— Ти също. Игор е искал да види трупа.

Двамата стигнаха до офицерските помещения и се приближиха до стая номер десет. Джак Дилейни изглеждаше така, както Мърсър го бе намерил. Лицето му беше толкова мършаво, че сякаш бе умрял от глад, и мъртвешки бледо с изключение на посивелите устни. Кокалестите му пръсти бяха сключени на гърдите, сякаш се бе молил в последния миг от живота си. Не се изискваше богато въображение, за да си представи човек какво разочарование е изпитал, след като бе оцелял толкова дълго време и накрая бе установил, че Кемп Декейд е изоставена. В празния поглед на отдавна мъртвите очи се четеше, че е умрял в самота.

— Променено ли е нещо? — Въпросът на Аника изтръгна Мърсър от мрачните мисли.

— Не. — Той огледа пода и видя още кръв. Няколко капки се бяха разплискали до стената. По разположението и формата им на сълзи Мърсър разбра, че са изтекли от раната. — Игор е умрял в тази стая. Или е бил нападнат от човек, който е искал да му попречи да види трупа, или е бил убит, за да се прикрие разследването на друг.

— Преди да направи нещо с трупа? — настоя Аника.

— Да. Никой от двамата не е докосвал трупа. Игор вероятно е слязъл тук около четири и половина сутринта. Убиецът е дошъл няколко минути след него. Видял го е там, ударил го е по главата и незабавно е започнал да прикрива доказателствата. Тъй като участниците в експедицията стават в шест, извършителят е имал час и половина да инсценира срутване и да се върне в спалното помещение, преди някой да забележи отсъствието му.

— Провървя ни. — Аника сложи раницата си на бюрото до леглото и се залови да преглежда Дилейни, като започна от краката и бавно продължи нагоре. Мърсър стоеше до рамото й и осветяваше с фенерчето ръцете й, така че Аника да вижда всичко. Тя стигна до устата на мъртвия и разгледа зъбите му.

— Погледни това.

В устата на Дилейни бяха останали само няколко зъба, които бяха толкова почернели и изтънели, че летецът едва ли е бил в състояние да дъвче с тях. Венците му приличаха на сурово месо. Аника се опита да открие следи от зъболекарска намеса, но не бе останало нищо.

— Много е кльощав.

— Не съм изненадан, като се има предвид какво е преживял.

Тя извади ролетка от раницата си. Дилейни беше висок само метър шейсет и пет с ботушите. Мърсър си помисли, че е твърде нисък, но тъй като не знаеше какви са изискванията за военните пилоти, не каза нищо. Аника нави нагоре ръкавите на Дилейни.

— Не трябва да го местиш, докато не дойдат представители на Военновъздушните сили — предупреди я Мърсър, но не много строго. И той беше любопитен като нея.

Погледна часовника си и видя, че са стояли в базата десет минути. Щеше да даде на Аника още пет. Не забравяше, че трупът е слабо радиоактивен. Това обясняваше загубата на зъбите и факта, че под вълнената шапка главата на Дилейни беше абсолютно плешива — още един симптом на силно облъчване.

— Какво ще кажеш за това? — Аника посочи правоъгълен белег на лявото рамо.

— Прилича на изгаряне.

— По-скоро дамгосване. Но няма символи, нито думи. Мърсър забеляза, че под пръстите на Дилейни се подава късче хартия.

— Какво е това?

— Имаш силно зрение. За малко да го пропусна. — Аника взе хирургична пинсета, измъкна сгънатото листче, като внимаваше да не премести ръцете на пилота, и го даде на Мърсър.

В същия миг помещението се изпълни с гъст черен дим. За няколко секунди лъчите на фенерчетата се превърнаха в бледи точки светлина, които не можеха да осветят повече от тридесетчетиридесет сантиметра в тъмнината.

— Какво… — Аника се закашля, преди да успее да довърши въпроса.

Мърсър я блъсна на земята, където въздухът беше сравнително чист. Очите й се зачервиха и се насълзиха. Белите й дробове се свиваха конвулсивно, за да се пречистят от пушека.

— Какво става? — изхриптя тя, като полагаше усилия да не повърне.

— Пожар. Знам ли. Трябва да се махнем оттук. — Как?

Той допълзя до вратата и въпреки талазите дим видя танцуващия блясък на огън на входа на офицерските помещения. Пламъците се разгаряха. Пътят към изхода минаваше през приближаващата се огнена вълна. Аника се промъкна до вратата.

— В капан сме!

Всичко се случваше твърде бързо, за да ги завладее паника. Съзнанието на Мърсър беше ясно и търсеше решение, но докато гледаше разгарящите се пламъци, нищо не можеше да измисли.

„Хванат си в капан от огън под земята. Има само един изход, който е блокиран. Всичко тук е направено от дърво и бързо ще изгори. Кислородът ще свърши, преди да се изпечеш. Пушекът ще изпълни шахтата и в същото време огънят ще изсмуче кислорода.“

— Мърсър!

„Бил си в подобно положение и преди — трескаво разсъждаваше Мърсър. — На други места и в друго време. Как се измъкна?“

Той знаеше, че отговорът няма да е лесен. Пожарите под земята, които бе преживял, бяха във въгледобивни мини, където екипи от обучени експерти се бореха с огъня.

„Знаеш как да се измъкнеш. Правил си го и преди. Как?“

Изведнъж Мърсър се сети какво да стори.

— Вентилационната шахта — извика той.

— Но тя е в средата на огъня! — Аника се задушаваше. — Няма да успеем да стигнем дотам.

— Не главната шахта, по която дойдохме. Пушекът е гъст и няма да я намерим. Трябва да минем през огъня и Да стигнем до гаража от другата страна.

— Как?

— Ще бягаме с всички сили.

— Защо не се опитаме да намерим вратите?

— Аника, тук няма нищо, което да е предизвикало пожара. Огънят е запален умишлено от убиеца на Игор, За Да ни попречи да докажем, че е бил убит. Не можем да Рискуваме да спрем насред пламъците, за да търсим врати, защото по всяка вероятност са блокирани. Трябва да стигнем до отсрещната страна. В гаража сигурно има вентилационни шахти за пречистване на въздуха, когато военните са оставяли там всъдеходите. Това е единственият ни шанс.

Мърсър се добра до леглото, където лежеше мъртвият Дилейни, и безцеремонно отмести трупа, за да вземе одеялата под него. Приближаващият се огън бе разтопил огромно количество лед и сняг и в коридора течеше вода. Мърсър хвърли одеялата в потока, за да ги намокри. Водата беше леденостудена и опари ръцете му като киселина.

— Съблечи грейката — заповяда той.

— Да не си се побъркал? Той се обърна към Аника.

— Да. Съблечи грейката.

Тя изпълни нарежданията, а Мърсър свали анорака си и го потопи във водата, после легна по гръб и изтръпна от допира с ледената река. Той наплиска краката си и усети как се образува скреж, който се чупи при всяко негово движение.

— Ще умрем от студ.

Мърсър намокри лицето и косата си.

— Предпочитам да премръзна, отколкото да изгоря. — Той взе червената грейка на Аника, потопи я във водата и й направи знак да се наплиска.

Устните й посиняха и зъбите й тракаха неудържимо. Ако успееха да минат през огъня, щяха да разполагат само с няколко минути, преди да измръзнат. Мърсър подаде на Аника грейката и облече капещия анорак. Дрехата тежеше поне пет килограма повече. Мърсър можеше само да се надява, че аноракът ще задържи достатъчно вода, за да го изолира от пламъците.

Огънят бушуваше само на петнайсет метра от тях. Ако се разпространяваше равномерно, трябваше да бягат бързо през шейсетметровата стихия, докато стигнат до открито пространство с чист въздух.

Мърсър дръпна качулката над лицето и сложи очилата си, а после се увери, че Аника също е добре предпазена.

— Внимавай, когато стигнем до средата на огъня. Не знам дали всичкият сняг се е стопил, затова туктам може да има преспи.

— Какво ще стане, ако пожарът е по-голям, отколкото мислиш?

Черният хумор не изостави Мърсър.

— Тогава ще се сбъдне желанието на всички онези, които са ми казвали да вървя по дяволите. Готова ли си?

— Не!

Той й се усмихна окуражително и я уви в няколко одеяла.

— Ще успеем.

— Добре. Да тръгваме.

Мърсър побягна по коридора. Аника изчака няколко секунди и го последва.

Той държа очите си отворени, докато можеше. Когато горещината го блъсна с пълна сила, Мърсър дръпна одеялото над главата си и хукна колкото му държаха краката. Светлината продължи да танцува отвъд затворените му клепачи. Той чу как одеялата съскат, докато водата се изпарява. След десет метра жегата се засили. Мърсър не бе помислил, че всеки момент може да се срутят части от тавана, които ще създадат препятствия по пътя им.

Той измина двайсетина метра и разбра, че се приближава до срутването, затрупало Игор Булгарин. Ботушите му шляпаха в кишата от сняг и вода, сякаш газеше в Дълбока кал. Но въпреки това започна да тътри крака, за да разчисти пътя на Аника. Някъде назад се разнесе оглушителен трясък. Секция от тавана бе отстъпила пред пламъците и бе рухнала. Ако Аника беше от другата страна на срутването, Мърсър никога нямаше да може да стигне до нея. Той продължи да бяга.

Кракът му се удари в преспа и Мърсър полетя напред. Ако не беше подготвен, щеше да падне с главата надолу. Центърът на тежестта му се премести и той се сгромоляса на рамото си, но после се претърколи и стана. Инерцията му беше твърде силна и щеше да падне отново, но някой го хвана за ръката.

Аника бе тичала до него. Беше видяла какво се случи и му помогна да се задържи на краката си. Мърсър отвори очи. Сякаш стоеше на дъното на ада. От всички страни го обграждаха пламъци, които се извисяваха към тавана. Той успя да се ориентира, преди пушекът да му попречи да прецени, че са изминали едва една трета от разстоянието.

Двамата хукнаха напред, подгонени от първичния страх от огън. Водата по дрехите на Мърсър започна да се изпарява.

Шумът на бушуващата огнена стихия намаля и Мърсър разбра, че са се измъкнали. Той не посмя да спре, но отметна одеялото от раменете си и отвори очи.

— Аника, залегни.

Те се хвърлиха на земята, където въздухът беше по-чист. Одеялото й димеше, но грейката й беше непокътната. Двамата запълзяха напред и най-после стигнаха до тежките врати в дъното на коридора, минаха през тях и се озоваха в гаража. За щастие въздухът там още не беше замърсен от пушека.

— Добре ли си? — задъхано попита Аника и включи фенерчето си.

Мърсър бе навел глава и кашляше, но успя да кимне.

— Имам приятел, който пуши по два пакета цигари на ден. Обзалагам се, че щеше да издържи на пушека и после да почувства никотинов глад.

Той се изправи и започна да се съблича.

— Знаеш, че трябва да се съблечем — каза Мърсър, когато видя, че Аника стои и го гледа. — Тук температурата не може да е под нулата, защото снегът върху базата играе ролята на изолация. Ще издържим няколко минути. Мокрите дрехи ще отнемат телесната ни топлина много по-бързо от въздуха.

— Знам. — Аника също започна да сваля дрехите си. — Какъв е този белег от куршум на рамото ти?

— А, това ли? Стара история. Благодаря ти, че ми помогна. Ако бях паднал, нямаше да мога да стана.

— Квит сме — усмихна се тя. — Мислиш ли, че ще бъдем в безопасност, докато угасят огъня?

— Те не знаят, че сме тук. Не казахме на никого, че отиваме в Кемп Декейд.

Мърсър остана само по боксерки и се опита да подреди мислите си, като се опитваше да не позволява на студа да изсмуче енергията му. Чувстваше се уязвим и си представяше, че Аника изпитва същото, докато стои пред него по памучни бикини и спортно горнище. Но тя изглежда не се стесняваше от голотата си.

— Всичко по реда си. — Мърсър не бе прекарал много време в базата, но си спомни, че до банята има шкафчета.

Той отвори вратата и намери онова, което искаше. Тъй като в Кемп Декейд бяха изоставени много неща, Мърсър грабна четири работни комбинезона и хвърли двата на Аника.

— Знаел си, че са тук? — попита тя и с благодарност нахлузи изцапаните с масло дрехи.

— С изключение на реактора, захранващ базата, всъдеходите и личните вещи на хората, всичко е било оставено тук. Не бях сигурен дали ще намеря тези облекла, но знаех, че все ще има нещо, което ще можем да използваме.

Минута по-късно Мърсър намери ботуши и започна да мисли, че им е провървяло. Той даде запалка на Аника.

— Не ми казвай, че пушиш. — Тя се намръщи от отвращение.

— Не, но нося запалки, когато ходя на експедиция. Скаутски навик. Можеш ли да запалиш огън?

Тя се залови за работа, а Мърсър се разходи из гаража и забеляза, че в единия ъгъл има голям цилиндър — резервоар на военен всъдеход. Той почука по него с чук, оставен на работната маса. Звукът показа, че цилиндърът е пълен поне до половината. От кофата отдолу се подаваше маркуч. В дъното на работилницата имаше няколко врати, водещи към повърхността. Мърсър освети тавана на петнайсет фута над главите им и видя големи отдушници. Трябваше му само стълба и дълъг прът Като централната подпора на военна палатка. Обиколи и Намери и двете неща.

Аника се бе свила до огъня, който бе запалила от касетки.

— Странно е, че топлината може да е приятна, след като минахме през онзи ад — каза тя.

— Още не сме приключили. Време е да претворим в дело една стара пословица. Да се борим срещу огъня с огън.

Мърсър й обясни плана си. Аника имаше само един въпрос.

— Откъде знаеш, че дизелът ще гори?

— Горивото не губи запалителността си с течение на времето, а само мощността си. Щом изчистим утайката и водата от дъното на резервоара, ще можем да напълним превозните средства.

— Да го направим. — Аника скочи. Беше убедена в думите му, защото Мърсър изглеждаше сигурен. Той й бе казал, че й вярва, и засега тя нямаше друг избор, освен да му отвърне със същото.

Мърсър сложи стълбата близо до най-големия отдушник, качи се и махна кръглата предпазна решетка. Отвесната шахта щеше да побере и двамата. Той насочи нагоре лъча на фенерчето и видя, че отдушникът е очукан и огънат от преместването на глетчера — в началото не беше задръстен, но по-нататък бе пълен с лед. Мърсър изчисли, че тричетири метра сняг ги делят от дневната светлина.

Аника размота маркуча и прикрепи единия край за върха на триметровата подпора за палатка. Възлите, които направи, бяха стегнати и професионални. Гуменият маркуч беше забележително еластичен и изискваше всичката й сила.

— Готова ли си да опитаме?

— Да. — Тя насочи другия край на маркуча напред и встрани, защото не знаеше колко силна ще бъде струята.

— Започваме. — Мърсър използва ръцете и раменете си, за да раздвижи крана, но после колелото се завъртя с лекота.

— Господи! — изненадано извика Аника и му направи знак веднага да затвори крана.

Той се втурна към нея.

Тя освети с фенерчето блестящата влажна диря на пода, която се простираше на петдесет фута и след това изчезваше отвъд обсега на лъча.

— Достатъчно силна ли е струята за онова, което си намислил?

— Трепач — засмя се Мърсър, доволен, че идеята му може да има ефект, но когато до тях стигна гъста вълна от пушек, усмивката му помръкна.

Температурата в гаража започна да се повишава. Вратите, отделящи го от останалата част на базата, не бяха огнеупорни, както се бе надявал.

— Качи се на стълбата — каза Аника. — Аз ще въртя колелото.

Той премести стълбата така че да може да държи маркуча под отдушника, и застана встрани от пътя на струята. Високо над пода въздухът беше задимен. Мърсър вдигна пред устата си яката на работния комбинезон, но мръсната дреха вонеше по-противно от въздуха.

— Кажи кога да пусна горивото — извика Аника. Гласът й отекна в помещението.

Мърсър вдигна пръта и подпря върха във вентилационната шахта. Закрепеният за него маркуч увисна към пода, далеч от резервоара.

— Пускай.

Дизеловото гориво изригна към отдушника, мина през гаража и се отправи нагоре във вентилационната шахта, тласкано от огромната сила на собствената си тежест. Импровизираната огнехвъргачка потрепери и Мърсър едва не я изпусна. Дизелът се изкачи по маркуча, нахлу в шахтата и взриви леда. Веднага щом горивото започна Да се излива обратно на земята, Мърсър щракна запалката и я хвърли в лесно запалимата течност, която течеше от тавана.

Горивото пламна. Експлозията в оранжево, червено и черно го заслепи, преди да успее да се обърне. Дори от три метра разстояние горещината беше непоносима и Мърсър усети, че в очите му се стича пот. Уголемяващото се огнено езеро под него намери пролуките на канализацията в бетона и започна да тече на потоци към подземните резервоари за отпадъци. Заедно със запаленото гориво потече и водата, в която се бе превърнал ледът под въздействието на масираната топлинна атака. Мърсър не можеше да прецени за колко време се е разтопила ледената бариера, но количеството вода се увеличаваше с всяка изминала секунда.

— Действа — извика Аника.

— Съмняваш ли се в мен? — ухили се той. Приличаше на демон, осветен в гръб от пламъците.

— Нито за миг — дръзко се усмихна Аника, въодушевена от еуфорията на момента.

Докато горящото гориво изтичаше в канализацията, опасенията на Мърсър, че ще запали по-голям пожар от онзи, от който бяха избягали, се изпариха напълно. Той го остави да гори още пет минути и извика на Аника да спре струята. Не беше необходимо да преместват стълбата под отдушника, за да видят, че са успели. В локвата на пода се отразяваше кръг дневна светлина.

След няколко минути огънят угасна и пушекът започна да излиза през вентилационната шахта.

— Сега е само въпрос на време тези, които се борят с огъня на главния вход, да видят дима от тази шахта и някой да дойде да види какво става — каза Мърсър, гледайки към небето, и после се обърна към Аника.

На лицето й бе изписана загадъчна усмивка, смесица от учудване и уважение.

Тя сложи ръце на раменете му, притегли го към себе си и леко го целуна по бузата.

— Спаси ме за втори път. Длъжница съм ти. Сърцето му подскочи. Мърсър мислеше, че Аника ще го целуне по устните. Смяташе, че е познал погледа в очите й и в миг на егоизъм бе изпитал желание тя да го направи. Но после се зарадва, че не стана така. Споделянето на опасността правеше странни неща с хората, създаваше мимолетни връзки и ги сближаваше, а той бе научил, че подобни страсти не са истински. Чувствата обикновено не бяха нищо повече от странични ефекти от прилива на адреналин и последвалото облекчение.

Мърсър си спомни някои от нейните постижения, за които Игор бе споменал, и осъзна, че Аника вероятно се справя със стреса по-добре от него, защото в изражението й видя отразено собственото си облекчение.

— Квит сме. — Резкият му тон прикри смущението му.

— Хей! — извика някой отгоре. Беше Ервин Пул. Мърсър се стресна, че сигналът им е бил забелязан толкова скоро, и погледна часовника си. От избухването на огъня бяха изминали трийсет минути — достатъчно за членовете на експедицията да започнат да се борят с огнената стихия под земята.

— Ервин, аз съм, Мърсър.

— Щом не ни поведе да потушим пожара, се уплашихме, че може да си там долу. Доктор Клайн с теб ли е? Никой не я е виждал от известно време.

— Да, с мен е. Ще спуснеш ли въже? Пушекът се сгъстява и температурата се повишава.

— Ей сега ще се върна.

— Побързай. Ако пламъците минат през вратите на гаража, ще стане адска експлозия. — Мърсър погледна резервоара зад тлеещия огън, запален от Аника. — И предупреди другите, които работят на главния вход, да се махнат оттам.

Десет минути по-късно те бяха изтеглени горе по вентилационната шахта с лебедката, монтирана на предната част на всъдехода, който Айра бе докарал.

— Всички са в базовия лагер — съобщи Ласко, когато седнаха в кабината.

— Да тръгваме. Разполагаме само с няколко минути. Вратите няма да издържат дълго, а в гаража вече трябва да е стотина градуса. — Мърсър беше замаян и трепереше от рязката промяна в температурата.

Айра не се нуждаеше от повече обяснения. Той включи на скорост, потегли по леда и заобиколи тунела над входа за Кемп Декейд. От земята излизаше пушек и снегът наоколо бе почернял от сажди.

Ласко удари спирачки след четиристотин метра, щом стигнаха до трапезарията. Мърсър слизаше от всъдехода, когато резервоарът с гориво се взриви и разпръсна осемдесет фута лед от глетчера. Ударната вълна разтърси превозното средство и повали Мърсър по гръб. Парчетата лед летяха няколко минути във въздуха и изпопадаха по земята. Когато най-после всичко утихна, от дупката продължаваше да излиза дим и закриваше чистия хоризонт.

— Какво правехте там долу, по дяволите? — рязко попита Айра, след като помогна на Мърсър да стане.

Мърсър докосна късчето хартия, което бяха измъкнали от вкочанените пръсти на Джак Дилейни.

— Още не съм сигурен.

На борда на „Императрица на моретата“

Северно море се вълнуваше яростно, сякаш беше ядосано, че силата му не може да разклати огромния трансокеански кораб. Грамадните вълни можеха да преобърнат рибарска лодка или да разклатят голям товарен кораб. Поради разположените на голямо разстояние корпуси и дължината й под „Императрица на моретата“ непрекъснато имаше особени схеми на вълнение и противоположните гребени се неутрализираха взаимно. Това позволяваше на кораба да плава спокойно под сивото небе, сякаш се носеше по леко надиплени води.

Отец Анатолий Ватутин прекара първите дни на пътуването в безопасност в каютата си, като си поръчваше лека храна, вместо да се осмели да отиде в някой от ресторантите или да яде в една от четирите трапезарии на борда. Той съобщи на епископ Олкраншчи, че не се чувства добре, откакто корабът е потеглил. И това не беше далеч от истината.

Ватутин произхождаше от селско семейство и имаше грубовати ръце и рамене като на бик. Но внушителните му размери, свирепият вид и непоколебимата му сила прикриваха факта, че има деликатен стомах. Гадеше му се и от най-лекото движение на кораба. Всеотдайността му към мисията беше толкова голяма, че понасяше стоически пристъпите и прекарваше часове наред легнал на леглото или прегърнал тоалетната чиния.

Той пропусна пищната церемония по откриването на Вселенския събор и една от най-трогателните благословии, които папата бе давал. Редките му излизания на палубата, за да поеме глътка чист въздух, бяха под прикритието на мрака и Ватутин отбягваше другите участници. Беше се превърнал в нищожество по време на най-известната среща в историята, но се радваше, че е така.

Мислеше само за едно. Иконата.

С изключение на сервитьорите, които му носеха супа, хляб и съобщения от епископ Олкраншчи с въпроси за здравословното му състояние, единственият човек, с когото Ватутин разговаряше, беше кардинал Перети. Той бе натоварен със задачата да върне хилядите религиозни предмети, които католическата църква бе присвоила от други вероизповедания, и затова беше единственият участник в събора, към когото Ватутин проявяваше интерес.

Предметите, които щяха да бъдат върнати, бяха изключително много, затова на кораба бяха качени само най-ценните реликви — древни текстове, редки книги, статуи и икони. Кабинетът на Перети на кораба бе затрупан с молби от участниците в събитието да получат полагащите им се вещи в началото на пътуването, а не в края, както бе предвидено. В името на сътрудничеството и приятелството Перети бе удовлетворил всички подобни желания и бе инструктирал десетина членове на ватиканския отдел за техническо обслужване как да търсят вещите в контейнерите в трюмовете на кораба.

Канцеларията на Перети най-после бе удовлетворила Молбата на отец Ватутин и руснакът тръгна след широкоплещест служител на Ватикана. Мъжът беше с работи комбинезон и носеше затъкнати в колана бели ръкавици за работа с по-крехки предмети. Той крачеше с Лекота, размахвайки ръце, докато Ватутин пристъпяше по килима в коридора, като се подпираше на стената макар че корабът не се клатеше. Устата му беше пълна със слюнка.

Те слязоха в трюма на кораба, където коридорите бяха чисти, тесни и осветени от неонови лампи, монтирани на тавана. Въздухът беше хладен и влажен, което показваше, че се намират под ватерлинията.

Пред големите водонепроницаеми врати служителят на Ватикана размени няколко думи с войниците от Швейцарската гвардия, поставени там като охрана, и извади връзка ключове от джоба си. На табелката пишеше, че това е товарно отделение номер три. Докато той отключваше и отваряше, единият пазач подхвърли нещо шеговито и другите се разсмяха. Ватутин реши, че се отнася за него, но не обърна внимание.

Нещо стегна гърдите му, когато влезе в огромния трюм, и неволно забави крачка. Не можеше да повярва, че е стигнал чак дотук. След няколко минути дългогодишното му издирване щеше да приключи.

Ватутин не беше в състояние да изрази с думи чувствата си. Всичко, което виждаше, придоби ново измерение на святост. Нямаше значение, че слабо осветеният трюм прилича на индустриален склад и мирише на мухъл, въпреки че е нов. Руснакът имаше чувството, че върви в най-голямата катедрала в света, свещено място заради онова, което се намираше там. Служителят на Ватикана се изплю на пода и Ватутин едва не го удари, но после осъзна, че този човек няма представа какво ще върне на законния му собственик.

„Не — помисли Анатолий, — истинският собственик е Сатаната. Аз съм само временен попечител.“

Служителят провери в дългия списък и поведе свещеника между редиците с контейнери и кашони. Организацията на Перети беше безупречна. Списъкът подробно описваше всичко от най-голямата картина до най-малката броеница. След миг двамата застанаха пред стоманен контейнер. Служителят отново извади ключовете си, отвори го и изчака Ватутин да разгърне седемдесетгодишната фотография на иконата, която бе дошъл да вземе. Единият ъгъл на снимката беше изцапан с кафеви петна, за които дори свещеникът не знаеше, че са от кръв.

Служителят взе фотографията, направи знак на Ватутин да остане на мястото си, запали малко фенерче и влезе в контейнера. Върна се след няколко минути.

Иконата беше дълга само шейсет сантиметра и широка трийсет, но служителят залиташе под тежестта й. Дебелината йбеше почти петнайсет сантиметра. Ватутин мигновено разбра, че това е реликвата, която търси. Мъжът я сложи на масата в контейнера. Ватутин взе от него снимката, но не беше необходимо да се уверява в автентичността на иконата. Познаваше я по-добре от всекиго и можеше да си я представи по всяко време. Анатолий бе проследил пътя й от Ванавара, където бе създадена, до Санкт Петербург, Сталинград, Берлин и накрая Рим. Иконата се бе появявала в съня му хиляди пъти и го бе държала буден безброй нощи. Познаваше я по-добре от собственото си лице.

За разлика от повечето икони, тази не представляваше рисунка върху дърво, покрита със златен варак, а беше направена от почти чисто злато. Ватутин прокара пръст по барелефа на Дева Мария, която държеше своя разпънат на кръст син, спирайки погледа си върху отличителната гънка на робата й и живото изображение на раните на Христос, особено на кръвта, изтекла от едната страна на тялото му. Той се наведе, за да разгледа по-отблизо белега на рамото на Мария, уверявайки се, че наистина изобразява опашка на комета.

Забравил морската болест и премеждията, които бе преживял през последните четирийсет години, Анатолий Ватутин падна на колене и започна да се моли по-пламенно от когато и да било в живота си, като благодареше на Бога, на Христос, на Дева Мария и на брат Григорий. Десетилетията изтощителни проучвания го бяха възнаградили. След Втората световна война иконата се бе озовала във Ватикана. Беше им дадена от объркал се американски войник, който работеше за Комисията по репатриране. Иконата беше един от хилядите предмети, заграбени от германската армия и след войната върнати на погрешен собственик.

Ватутин се върна в каютата си физически изтощен. Мускулите го боляха от положените усилия да пренесе иконата от трюма. Духът му обаче беше по-бодър отвсякога. Той положи реликвата на леглото, изхвърли дрехите от сандъка си и извади ризницата, направена от брат Григорий.

Най-напред отвори металната тава на дъното на сандъка. Течността вътре беше бистра и прозрачна като вода. Всъщност това беше „тежка вода“ или деутерий — вещество, използвано за работа с най-опасните химични елементи в света. Ватутин можеше само да се надява, че деутерият ще го предпази от извънземния елемент. В „тежката вода“ имаше чук и петнайсетсантиметрово шило от молибден. Руснакът отиде в банята и взе нещо от чантичката с тоалетните си принадлежности. Фактът, че мъж, който не се бръсне, притежава електрическа самобръсначка, беше поредното противоречие, и той беше благодарен, че никой не го бе забелязал. Разбира се, това изобщо не беше самобръсначка.

Ватутин свали расото, за да облече ризницата. После намаза ръцете си с вазелин и нахлузи златните ръкавици. Преди да сложи на главата си безценната златна качулка, руснакът изпробва чука и шилото и се увери, че златният болт, който извади от джоба си, съвпада с диаметъра на острието. Беше готов.

Ватутин взе иконата от леглото и изпъшка, докато я потапяше в тавата с деутерия. После доближи самобръсначката до иконата, включи я и остана доволен, когато не се случи нищо. След миг щеше да разбере дали кръстоносният му поход е успешен.

Свещеникът сложи металното шило върху сърцето на Христос в средата на иконата, свали визьора на качулката над очите си, пое дълбоко въздух и с всичка сила удари с чука. Веднага погледна самобръсначката и се изненада, че не е реагирала. С треперещи ръце Ватутин постави острието във вдлъбнатината от първия удар и отново замахна с чука.

Този път самобръсначката издаде поредица от изщраквания, звучащи като постоянен тон. Уредът беше замаскиран гайгеров брояч и току-що бе попаднал на източник на радиация, какъвто нямаше в целия свят. Анатолий не беше сигурен предварително дали уредът ще реагира. Притиснат между въодушевлението и страха, той се засуети с болта, допря го до белега и отново удари с чука. Гайгеровият брояч млъкна.

Отец Ватутин вдигна визьора, за да постави по-здраво болта, и едва тогава погледна брояча. През осем сантиметра злато, вторият по относително тегло елемент във вселената, и още няколко сантиметра течност, предназначена да поглъща радиацията, уредът бе регистрирал доза, която се равняваше на дългогодишно облъчване с рентгенови лъчи. Анатолий прокара брояча по сандъка и стените на каютата. Както бе предрекъл Григорий, а по-късно бе доказал брат Леонид, радиацията не бе погълната от неорганичната материя. Едва когато го насочи към ръката си, гайгеровият брояч започна да щрака. Облъчването бе продължило по-малко от пет секунди, но по всяка вероятност щеше да отнеме няколко години от живота на отец Ватутин.

Поставено в иконата и защитено от странната си реакция към златото, вътре имаше парче от онова, което братството наричаше Юмрука на Сатаната. Анатолий знаеше, че стотици, а може би хиляди хора са станали жертва на този отломък или на другите като него. Свещеникът потрепери при мисълта, че притежава силата да убие всички на борда на „Императрица на моретата“. От архивите на братството Ватутин знаеше, че преди да бъде Убит, брат Григорий бе събрал петдесет подобни икони във Ванавара и по-късно брат Леонид бе унищожил всички, с изключение на една. Иконата пред очите му беше последната.

Руснакът разтреби каютата и отново скри в сандъка защитното облекло. Беше емоционално изтощен и не бе в състояние да довърши мисията си. Всъщност беше гладен като вълк и погледна часовника си, като си помисли че може би най-после ще се осмели да излезе да вечеря.

Преди да се погрижи за физическите си потребности той трябваше да се помоли. Отец Ватутин беше благодарен за успеха си и знаеше, че мисията му би била безполезна, ако се провалеше едно друго начинание, далеч от борда на луксозния кораб.

Братството все още не притежаваше всички елементи на Юмрука на Сатаната. Оставаше още един източник.

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

— Няма да спорим по този въпрос — сопна се Грета Шмид. — Ако бяхте тук, когато радиовръзката се възстанови, щяхте да чуете, че датското правителство издаде нареждане за евакуацията ви. Решението не е на „Геопроучвания“. Лицето на Марти Бишоп стана още по-червено.

— Убеден съм, че сте направили всичко възможно да защитите нашия случай — иронично отбеляза той.

— Какъв случай? — подигравателно попита тя. Ръцете й бяха скръстени в отбранителна позиция, но отношението и тонът й бяха войнствени. Вернер Кьониг стоеше до нея край масата в трапезарията, но мълчеше. — Тази сутрин едва не загинаха двама души, а Кемп Декейд — причината за идването ви тук — представлява тлееща дупка в леда.

— Може да слезем там, след като изстине — невъзмутимо каза Марти.

— В базата не остана нищо, господин Бишоп. — Грета Шмид очевидно се забавляваше. Докато през последните няколко дни демонстрираше все по-голям контрол над експедицията, някога привлекателните й черти бяха станали твърди като леда навън. За разлика от нея Кьониг сякаш се бе смалил, откакто отвориха базата. — Огънят, който доктор Мърсър неволно запали, я унищожи.

Мърсър бе измислил тази лъжа след спасяването им като тактика да ги забави. Аника се бе съгласила да подкрепи измамата, защото също като него бе решила да намери подпалвача и убиеца. Ако бяха казали на Вернер и на Шмид, че огънят е бил запален умишлено, „Геопроучвания“ със сигурност щеше да ги отстрани от експедицията.

Но въпреки всичко това се случи.

Изражението на Мърсър остана непроменено, когато Грета Шмид го погледна. Самодоволна усмивка на превъзходство загрозяваше лицето й.

— Тогава защо гоните Ервин Пул, доктор Клайн и другите членове на екипа им? — предпазливо попита той. — Унищожаването на Кемп Декейд не засяга тяхната изследователска работа.

— След като Игор Булгарин го няма, за да ги ръководи, доктор Пул не прави нищо друго, освен да седи в стаята си. Другите двама метеорулози също не са свършили нищо. А доктор Клайн няма работа тук, освен глупавия си интерес към изследването на стреса. Щом вие и екипът на Пул си отидете, тя няма да има какво да изучава. Освен това, доктор Клайн е тук само по настояване на Булгарин.

Мърсър отвори уста да отговори, но се въздържа. Последният факт беше нещо ново за него. Игор говореше Така, сякаш Аника го бе помолила да я включи в експедицията. Заявлението на Шмид показа точно обратното. Той не бе останал с убеждението, че Аника знае повече, отколкото признава, но дали всъщност не беше точно така? Тя не бе разказала много за себе си, нито защо е дошла в Гренландия.

— Няма смисъл да продължаваме този спор — за пръв Път се обади Вернер. — Утре сутринта времето ще се изясни за няколко часа и онзи ДС-3 ще дойде отново, за да ви закара в Рейкявик. Съжалявам.

— Прогнозата от същия метеорулог ли е, който изпра, ти хеликоптера в урагана? — иронично попита Айра.

Грета го погледна гневно.

Мърсър се запита какво бе харесвал у нея Вернер Кьониг. Той беше сговорчив човек и внимателен и всеотдаен учен, а Шмид се разхождаше из лагера като диктатор. Мърсър подозираше, че връзката й с новия собственик на „Геопроучвания“ я е променила, защото не можеше да си представи, че човек като Вернер може да обича такава жена.

Той прогони от съзнанието си излишните мисли и се съсредоточи върху проблема.

— Това е твоето шоу — обърна се Мърсър към Марти. — Какво ще кажеш?

— Баща ми похарчи куп пари за тази експедиция и няма да остане доволен, но след като Кемп Декейд вече не съществува, няма причина да стоим тук.

— Айра Ласко знаеше повече за онова, което ставаше, затова Мърсър усещаше какво ще бъде мнението на бившия подводничар.

— Предлагам да отидем в Рейкявик, да се наспим като хората и да се обадим на господин Брус в Ню Йорк. Мисля, че той ще ни върне тук за няколко часа. Има какво да правим в Кемп Декейд. Не е изгоряла цялата база.

Грета Шмид ги наблюдаваше изпитателно и не изчака Мърсър да каже какво мисли.

— Това не е демокрация. Имате заповед да се върнете в Исландия. Утре сутринта самолетът ще пристигне й вие ще бъдете на борда, когато замине.

Тя се обърна, готова да излезе от трапезарията. Вернер изглеждаше искрено разкаян. Той понечи да каже нещо, но затвори уста и последва Грета. Членовете на екипа на Топографското дружество останаха сами. В помещението имаше и неколцина учени, които обаче не бяха проявили интерес към спора.

Мърсър стана да си вземе кафе. Ингрид, помощникготвачката, която спеше с Марти, му направи знак да влезе в кухнята. До нея стоеше Хилда Бранд, другата помощничка. Тя беше едра жена и се бе научила да готви в немската армия, но уменията й значително се бяха подобрили оттогава. И двете бяха разтревожени.

— Чух какво стана — каза Ингрид с възхитителния си леко фъфлещ акцент. — Онази вещица гони и служителите на договор — Хилда и мен.

— Не работите ли за „Геопроучвания“?

— Не, само главният готвач е техен служител. Ние работим за частна фирма.

Изводът беше ясен.

— Искате да кажете, че тук ще остане само персоналът на „Геопроучвания“?

— Да.

Мърсър реши, че датското правителство иска да избегне точно това.

— Благодаря за информацията.

Върна се на масата и прие няколко капки от плоското шише на Айра, за да направи кафето си по-силно. Мълчеше и гледаше черната течност в керамичната чаша.

— С нас ли си, Мърсър? — попита Айра.

— Мисля, че твоята идея е най-добра. Огънят, който едва не опожари Кемп Декейд и едва не уби Аника и мен, не избухна по невнимание.

— Запалил си го нарочно? — извика Марти и за малко не падна от стола.

— Тихо! — каза Мърсър. — Не го запалих аз.

— Аника? — попита Айра.

— Тя беше с мен през цялото време. — Мърсър поклати глава. — Огънят беше запален умишлено от същия човек, който е убил Игор Булгарин.

Всички отвориха широко очи от почуда.

— Игор е бил убит? — хлъцна Марти.

Мърсър им обясни какво е открила Аника и добави, че по всяка вероятност огънят е бил запален от убиеца, за Да прикрие следите си. Той вероятно бе видял Мърсър и Аника да се отправят към базата под леда, бе осъзнал, че може да се опитат да докажат убийството и бе предизвикал пожар, за да им попречи.

— Айра, успя ли да провериш вратите към базата, докато се бореше с огъня? Подозирам, че са били затворени с верига, за да не ни позволят да се измъкнем, ако някак съумеем да стигнем до тях.

— От шахтата излизаше твърде много пушек. Не можахме да отидем толкова далеч, преди Ервин да ви намери.

— По дяволите! Това щеше да бъде доказателството, което ми трябва.

— Съжалявам, но никой от нас не търсеше доказателства.

— Аз съм виновен — укори се Мърсър. — Забравих да отида отново там, след като резервоарът с дизелово гориво се взриви. Ако вратите са били заключени, убиецът е имал много време да махне веригата.

— Защо смяташ, че моята идея е най-добра?

— Защото Ингрид току-що ми каза, че двете с Хилда ще бъдат евакуирани заедно с нас. „Геопроучвания“ ще се разполагат сами в базата — нещо, което искаха от самото начало. Веднага щом пристигнем в Исландия, ще се обадя на Чарли Брус. Той има влиянието да ни върне тук.

— Защо да си правим труда? — попита Марти. — Никой от нас не е свързан с всичко това тук.

— Не обичам неразкрити загадки — отговори Мърсър. — И не позволявам на хора, които са се опитали да ме убият, да се измъкнат безнаказано. Не можем да се свържем с никого заради максимума на слънчевата активности това означава, че едва в Рейкявик ще получа отговорите на въпросите си. „Геопроучвания“ не са онова, за което се представят, и единствено Чарли може да разбере какви са. И фактът, че Игор беше непознат, не означава, че няма да намеря негодника, който го уби.

Мърсър реши, че ще се свърже и с Дик Хена. Не искаше да използва приятелството си с директора на ФБР, но след като разследваше убийство, това щеше да бъде нещо повече от лична молба. Ако Брус не можеше Да разбере какво са намислили „Геопроучвания“, Хена със сигурност щеше да успее.

— Сега пък на ченге ли се правиш?

— Не. Просто не искам да се крия зад гърба на баща си, докато около мен умират хора. — Гневът в очите на Мърсър накара Марти да се почувства виновен. Геологът не бе ядосан на Бишоп и при други обстоятелства би се съгласил с него. Но в създалото се положение Мърсър беше нервен и разтревожен и Марти беше удобна мишена, върху която да излее чувствата си. — Ако не искаш да се върнеш тук, нямам нищо против. Но аз ще се върна.

— Аз съм с теб — каза Айра и продължително изгледа Марти.

Бишоп мълча само няколко секунди, но у него настъпи коренна промяна. Мърсър бе улучил най-уязвимото му място — страхът, че няма да отговори на очакванията на баща си. Обвинението го оскърби. През целия си живот Марти бе твърдял, че няма нищо против да бъде в сянката на баща си, и доскоро би свил рамене от забележката на Мърсър. Но сега за пръв път беше готов да се изправи пред действителността и себе си. Откриваше му се възможност да излезе извън границите на онова, което се очакваше от него, и той искаше да я приеме. Марти изправи рамене, погледна Мърсър и кимна.

— Изглежда и двамата сме с теб — отбеляза Айра, който бе учил на отговорност мнозина млади новобранци. Той наля уиски в кафето на Марти, за да полеят споразумението. Фактът, че Марти научаваше урока си на петдесет, вместо на двайсет години, устройваше Ласко, защото повечето хора изобщо не го научаваха.

— Благодаря.

Преди да се върнат от Исландия, Мърсър смяташе да разкаже на Марти всичко — за предупреждението на Елизебет Розмундер, за радиоактивността на трупа на Джак Дилейни, за незнайния пътник в хеликоптера и за опасенията си за Игор Булгарин. Нямаше да го обвини, ако Марти се откажеше от решението си да се върне в базата.

Вратата се отвори и Аника Клайн се втурна в трапезарията. Тяизтръска снега от анорака си и събу апреските. После нахлузи маратонки, напълни си чаша кафе и се приближи до масата им.

— Изглежда идвам в неподходящ момент.

— Изритват ни оттук — каза Мърсър. Тя го погледна.

— Заради пожара ли? Той кимна.

— И ти заминаваш заедно с Ервин и другите с него.

— Какво? Защо? — В черните й очи заблестя гняв. — Пожарът няма нищо общо с работата ми. Не могат да ме принудят да си тръгна. Платих десет хиляди долара на „Геопроучвания“ за участието си в експедицията. Няма да ходя никъде. На кого му хрумна тази идея?

— Грета твърди, че това е заповед на датското правителство.

— Работи ли радиопредавателят?

— Вече не.

Около предавателя в ъгъла на трапезарията нямаше никого. „Геопроучвания“ не бяха оставили радист, който да слуша дали постоянният статичен шум ще се разсее. Бяха заключили шкафа, за да не може никой да използва предавателя. Мърсър разгледа електрониката зад плексигласа и му хрумна, че само персоналът на „Геопроучвания“ е бил там, когато бяха получили съобщенията. Той стисна челюсти.

— Айра, къде е най-близкият всъдеход?

— Онзи, с който ви измъкнах, е паркиран някъде между тази постройка и главната лаборатория. Другите са извън лагера на наблюдение.

— Ей сега ще се върна. — Мърсър стана, облече анорака си и излезе.

Той се върна само след няколко минути с тежки ножици за метал от всъдехода. Приближи се до шкафа с предавателя и сряза ключалката.

— Какво правиш, по дяволите?

— Хрумна ми, че предавателят работи само когато никой от нас не е тук. Може да е случайност, но може и Да не е. — Мърсър седна и включи предавателя.

Един от техниците, който беше на полета на ДС-3, се приближи и го сграбчи за раменете.

— Не можеш да правиш това. Мърсър се усмихна обезоръжаващо.

— Обещавам, че няма да се бавя повече от минута.

— Не! Забранено е.

От предавателя се чу само равен шум. Аника отиде при тях и каза нещо на немски на ядосания техник. Веднага последва спор на висок глас. Мърсър използва суматохата и започна да претърсва честотите. Разполагаше най-много с една минута. Отвсякъде се чуваха атмосферни смущения. Техникът от „Геопроучвания“ разбра какво се опитва да направи и протегна ръка да изключи предавателя, а после извика един от хората си. Той му нареди нещо и спомена името на Грета Шмид. Другият служител облече якето си и хукна към вратата.

— Приключих — каза Мърсър и стана. — Не беше необходимо да викате майка си.

Нещо у германците го безпокоеше от момента, в който бяха слезли от самолета, и едва сега разбра какво е. Ако наистина бяха учени, тогава мъжът пред него трябваше да беше най-коравият, когото бе виждал. Полярното изследване беше трудна област, но този тип приличаше по-скоро на войник, отколкото на лабораторен плъх. Нямаше брада и кестенявата му коса беше подстригана късо като на военен. Раменете му бяха широки, гръдният кош — голям, а изражението — неясно. Той се намръщи на Мърсър, сякаш го предизвикваше. Миг по-късно изруга и се отдалечи.

— Мисля, че той обиди мъжествеността ми — обърна се Мърсър към Аника.

— Твоята и на няколко предишни поколения.

— В случай че Грета не е охладила страстите си, отивам в стаята си, преди да е нахлула тук.

— И аз смятам, че трябва да си лягаме — съгласи се Айра.

Спалното им помещение се намираше в противоположната посока на спалнята на хората на „Геопроучвания“, затова не срещнаха Грета Шмид. Мърсър помоли Айра да каже на Ервин Пул за евакуацията и тръгна към стаята си. Той усети, че се нуждае от сън. Издръжливостта го крепеше по време на огледите на телата, пожара и бягството, но вече се изчерпваше.

Поради някаква причина „Геопроучвания“ не искаха никого в лагера си и принуждаваха двата натрапени им екипа да напуснат Гренландия. Мърсър твърдо реши да разбере защо. Той подозираше, че евакуацията няма нищо общо с датското правителство. Не беше убеден, че неуспехът му да улови някоя станция означава, че предавателят е заглушен от атмосферни смущения. Може би беше настроен така, че да не позволява на другите да осъществят контакт с външния свят. Мърсър не можеше да направи нищо, докато не стигне до Рейкявик.

Той прекрачи прага на стаята си и се вцепени. Помещението беше старателно претърсено. Дюшекът бе изваден от леглото, вещите му бяха разпилени по пода. Гай-геровият брояч бе оставен на стола, сякаш преди да излезе, неканеният гост го бе разглеждал.

Вандалите бяха търсили нещо определено и Мърсър беше сигурен, че не са го намерили. Той извади от портфейла си листчето, което бяха измъкнали от вкочанените пръсти на Джак Дилейни. Там бе начертана карта с координатни линии. В средата бе нарисуван катастрофиралият С-97, а вляво — базата Кемп Декейд.

Вдясно имаше кръстче и рисунка на мъжки профил с орлов нос. Разстоянието от загадъчния знак до самолета беше посочено — двайсет и осем километра по права линия, а магнитният курсов ъгъл — 187 градуса. Ако картата бе начертана в някакъв мащаб, Дилейни бе извървял близо триста километра от самолета до Кемп Декейд по същия азимут — изумителен подвиг на издръжливост.

Единственото друго нещо, което би заинтересувало някого, беше пакетът, изпратен на Мърсър от Хари Уайт. Но Мърсър го носеше в джоба на анорака си. Документите бяха написани на немски и той успя да прочете само името Ото Шрьодер.

Той отхвърли мисълта, че някой от „Геопроучвания“ е претърсвал стаята му. Единственият човек, който бе проявил интерес към пратката, беше Аника Клайн. Само тя, освен Мърсър, знаеше за листчето в ръцете на Джак Дилейни, макар че още не бе научила какво е написано там.

— Айра? — извика Мърсър.

— Да.

— Можеш ли да дойдеш тук?

— Какво става? Да не те е посетила феята на водката и да ти е оставила подарък?

— Ела и доведи Ервин.

— Идвам. — Айра се появи до Мърсър и надникна в стаята му. — Харесва ми как си я подредил.

— Не съм аз. Сторил го е някой друг. — Мърсър се обърна към Пул. — Как си, Ервин?

— Ами добре — измърмори Пул. Изглеждаше ужасно. Оределите му коси бяха разрошени, а очилата му не бяха почиствани отдавна. Дъхът му миришеше на алкохол. — Какво е станало тук?

— Надявах се ти да ми кажеш — внимателно започна Мърсър, защото метеорулогът изглеждаше в деликатно психическо състояние. Още не бе превъзмогнал смъртта на Игор Булгарин. — Ти си бил тук през по-голямата част от вечерта. Чу ли и видя ли някой да влиза в стаята ми?

Ервин имаше такъв вид, сякаш се готвеше да излъже, но после размисли.

— Бях в банята известно време — призна той. — Напих се и исках да изтрезнея. Мисля, че изразходвах дажбата от топла вода на всички.

— Няма проблем — успокои го Мърсър. — Не си чул нищо заради шума на душа?

— Не. Не си спомням. Заспах за малко. — Пул се засрами и нещастно наведе глава. — Всъщност изгубих съзнание.

— Не се притеснявай. — Мърсър се усмихна и потупа по рамото учения. — Защо не си приготвиш багажа за Утре? След минутка ще ти помогна.

— Горкият човек — не е на себе си — отбеляза Айра, след като Ервин се върна в стаята си. — Когато отидох да му кажа, че ни гонят, той седеше неподвижно и се бе вторачил в Библията. Не знаех, че са били толкова близки с Игор.

— Всеки тъгува по различен начин.

— Струва ми се, че и ти си тъгувал няколко пъти. — Да.

Двамата се умълчаха.

— След като не е била феята на водката, има ли други заподозрени? — попита Ласко.

Мърсър се засмя, благодарен, че Айра е разсеял мрачното настроение, което го обземаше.

— Списъкът ми включва подпалвача убиец, но по-скоро бих заложил на красивата, но загадъчна доктор Клайн.

— А незнайният пътник от хеликоптера?

— Мисля, че не е имало таен пътник.

— Тогава чии са стъпките на мястото на катастрофата?

— Смятам, че Аника Клайн е отишла да зарови нещо, вероятно писмо, адресирано до мен. — Мърсър му показа плика с шеговитото име, изпратен от Хари. — Пропуснала е този, защото имам приятел, който си въобразява, че е много забавен.

Айра се замисли върху думите му.

— Ако си прав в предположенията си, тогава какво означават останалите й действия тук? Имам предвид, ако краде пощата ти и претърсва стаята ти, лъжата, че Игор е бил убит, е много по-леко престъпление.

Мърсър огледа коридора, за да се увери, че Ервин не ги чува. Последното, което му трябваше в това уязвимо състояние, бе да научи истината за Игор.

— Не знам, но разговорът в самолета на път за Исландия ще бъде интересен.

Айра се усмихна.

— Ако мислиш, че в ДС-3 може да се разговаря, явно не си пътувал с такъв самолет. Тези машини са адски шумни, при това още преди да излетят.

Мърсър стана сериозен.

— Искам да ти благодаря, че ме подкрепи в трапезарията и за всичко останало, което направи досега. Нямаше причина да ми вярваш, но го стори.

Ласко се смути.

— Не се притеснявай. Двайсетте години във флота са ме научили да изпълнявам заповедите на офицерите.

— Но аз не съм офицер! — възрази Мърсър.

— И това означава, че знаеш какво говориш.

— Благодаря! — Мърсър предположи, че вероятността да получи комплимент от Айра е равна на шанса да спечели джакпота от тотото. — А ти какъв чин имаш?

— Малък шеф. Подреди стаята си. Аз ще помогна на Ервин да се съвземе и ще намеря другите двама от екипа, които също са изгонени. — Ласко се обърна и тръгна, но после спря на прага. — Мърсър?

— Да.

— Имаш ли представа какво става тук?

Мърсър не трябваше да се замисля, за да отговори.

— Никаква.

Старият „ДС-3 Дакота“ се зададе от изток и наруши тишината на спокойното утро. За пръв път от няколко дни времето беше ясно. Небето беше почти безоблачно, а вятърът бе едва доловим. Според експертите хубавото време щеше да се задържи само час и нещо.

Беше едва осем часът. Това означаваше, че пилотът е излетял от Исландия преди зазоряване, за да стигне толкова рано до базата. Пътниците за Рейкявик се бяха събрали в трапезарията и наблюдаваха приземяването на самолета. Вернер бе накарал хората си да разчистят снега от импровизираната писта. Никой от „Геопроучвания“ не чакаше заедно с изгонените. Сякаш вече бяха заминали.

— Колесницата чака — каза Айра, безуспешно опитвайки се да разведри атмосферата.

— Никак не ми се иска да оставям толкова много неща — за десети път се оплака Марти.

Рано сутринта Вернер бе разговарял с него за необходимостта да натоварят самолета бързо и го бе уверил, че щом времето се оправи, ДС-3 ще се върне да вземе техниката и екипировката на Топографското дружество. Кьониг бе казал, че забавянето няма да е повече от дендва и „Геопроучвания“ ще плати допълнителните суми, наложени от уговорката.

— Утре по обяд ще се върнем — заяви Мърсър.

— Инак ще съдя „Геопроучвания“ да ми върнат парите — добави Аника.

— Всички ще ги съдим — присъедини се към нея Марти. Баща му бе вложил в експедицията двайсет пъти повече пари от Аника.

До масата им се приближи Ингрид, която не знаеше как да поздрави Марти извън спалнята си.

— Guten morgen!

— Добро утро! — каза той и я погледна многозначително. — Готова ли си?

— Да. Хилда и аз сме готови, но не сме щастливи, че заминаваме.

— Добре дошли в нашия клуб. Тъкмо обсъждахме съдебните дела, които ще заведем.

— Но нали датчаните ни гонят, а не „Геопроучвания“? Рано сутринта Хилда е чула Грета Шмид да разговаря по радиопредавателя с офиса им в Рейкявик.

— Чула си я? — попита Мърсър и се вторачи в Хилда Бранд, която стоеше зад по-младата и слаба готвачка.

Хилда се изчерви.

— Да — отговори Ингрид вместо нея. — Чула е Грета Шмид да говори с датско длъжностно лице от тяхното посолство в Исландия. Изглежда датчаните искат базата да бъде затворена завинаги.

Първата мисъл на Мърсър беше, че разговорът е инсцениран. Грета лесно можеше да разговаря с някого от хората си, преструвайки се, че е датски дипломат, и да направи така, че Хилда да го чуе. Това би й помогнало да убеди екипа на дружеството, че тя не е виновна за отзоваването им от Гренландия. И после му хрумна, че вероятно страда от параноя.

— Дори наистина да има заповед за евакуация — каза той, — ще се боря, когато пристигнем в Исландия.

Аника стоеше до прозореца, за да наблюдава по-добре приземяването.

— Самолетът кацна. Вернер ни вика.

— Тогава предполагам, че това е всичко. — Мърсър стана и останалите го последваха.

Багажът им вече беше пренесен на пистата. Шумът от моторите на самолета беше оглушителен. Духаше виелица от ледени прашинки. Двамата пилоти уринираха в снега.

Когато те се върнаха на борда, Мърсър видя Бернард Хофман, който едва не се бе задушил в Кемп Декейд, и пътник, когото не познаваше. Мъжът скочи от задната врата и тръгна като вълк по снега, сякаш бе роден тук. Грета Шмид извика, когато го видя, хукна към него и се хвърли в прегръдките му. Непознатият сигурно беше приятелят й, за когото Вернер бе споменал. Грета, която беше висока почти колкото Мърсър, изчезна в обятията му — мъжът беше огромен. Той свали качулката на черната си грейка и Мърсър видя, че носът му е крив в резултат на счупване.

Двамата застанаха встрани от евакуираните участници в експедицията, които чакаха реда си да се качат в самолета. Но Вернер Кьониг дойде при Мърсър и му предаде съобщението, което сутринта Грета бе получила от офиса в Рейкявик за датския аташе. Ако Кьониг лъжеше за разговора, изпълнението му бе достойно за „Оскар“.

— Датчаните са непреклонни, че всички ненужни хора трябва да напуснат, докато изпратят някого да провери дали базата е безопасна — изкрещя той, за да надвика шума на моторите на стария „Дакота“.

— А твоят екип? — попита Мърсър.

— Повечето отидоха да взимат проби със сондата. Надявам се, че скоро ще изпратят инспектор по безопасността, затова няма да ги повикам да се върнат и да загубят няколко работни дни.

— Тогава ние сме жертвените овце на датската бюрокрация.

Вернер сви рамене.

— Съжалявам. Ръцете ми са вързани.

Ако Кьониг казваше истината, Мърсър разбираше положението му.

— Добре. Няма смисъл да обвиняваме вестоносеца.

Аника се качваше пред Мърсър по стълбата на самолета. Той се обърна, за да погледне може би за последен път лагера. Ако не бяха пушекът от комина на кухнята и обвитият в изпаренията си генератор, базата би изглеждала необитаема. Единственото движение бе предизвикано от вятъра, който разнасяше снега като облаци прахоляк в стар филм за Дивия Запад.

Грета Шмид улови погледа му. Тя каза нещо на приятеля си и той тръгна към самолета, преодолявайки разстоянието с няколко крачки. В изблик на отмъстителност Мърсър бързо се качи по стълбата, така че германецът да остане долу, ако иска да разговаря с него. Мърсър потупа Аника по рамото преди служителят на „Геопро-учвания“ да стигне до стълбата.

— Ще ми запазиш ли място? Бих искал да говоря с теб. Тя се вторачи в него. В усмивката й имаше сянка на страх.

— Ти ли си Филип Мърсър? — Акцентът на германеца беше сносен, но гласът му беше дрезгав и наподобяваше ръмжене.

— Аз съм Мърсър.

Нито един от двамата не протегна ръка. От първия миг изпитаха инстинктивна взаимна неприязън.

— Аз съм Гюнтер Рат. Наскоро си поговорих хубаво с Елизебет Розмундер. Тя ми даде нещо за теб. Залепено е на задната стена на пилотската кабина. — Преди да тресне вратата, той се усмихна зловещо. — Приятно пътуване.

„Какво означава това, по дяволите?“ — запита се Мърсър, обърна се и бутна Аника, която още не бе влязла в самолета. Изражението й издаваше ужас.

— Извинявай. — Той се опита да й помогне да стане, но в същия миг пилотът подаде тяга на моторите и двамата паднаха в кишата на пода.

От малкия високоговорител на тавана се разнесе гласът на пилота. Исландският му акцент правеше думите му неразбираеми.

— Съжалявам. Времето ще се развали и искам да излетим колкото е възможно по-скоро. Няма време дори да разтоварим провизиите, които докарахме.

Докато самолетът подскачаше по неравния глетчер, Мърсър и Аника се добраха до свободна седалка, седнаха и закопчаха предпазните колани. Той реши, че я е ударил, когато се блъсна в нея, защото лицето й беше бяло като снега навън, а очите й отказваха да се фокусират. Мърсър хвана ръката й и установи, че тя трепери.

— Аника?

— Познавам онзи човек — сякаш изпаднала в унес каза тя. — Познах гласа му. Мисля, че той не разбра коя съм.

Гласът й заглъхна, но решителността, която Мърсър бе видял по време на пожара в Кемп Декейд, се възвърна. Аника вкопчи пръсти в ръката му.

— Получи ли пратката от Ото Шрьодер?

Мърсър започна да мига, стъписан, че тя почти е признала вината си.

— Ти си претърсила стаята ми.

— Да — предизвикателно отговори Аника. — Получи ли я?

— Да. — Изведнъж го осени прозрението, че тя не може да е знаела кой е изпратил пакета, защото не го бе изпускал от поглед. — Откъде познаваш Ото Шрьодер?

— Наблюдавах как онзи мъж заповяда да го убият.

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

Веднага щом вратата се затвори и самолетът тръгна по леда, Грета хвана Гюнтер Рат за ръката и настойчиво го поведе към стаята си. От хищническия поглед в очите й той разбра какво иска. Неговото желание беше по-силно от нейното, но моментът не беше подходящ и Рат дръпна ръката си.

— По-късно, Грета. — Гласът му беше още по-дрезгав заради усилията да потисне страстта си. — Нямаме време.

— Имаме — задъхано каза тя и протегна ръка към слабините му, без да се интересува дали някой ги гледа. — Отдавна не сме го правили.

— И какво от това? — изръмжа той и това само разпали още по-силно страстта й.

— Цяла седмица трябваше да търпя мръщенето на Вернер. Отиваме в стаята ми сега и ще ме чукаш така, че да не съм в състояние да ходя.

— Ако продължаваш така, ще те заведа в стаята ти и ще те напердаша, докато изпаднеш в безсъзнание.

— И това може да направиш — престорено скромно се усмихна тя, наслаждавайки се на силата му. Играта им беше стара и Грета неизменно печелеше. Знаеше, че неговите потребности далеч надминават нейните. И колкото по-дълго Гюнтер се въздържаше, толкова по-буен и удовлетворяващ беше сексът им. Топлината между краката й се засили от трепетното очакване. Грета отново докосна слабините му и усети, че членът му е възбуден.

Този път Рат не можа да се овладее и сграбчи ръката й.

— Къде е спалното помещение?

Грета знаеше, че не трябва да показва радостта си. Тя наведе глава и посочи.

Запита се кой кого бе съблазнил предишната година, когато компанията, която Гюнтер представляваше, се опитваше да купи „Геопроучвания“. Дотогава тя беше щастлива с Вернер почти две години, но не можеше да обясни защо отхвърля неговите предложения за женитба. Двамата водеха скитнически живот на борда на „Ньорд“ и работеха, когато някой ги наемеше. Това я задоволяваше, но Грета имаше чувството, че я тласка към нормален живот. Вернер искаше деца и дом, където да се връща след пътуванията си. Тя му каза, че нейното желание е същото, но излъга. Истината беше, че не знаеше какво иска. И после се появи Гюнтер Рат с празен чек и обещание за ненамеса в делата на компанията. Той каза, че купуването на „Геопроучвания“ е само инвестиция за „Кол АГ“, начин да укрият данъци.

Грета веднага разбра, че под скъпите му костюми се крие нещо съвсем различно от облика му на корпоративен служител. Гюнтер бе запазил презрението си към висшите класи и бунтарството, което вълнуваше Грета и приятелите й на млади години, и можеше да предложи много повече от възбуждащо пътуване с екстравагантен мотоциклет и пликчета долнокачествена марихуана. На първата среща, докато Вернер гледаше с широко отворени очи цифрата, която Рат бе готов да напише на чека, Грета установи, че се опитва да привлече вниманието на Гюнтер. Не беше нищо очевидно, което дори Вернер би могъл да забележи, но Рат го усети така, както лъвът надушва, че женската се е разгонила.

Винаги когато тримата се срещнеха, за да обсъдят прехвърлянето на компанията, подемаше същата игра, за да види докъде може да стигне във флирта. Но както във всяка игра без правила, тя трябваше да се държи по-Дръзко, за да предизвика същата животинска реакция, която бе изпитала, когато за пръв път видя Гюнтер. Грета мислеше, че го контролира с маневрите си, без да съзнава, че манипулира себе си и всъщност изпълнява неговите желания. Накрая, когато тя едва не се хвърли на врата му, той най-после откликна, позволявайки й да си мисли, че тя го е съблазнила. Но година по-късно Грета разбираше в какво се е превърнала връзката им и съзнаваше, че Гюнтер бе отишъл при нея само за да докаже превъзходството си. Взаимоотношенията им бяха почти като на господар и робиня и тя установи, че е ненаситна За униженията, на които той я подлага.

Грета се увери, че спалното помещение е безлюдно. След миг двамата бяха голи в леглото й. Никой не чу десниците, виковете на болка и стенанията при оргазъм. Опитните ръце на Рат не оставяха синини на видими места, но няколко дни Грета нямаше да може да седи Удобно.

По-късно Гюнтер Рат потърси Вернер Кьониг и го намери в трапезарията заедно с автомобилния състезател Дитер.

— Докъде стигна издирването?

Вернер вдигна глава. Още изпитваше ревност. По изражението на Рат разбра, че току-що е чукал Грета. Откакто тя го бе напуснала, Вернер се надяваше, че е останало нещо от бившата му любовница. Но сега разбра, че не е така. Рат я бе превърнал в средство за задоволяване на извратените си потребности. Предишната мила и добра Грета бе станала курва, но Вернер продължаваше да тъгува за загубата на жената, която можеше да му бъде съпруга. Влошавайки нещата, Рат бе настоял тя да бъде включена в експедицията, за да следи и подслушва участниците. Вернер подозираше, че Рат се наслаждава на това унижение повече, отколкото на всичко останало. Това беше примитивно поведение, характерно за неандерталския му манталитет.

— За няколко дни са изгонени три екипа, но както подозираш, сме твърде далеч на юг, за да намерим нещо.

— Щом другите ги няма, може да сложим край на тази игра и да преместим част от лагера на север. Предадох фалшивата прогноза за времето на пилота, затова те ще заобиколят далеч на север, преди да завият към Исландия. Няма да видят дирижабъла, който ще дойде да ни вземе.

— Как е възможно? Въздушният кораб има строга заповед да не качва пътници, докато не получи сертификат.

— Дирижабълът е собственост на един от филиалите на „Кол“ и можем да правим с него каквото искаме. Трябва да бъде тук след два часа. Всъщност прогнозата е, че в този район най-малко един ден ще има мъгла, затова преместването на постройките и всъдеходите ще бъде трудно. Дирижабълът ще може да покаже възможностите си. Щом Топографското дружество е отстранено от пътя ни, разполагаме с две седмици и половина, докато пристигне следващата експедиция и трябва да върнем всичко тук.

— Проклетото датско правителство! — каза Дитер, който всъщност беше дългогодишен служител на „Кол“. — Ако бяха внесли поправки в разрешителното ни, нямаше да Се наложи да правим всичко това. Трябваше да протестираме По-енергично, когато ни казаха да преместим операцията в Кемп Декейд, за да угодим на американци.

— Ако бяхме оспорвали, можеше изобщо да ни забранят да идваме в Гренландия. — От тона на Рат беше ясно, че не иска отново да обсъжда този въпрос. — Натискът върху „Кол“ се засилва. Трябва на всяка цена да намерим пещерата.

Вернер не желаеше да слуша как купувачите на „Геопроучвания“ са присвоили компанията за собствените си цели. Той се бе съгласил да я продадат на прекалено висока цена, защото Рат и батареята му от адвокати на „Кол“ го бяха уверили, че „Геопроучвания“ ще продължи да работи както дотогава. Казаха му, че няма да направят нищо, което да опетни трудно спечелената репутация, изградена с чисто научноизследователска дейност.

Обещанието бе спазено само една година — до началото на тази мисия. Подчинени в момент на алчност, той и „Геопроучвания“ бяха позволили на Гюнтер Рат и шефа му Клаус Рейдер да изпълнят мисия, която Вернер не разбираше напълно. Той нямаше представа защо търсят някаква пещера и какво има вътре, нито го интересуваше. Единственото му желание беше операцията да приключи, за да му върнат компанията и да го оставят на мира.

— Не изглеждаш добре, Вернер — подигравателно отбеляза Рат.

— Мислех си колко ще се радвам, когато се махнеш от главата ми.

— Това ще стане скоро. Щом разчистим пещерата, интересът ни към „Геопроучвания“ ще премине. Компанията ви ще продължи да функционира под чадъра на „Кол“, Но с много по-малка външна намеса.

— Какво ще стане, ако не намерите пещерата, преди да пристигне следващият екип изследователи от Япония?

— За тяхно добро се моли да я открием. — Рат погледна през прозореца по посока на отлетелия самолет. — Иди да подготвиш преместването на една от постройките за спане и на всъдеходите.

Бернард Хофман седеше пред радиопредавателя. Той бе свързал две електрически вериги и сменяше платката в задната част на предавателя. Рат се приближи до него и го докосна по рамото, за да привлече вниманието му.

— Оправи ли проблема със слънчевата активност?

— Току-що, Гюнтер. — В гласа му се долови подчинение дори когато изрече малкото име на Рат. — Наистина има атмосферни смущения, но съвсем не са такива, каквито ги описахме пред Топографското дружество. Можем ясно да комуникираме с „Ньорд“.

— Сигурен ли си, че предавателите на самолета не работят? — Докато пилотите бяха слезли от самолета, за да облекчат физическите си нужди, Рат бе наблюдавал как младият техник повреди предавателите.

— Пилотите ще осъзнаят, че са повредени, едва когато изминат половината път до Исландия.

— Те всъщност ще стигнат само дотам.

Думите на Аника угасиха гнева на Мърсър. Той не бе видял у нея такъв неподправен страх дори по време на пожара в Кемп Декейд. Тя беше нервна и уплашена и изглеждаше уязвима. След признанието, че е претърсила стаята му, Мърсър нямаше причина да се съмнява в нея. Тя не бе научила името на Ото Шрьодер от писмото за него и това означаваше, че има информация от друг източник, която му трябваше. Той не каза нищо, а само се вторачи изпитателно в нея с бездънните си сиви очи, търпеливо подканяйки я да продължи да говори. Изражението й показваше различни чувства, докато Аника опитваше да се овладее. Мърсър разбра, че тя решава как да преодолее вродената си подозрителност и да мусе довери.

Само в предната част на самолета имаше седалки — задната беше товарно отделение. Мърсър и Аника седяха в дъното. Отпред бяха Марти и Ингрид. Айра беше зад тях и изглеждаше тъжен, очевидно пренесен в друго време и място. Останалите пътници или гледаха през квадратните прозорци, или четяха книги.

— Моля те, Аника — тихо каза Мърсър. — Мисля, че трябва да споделим онова, което знаем, за да разберем кой уби Игор и защо.

Той вече предполагаше, че има връзка между убийствата на Булгарин и Ото Шрьодер.

Аника го погледна в очите, търсейки силата, която се надяваше, че Мърсър притежава, защото нейната се бе изчерпала. Кръгът се бе затворил твърде бързо. Фактът, че чу гласа на убиеца на Шрьодер, прогони желанието й да търси справедливост. Аника искаше да избяга от всичко това, да отиде във Виена и да бъде с дядо си.

— Не бях чувал за Ото Шрьодер, докато не отворих пратката от Германия — добави Мърсър, без да откъсва поглед от нея. — Преди да напусна Щатите, по електронната поща ме предупредиха, че ще ми изпратят нещо. Нямах представа какво. И още нямам, защото дневникът, който Шрьодер ми изпрати, е написан на немски.

— Не си го прочел? — Въпросът беше безпристрастен и не издаде нищо.

— Немските думи, които знам, са или свързани с храна, или са неприлични.

— Какво ти каза онзи човек, докато се качваше в самолета? — В гласа й изведнъж прозвуча настойчивост. Тя предчувстваше, че моментът не е подходящ да сравняват информацията си. Поне засега. Имаше един по-неотложен въпрос. В базата вече имаше двама убийци и Аника започваше да съзира конспирация в цялата история.

— Каза ми, че името му е Гюнтер Рат, и ни пожела приятно пътуване.

— Нямаме време да разсъждаваме защо, къде и какво миналата седмица той ме простреля в крака и ръководи изтезаването на Ото Шрьодер, с когото трябваше да Разговарям по молба на дядо ми. Преди да умре, Шрьодер спомена името ти и каза, че можеш да помогнеш. Не може да е случайност, че ти, аз и Рат сме на едно и също място по едно и също време. Манипулират ни.

— Рат разбра ли, че Шрьодер ще ми изпрати нещо?

— Не. Някакви снайперисти го прогониха. Очите на Мърсър се отвориха широко.

— Напомни ми някой ден да те помоля да ми разкажеш цялата история. Рат вероятно не те е познал, защото всички изглеждаме еднакви с грейките и анораците. Но ти продължаваш да мислиш, че той е заплаха.

— Не си ли съгласен?

Мърсър споделяше мнението й, но не знаеше доколко непосредствена е заплахата. Не беше трудно да се досети, че Рат действа заедно с убиеца на Игор Булгарин. Грета Шмид? Може би. Но в момента това не беше важно. Мърсър знаеше, че първата грижа на убийците ще бъде да прикрият следите от престъплението си. Вещественото доказателство — трупът на Игор Булгарин — лежеше неохранявано в базата. А единствените двама души, които знаеха, че руснакът е убит, бяха в самолета. Ако в хладилната лаборатория избухнеше пожар и самолетът катастрофираше, нямаше да остане нищо, което да уличи убийците.

Мърсър не бе забравил, че Гюнтер Рат беше в самолета, докато пилотите уринираха в снега. И после си спомни, че Рат спомена Елизебет Розмундер. Той разкопча предпазния си колан и хукна към пилотската кабина. Ако внезапното му предчувствие беше погрешно, тогава всичко щеше да бъде наред, но ако се окажеше вярно…

На стената на пилотската кабина бе залепен кафяв плик. Мърсър го разкъса с треперещи ръце и извади съдържанието. Снимки. Първата беше на Стефансон, сина на госпожа Розмундер, преди злополучното му пътуване до Гренландия, а втората — направената от медицинската сестра малко преди смъртта му. Мърсър сви юмрук, когато видя третата. Дупката от куршум на челото на възрастната жена приличаше на причудливо трето око.

Гневът се зароди дълбоко в душата му и за миг изпълни всяко мускулно влакно и нерв в тялото му. Той се разтрепери и допусна яростта да го обземе като вътрешен огън, чакайки мига, когато гневът се превръща в омраза. И това стана. Нефокусираната ярост беше разяждаща и безполезна, но омразата беше оръжие, което можеше да контролира. Способността да го овладее беше дарба, която позволяваше да се изправи пред множество несправедливи и възмутителни неща, без да съсипва душата си.

Мърсър огледа пътниците и осъзна, че отговаря за тези хора. Щеше да отмъсти за убийството на госпожа Розмундер веднага щом се увери, че те са в безопасност.

Вратата на пилотската кабина беше отворена. Тъмният океан долу бе осеян с айсберги и изглеждаше смъртоносен. Пилотите бяха млади исландци, облечени в хубави кожени якета.

— Свързахте ли се с някого по радиото? — попита Мърсър. Гласът му беше спокоен въпреки гнева, който изпитваше. Ако комуникациите бяха прекъснати, щеше да е сигурен, че това е работа на Рат.

— Трябва да седите на мястото си, сър — машинално каза вторият пилот. — Тази щайга не е стабилна.

— Кажете ми работи ли предавателят. Настойчивостта му накара пилота да се обади на контролната кула в Рейкявик.

— Папа Сиера 11 до Рейкявик, обадете се, моля. Пилотът повтори повикването, но отговор не последва.

Той опита трети път и после започна да търси други честоти. Погледът към колегата му каза на Мърсър всичко, което искаше да знае.

— Няма връзка, нали?

— Може да е в резултат от максимума на слънчевата активност. От известно време имаме проблеми.

Опитът му да вдъхне кураж прозвуча неубедително.

— Не залагайте на това — каза Мърсър. — На какво разстояние сме от Исландия?

— На около два часа.

Мърсър се съмняваше дали ще разполагат с толкова много време.

— Това не е възможност за избор. Кое е най-близкото летище?

— Кулусук е наблизо, но ние летим на североизток, за Да избегнем бурята, за която ни предупредиха в научноизследователската база. След няколко минути Исландия ще бъде по-близо.

Капанът беше заложен и те летяха право към него. Нямаше да има никаква буря. Това беше поредната лъжа като заповедта за евакуация, издадена от датското правителство. „Мисли! Не са имали време да повредят двигателите, нито да замърсят горивото, затова как биха предизвикали катастрофа с вероятно най-сигурния самолет в света?“ — разсъждаваше Мърсър.

Отговорът беше очевиден и смразяващ кръвта.

Бомба.

— Няма буря — каза той, опитвайки се да не издаде страха си. — Дръжте курс към Исландия, но бъдете готови да се върнем, защото може да нямаме време.

Мърсър се върна в салона и бутна Айра, който спеше.

— Събуди се. Може би имаме проблем.

— Стюардесата е забравила да ти донесе питие?

— Мисля, че в самолета има бомба. — Мърсър не го беше грижа дали другите са го чули. И без това скоро щяха да научат.

Претърсването беше щателно и бързо. Провериха под седалките и зад подвижните панели в пилотската и пътническата кабина и започнаха да преместват купчините багаж в товарното отделение. Марти и Аника помагаха, докато на всички други бе наредено да останат по местата си. Уплашените им погледи следяха движенията на четиримата.

Мърсър откачи мрежата над последната палета и видя купчина кашони, наредени най-отзад. Отоплението не можеше да надвие леденостудените въздушни течения, но въпреки това той бе облян в пот. Стомахът му се бе свил. Проверяваше внимателно всеки кашон и после го подаваше на Айра. Ако бомбата се активираше от движение, самолетът щеше да експлодира веднага щом бе потеглил по леда, затова Мърсър се притесняваше най-мно-го за капан около взривното устройство.

Айра и Аника разглеждаха лепенките на кашоните, за да видят дали са отваряни, но не откриха нищо. Мърсър стигна до последния кашон и в последния миг забеляза жичката, която излизаше от картона и продължаваше към стената, където беше залепена. Бомбата щеше да се взриви при преместването на кашона.

— Намерих я! — извика той с облекчение и същевременно с чувство за гадене.

Лепенката върху капака на кашона беше срязана. Айра го задържа неподвижно, а Мърсър се наведе и предпазливо повдигна едната страна на капака, като гледаше дали има друга жичка. Не видя нищо и надигна другата страна. Айра ахна стъписано и Мърсър едва не бутна кашона.

Рат бе освободил място в единия ъгъл, като бе извадил пакет хартиени кърпи. На тяхното място имаше бомба, която се състоеше от шест пръчки динамит, залепени с дебела черна лепенка, и модерен детонатор. Жичката, прикрепена към самолета, изчезваше в едната страна на активиращото устройство, затова Мърсър не можеше да разбере как точно е свързана. Срязването на жичката или преместването на бомбата можеше да взриви самолета.

Цифрите, въртящи се в обратен ред на екрана в горната част на устройството, показваха шейсет и осем минути и дванайсет секунди.

— Можеш да я дезактивираш, нали? — с надежда попита Аника. — Ти си минен инженер. Знаеш всичко за експлозивите.

— Не — с дрезгав глас отговори Мърсър и преглътна с усилие. — Не знам нищо за бомбите. Имаш ли предложения, Айра?

— Да се приземим.

— Марти, иди да кажеш на пилотите, че на борда има бомба и няма да стигнем до Рейкявик. Да обърнат към Гренландия.

— Какво ще стане, когато се върнем в лагера? — попита Аника. — Рат се опитва да ни убие. Какво ще му попречи Да го направи там?

Мърсър се изправи и се подпря на стената, когато самолетът започна да завива.

— Няма да се върнем в базата. Помогни на Айра да увие разни неща около бомбата, за да не се мести. Още не сме се отказали от тази битка.

Планът му беше отчаян, но когато стигна до мястото си, Мърсър изпита слаба надежда. Самолетът имаше ски и той не се тревожеше за приземяването. Притесняваше се колко време щяха да останат на леда. Когато бомбата избухнеше, едва ли от самолета щеше да остане голяма част, която да предпази единайсетте човека от природните стихии. Трябваше да им намери подслон. Мърсър имаше предвид едно място, но откриването му зависеше от човек, мъртъв от петдесет години.

Той разгърна картата на майор Дилейни и се вторачи в цифрите. Първата му мисъл беше да каже на пилотите посоката, която Дилейни бе използвал, за да стигне от мястото на катастрофата до Кемп Декейд. Намирането на мястото щеше да бъде просто геометрично уравнение.

И грешно.

Заради сателитите за глобално позициониране и другите помощни средства повечето съвременни навигатори пренебрегваха факта, че магнитният Северен полюс не е неподвижна точка. Полюсът можеше да се придвижи петдесет мили за един ден и се преместваше на северозапад средно с девет мили всяка година. Желязното ядро на земята, което генерираше магнитното поле, леко се разминаваше с въртенето на кората, създавайки това невидимо движение. За да намери самолета, Мърсър трябваше да вземе под внимание петдесетте години на преместване спрямо посоката на Дилейни — разлика от близо четиристотин и петдесет мили.

Той взе калкулатор и направи изчисленията колкото бе възможно по-бързо, мислейки за безмилостното броене на бомбата. Мърсър не можеше да се довери на пресмятанията на Дилейни, че е вървял триста километра, за да стигне до изоставената база. Когато поемеха в обратна посока по маршрута му, Мърсър можеше само да се надява, че ще забележат самолета му. Преди няколко дни Ервин бе казал, че през последните десетилетия в района около мястото на катастрофата на С-97 има много по-тънка снежна покривка. Това беше малко късмет, от който се нуждаеха.

Мърсър усети ръка на рамото си и вдигна глава.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита Ервин Пул.

— Донеси сателитния телефон на Марти. Ервин поклати глава.

— Той вече опита. Не може да се включи към никой сателит. Сега е максимумът на слънчевата активност.

— В такъв случай молиш ли се вече? — Да.

— И аз.

Пилотите не зададоха въпроси, когато Мърсър им каза новия курс на полета, защото той беше единственият човек, който имаше представа как да ги спаси. Мърсър се върна в задната част на самолета, където Айра, Марти и Аника бяха затрупали бомбата с багаж.

— Колко време остава? Айра погледна часовника си.

— Четиридесет и пет минути и тридесет секунди.

— След четвърт час отново ще летим над Гренландия, а няколко минути по-късно — над мишената.

— Нямаме много време — подчерта Марти.

— Дори да не намерим самолета на Дилейни, ще можем да се приземим и да се надяваме, че от нашия самолет ще остане достатъчно, за да ни подслони.

— Дръпнахме далеч от бомбата по-хубавите храни, къмпинговото оборудване и горивото за готвене — обясни Айра. — Ще ги вземем, когато тръгнем към самолета.

— Добра идея. Не се сетих за това.

— Не благодари на мен. Идеята беше на доктор Клайн. Мърсър й се усмихна.

— Интелигентна, смела и съобразителна. Имаш ли недостатъци?

— Напивам се от една чаша вино.

— Наричаш това недостатък? — Мърсър се засмя, опитвайки се да разведри мрачното настроение. — Аз го наричам повод да прекараме един уикенд заедно в Напа Вали.

Аника се престори на ужасена.

— Вие, американците, ме отвращавате. Долината на Лоара или нищо друго.

Закачките не продължиха дълго. Ужасът на положението им засенчи всичко. Когато навлязоха над Гренландия, Мърсър накара всички да оглеждат снега, леда и скалите долу. Макар че оставаха няколко минути, докато стигнат до пътеката на Дилейни, той искаше да свикнат с неравния релеф, за да бъдат по-добре подготвени да забележат някаква аномалия.

За да засекат маршрута на Дилейни, трябваше да летят трийсет минути навътре в сушата и после да завият на североизток, да се върнат към брега и да се спуснат на около хиляда фута над земята. Приведен между седалките на пилотите, Мърсър държеше гайгеровия брояч. Изчисли, че се намират на около четиридесет мили южно от мястото на катастрофата.

Всички наблюдаваха терена долу, опитвайки се да съзрат отражение на слънчевата светлина в метална повърхност или нещо като крило на самолет. Както Ервин бе прогнозирал, количеството на снега там не беше голямо като около лагера на „Геопроучвания“. На неравни интервали се появяваха голи скали и назъбени върхове, които се подаваха над снега. Имаше достатъчно покрити със сняг ивици, където да се приземят, но това увеличаваше вероятността самолетът да е затрупан надълбоко като Кемп Декейд. Скоро щяха да разберат.

Далеч напред видяха фиорд, врязан дълбоко в ледената покривка и защитен от всички страни от скалисти планини. Мърсър предположи, че разбилият се самолет се намира на юг от мястото, където свършваше тесният залив. Погледна часовника си — имаха десет минути до задължителното кацане. Той бе стеснил кръга, доколкото бе възможно, и бе съобразил необходимостта да открият катастрофиралия С-97 с времето за намиране на място за приземяване.

— Мърсър! — извика Вилхелм Трайтшке, един от екипа на Ервин, който седеше зад тоалетната. — На около четири километра отпред, точно преди онази скала, която прилича на перка на акула.

Мърсър погледна през стъклото, забеляза описаната от Вилхелм особеност на релефа и се съсредоточи върху сянката върху чистия лед пред нея. За миг помисли, че са го открили. Размерът беше същият и имаше форма на самолет, но когато се вгледа отблизо, Мърсър видя, че това е скала, която не бе излязла съвсем на повърхността. Устните му се изкривиха от огорчение.

— Имаш силно зрение, Вилхелм, но не е това. Продължавай да гледаш.

Минута по-късно вторият пилот тупна Мърсър по рамото и посочи.

— Там!

Близо до мястото, където планината се издигаше, преди после да се спусне към фиорда, имаше отломка, която стърчеше от леда като надгробен камък. Макар да беше очукано и огънато от десетилетното преместване на ледовете, ясно се виждаше, че това е крило на самолет. На стотина метра от него имаше друго парче, паднало върху нисък скален хребет.

Формата на планината, извисяваща се над разбития С-97, показваше, че самолетът е имал допълнителното нещастие да кацне в канал от лавина. Падането сигурно бе задействало лавина, която го бе затрупала и скрила от търсачите по въздуха и по земята. Но температурата се бе повишила и снегът беше рекордно малко, затова самолетът се виждаше. Тъй като тази част на Гренландия беше почти неизследвана, вероятно бе стоял така от години, без никой да го забележи.

Гайгеровият брояч не бе отчел радиация, откакто бе включен, но Мърсър продължаваше да се тревожи, че старият самолет е облъчен. Той бе казал на пилота, ако намерят С-97, да се приземи на три мили от него. Отново погледна часовника си. До края на търсенето оставаха Две минути, а след това — само дванайсет, за да кацнат и Да се отдалечат от катастрофиралия самолет.

Мърсър докосна пилота, посочи към земята и се върна на мястото си.

— Открихме го — съобщи той. — Сега ще се приземим, затова закопчайте предпазните си колани.

Мърсър седна до Аника.

— Страхувам се — каза тя, когато бръмченето на моторите се промени.

— Не се бой. Какъв е шансът да оцелееш от разбиване на хеликоптер, само за да умреш в самолетна катастрофа?

— Как може да си толкова спокоен?

— Преструвам се. Не забравяй, че този самолет може да се приземява върху лед и сняг и пилотите знаят какво правят. Всичко ще бъде наред.

Минута преди да се приземят, пилотите наредиха на пътниците да се подготвят. Мърсър опря глава в коленете си и уви ръце около краката си. Знаеше, че приземяването ще бъде трудно.

Но никой не бе подготвен за онова, което предстоеше. ДС-3 докосна земята за миг. Ските изсъскаха и се тряснаха по неравната повърхност и после едната се закачи в твърдо като скала парче лед. Самолетът се стовари тежко на земята и корпусът едва не се разпадна. ДС-3 престана да се движи по права линия и започна да подскача и да се плъзга, бързо губейки скорост. Сред писъците на пътниците се чу звук на строшени стъкла. Пилотската кабина се напълни със сняг, който изригна през вратата. Двете седалки зад банята се откъснаха от пода и се блъснаха в стената. Вилхелм Трайтшке и Герт Крайгсберг връхлетяха върху металната стена. Вратовете им се прекършиха едновременно.

Инерцията се изразходва и опашката на самолета падна на земята с оглушителен трясък. Корпусът се изкриви и задната част се откъсна. ДС-3 най-после спря и студеният въздух проникна в пътническото отделение. Айра бе свършил забележителна работа със закрепването на багажа. Въпреки силния удар купчината кашони не се бе преместила и не бе задействала детонатора.

Мърсър разкопча предпазния колан, стана и залитна. Догади му се. Звуците наоколо бяха разтърсващи. Неколцина пътници продължаваха да пищят от болка и страх, а другите ридаеха неудържимо. По-зловеща обаче беше тишината откъм предната част на самолета. Снегът бе затрупал вратата на пилотската кабина. Пилотите бяха заровени някъде там.

— Имаме две минути — изкрещя Мърсър, надявайки се с гласа си да зареди с енергия оцелелите. Думите му отекнаха като удари с чук в слепоочията му. Цялото тяло го болеше. — Всеки, който може да се движи, да вземе пакет с провизии и да се маха оттук, по дяволите!

Айра Ласко се изправи пръв, повдигна Ервин Пул от седалката и го подкрепи за малко. После и двамата грабнаха по нещо и изчезнаха навън.

— Хайде, Аника. Ти си следващата — подкани я Мърсър и разкопча предпазния й колан.

— Добре съм — отпаднало каза тя. По лицето й се стичаше струйка кръв, защото бе ударила главата си в седалката пред нея.

— Ще трябва да прибавим и „късметлия“ към списъка с определенията за теб. Успяхме — гордо заяви Мърсър и попита сериозно: — Можеш ли да станеш сама?

— Мисля, че да — отговори тя, но беше ясно, че не може.

— Айра — извика Мърсър. — Нужна ми е помощ. Ласко хукна обратно към самолета, за да помогне на Аника и да вземе още провизии, а Мърсър се приближи до Марти, Ингрид и Хилда. Не беше необходимо да проверява двамата метеорулози и пилотите. Съдбата им беше очевидна.

— Хайде, Марти — извика Мърсър, но се стъписа.

Ингрид се бе отпуснала на седалката, а Марти безуспешно се опитваше да надигне главата й. Крехките кости на врата й бяха счупени. Тя беше мъртва. Той погледна Мърсър недоумяващо.

— Не можем да й помогнем, Марти — тихо каза Мърсър. Съжалявам.

— Мисля, че Ингрид вдигна глава точно когато самолетът се блъсна — с монотонен глас каза Бишоп. — Дори ми се струва, че чух как вратът й се прекърши.

Часовникът отброяваше секундите.

— Можеш ли да излезеш сам?

— Да, да. — Марти стана и тръгна към задния изход спокойно, като свикнал да пътува човек, който слиза от самолета след редовен полет. Беше изпаднал в шок.

Едрата Хилда още седеше наведена напред на седалката. Ръцете й висяха надолу. Мърсър подозираше, че и тя е мъртва, но после видя, че раменете й треперят. Оставаха само няколко секунди.

Мърсър я бутна назад и разкопча предпазния й колан. Хилда беше в безсъзнание, а тежеше стотина килограма. Той се наведе, вдигна я на рамо и успя да се изправи, като залитна, докато се опитваше да запази равновесие.

— Господи! — изпъшка той и тръгна по пътеката между седалките. — Трябваше ли да опитваш всяко ядене, което готвиш?

На излизане от самолета Мърсър грабна кожената си чанта. Айра се бе върнал отново и му помогна да скочи в снега. Двамата понесоха неподвижната отпусната готвачка и извървяха петнайсетина метра, когато алармата на часовника на Ласко се включи.

— Залегни! — извика той и се хвърли на земята.

Експлозията беше заглушена от багажа, натрупан около бомбата, и енергията на детонацията се съсредоточи върху отсрещната стена на самолета. Но ударната вълна беше достатъчно силна и изкара въздуха от белите дробове на Мърсър. Обсипа го градушка от отломки и сняг, докато лежеше върху Хилда, за да я предпази от силата на взрива. Бомбата беше далеч от резервоарите с гориво, затова не последваха вторични детонации, от които Мърсър най-много се опасяваше. Тътенът утихна и той погледна през рамо.

Опашката на ДС-3 се бе откъснала от корпуса и таванът над бомбата бе изчезнал. Ако се бе взривила по време на полета, самолетът Щеше да падне като камък от небето. За щастие експлозията не беше достатъчно силна, за да го унищожи напълно. Останките можеха да им осигурят подслон, докато ги спасят. Ако това изобщо се случеше.

Мърсър усети нещо топло и влажно на лицето си — готвачката под него се бе свестила и бе притиснала устни в целувка на благодарност.

— Danke, danke[26] — едва доловимо мълвеше тя. Колкото по-усилено Мърсър се опитваше да се измъкне от прегръдките й, толкова по-здраво тя го притискаше. Той забеляза, че лицето й е приятно и очите й са овлажнели от сълзите, но Хилда имаше мустаци като на Мъж. Тя го целуна в устата, задушавайки опитите му да се освободи.

— Как може да се възползваш от жена в подобно уязвимо състояние? — подразни го Айра, когато Мърсър най-после успя да стане. — Не очаквах това от теб.

Мърсър се усмихна. Изпитваше облекчение, че е жив, въпреки ужасната смърт на пилотите и другите трима пътници. Но нямаше намерение да се предава на чувството за вина.

— Добре ли си?

Ласко се изправи и изтръска снега от дрехите си.

— Ще бъда, стига тя да не разбере, че съм помогнал за спасяването й.

— Загубихме петима души, Айра, включително Ингрид.

— Но спасихме шестима — отговори бившият подводничар. — Не мисли за имената, а за бройката. Това е единственият начин да преодолееш загубата им.

Аника се приближи до тях. Беше размазала кръвта по лицето си в опит да спре кръвоизлива. Тя се вторачи в разбилия се самолет и сетне погледна Мърсър.

— Мисля, че един от нас носи нещастие и това съм аз.

— Ако знаеше какво съм преживял през последните няколко години, щеше да си сигурна, че аз съм този с лошия късмет — пошегува се Мърсър, макар че в думите МУ имаше истина. — Айра, ще провериш ли дали нещо в самолета не се е запалило? Ервин, ти направи списък на всичко, което може да ни послужи.

— Добре.

— А аз? — попита Аника.

— Ти си единственият лекар сред нас, затова ще лекуваш хората, като започнеш от себе си. Главата ти още кърви. После прегледай Марти. Ингрид загина в катастрофата и той е… Знам ли. Просто виж как е.

Следващите думи на Мърсър бяха прекъснати от вика на Ласко. Той бе коленичил върху полузаровения нос на самолета и с всички сили изгребваше снега.

— Единият пилот е жив!

Марти Бишоп реагира по-бързо от другите и хукна към затрупаната пилотска кабина. Той блъсна настрана Айра и атакува снега, полепнал по предното стъкло, сякаш трескавите му действия можеха да прогонят мисълта за смъртта на Ингрид. След няколко минути Марти се промъкна през разбитото стъкло и докосна ръката, подаваща се от снега и леда. Вторият пилот хвана пръстите му.

Мърсър и Айра заобиколиха самолета и се приближиха до пилотската кабина откъм пътническото отделение. Започнаха да копаят, използвайки парчета от разкъсания корпус вместо лопати. Когато спряха, чуха как Марти насърчава пилота да се измъкне. След двайсет минути отломките бяха разчистени и Аника успя да се провре при летеца, за да му окаже медицинска помощ.

— Мърсър — извика тя, — трябват ми две парчета метал или дърво за шина. Ръката му е счупена. Донеси и чантата ми. Там има превързочни материали.

Хилда грабна чантата и я даде на Мърсър. Следващите десет минути изминаха в напрегнато мълчание, прекъснато от единединствен пронизителен вик, когато Аника намести ръката на пилота. Отчаянието от смъртта на другите бе завладяло всички.

Аника бавно излезе от пилотската кабина, измъквайки ранения летец. Ръката му бе превързана и прикрепена за гърдите и безбройните охлузвания на лицето му бяха обработени. Аника дори бе зашила най-дълбоките рани. Кожата й бе изпръскана с дезинфектант.

— Ще се оправи. Дадох му лекарства. Трябва да бъде на топло, за да се намали до минимум шокът, в който е изпаднал. — Тя се обърна към Марти, който влезе в пътническото отделение. — Искам някой да стои при него. Ти ще можеш ли?

Той погледна покритата с одеяло Ингрид.

— Ще се грижа за него — отговори Марти. Гласът му вече не трепереше.

— Хубава работа свърши — похвали я Мърсър, когато излязоха от самолета. — И с пилота, и с Марти.

— Бишоп е по-силен, отколкото мислиш. Само че нито Той, нито другите го знаят. — Аника изми в снега ръцете си.

Айра се приближи до тях. Изглеждаше невъзмутим и спокоен както обикновено.

— Какъв ще бъде следващият ни ход?

— Искам да огледам катастрофиралия самолет, а вие оправете този. Известно време ще живеем в него. Проверете дали сателитният телефон на Марти е в ред, защото когато слънчевата активност намалее, ще повикаме помощ.

Всички се заловиха за работа и Мърсър реши, че е време да тръгне. Той сложи в чантата си гайгеровия брояч и няколко протеинови блокчета и взе брадва, сребристо одеяло и малка туба гориво, в случай че не успее да се върне преди да се мръкне.

Пътят беше дълъг и мъчителен. С всяка стъпка в снега краката му затъваха до коленете. Вятърът духаше в лицето му и беше толкова силен, че затрудняваше придвижването. Той започна да се изпотява и почивките му зачестиха. Когато спираше, Мърсър поглеждаше гайгеровия брояч, озадачен, че уредът все още не показва радиация. Запита се дали Дилейни не е облъчен от друг източник.

Макар че катастрофиралият „С-97 Стратофрейтър“ беше само на три мили, бяха му нужни два часа, за да стигне до него. От въздуха бяха видели само част от крилото и парче от корпуса, но когато се приближи, Мърсър забеляза и други отломки. Петдесетте години преместване на леда бяха заличили последователността на падането на парчетата и Мърсър се изненада, че все пак е останало нещо.

На двеста метра зад парчето от крилото гайгеровият брояч започна да щрака. Мърсър притисна слушалките до ушите си. Количеството радиация беше незначително и сърцето му отново забави ударите си.

Той претърси района, проверявайки къде радиацията е най-силна, и откри корпуса. Самолетът се бе забил в скала и бе покрит с лед. Подаваше се само вертикалният стабилизатор. Мърсър прокара гайгеровия брояч по дължината на корпуса и забеляза, че показанията са най-силни над пилотската кабина.

— Защо там? — запита се на глас той.

Ако от С-97 бе изтекла радиация, това би трябвало да стане от товарното отделение.

Мърсър видя местата, където корпусът бе разкъсан от катастрофата и от лавината, която бе затрупала самолета. Той избра една от дупките близо до пилотската кабина и се залови за работа с брадвата. Почиваше си на всеки час, съзнавайки, че слънцето ще залезе, преди да се е върнал при останалите. Трябваше да внимава да не се изпоти — иронично условие, като се имаше предвид, че температурата е спаднала под точката на замръзване.

В три и половина следобед най-после направи достатъчно широк отвор и влезе в самолета. Леко повишената радиация все още беше под опасното ниво. Не знаеше какво ще намери вътре, нито какво ще означава това за оцелелите, които разчитаха на него.

Вътре беше тъмно, затова Мърсър включи фенерче. Лъчът освети обагрен в рубиненочервено труп, който го гледаше с невиждащи очи. Мърсър отстъпи назад, спъна се и падна. Остана на пода, без да обръща внимание на болката, която смразяващият въздух причиняваше на белите му дробове. Знаеше, че в самолета има трупове, но не бе подготвен за онова, което видя.

Когато се успокои, Мърсър стана и освети трупа на радиста навигатор. Рубиненочервеният цвят се дължеше на замръзналата кръв около устата на човека и върху коженото му авиаторско яке. Изглежда бе изтекла от носа му и от… Мърсър се наведе, за да види по-отблизо. „Господи, очите му! От очите му е текла кръв.“

В снега на пода имаше още кръв. Мърсър насочи лъча на фенерчето към пилотската кабина. Почти всички стъкла бяха счупени от катастрофата преди петдесет години. Снегът, проникнал вътре, се бе втвърдил в безформена маса лед. Вторият пилот беше на мястото си. Главата му бе извърната на една страна, сякаш светлината все още го дразнеше. Натрупаният върху гърдите му сняг беше обагрен в червено. И от неговите очи бе текла кръв.

Мърсър се бе оказал прав. Навигаторът и копилотът бяха в самолета, затова трупът в Кемп Декейд беше на Джак Дилейни. Той насочи лъча на фенерчето към неговото място, за да се увери напълно. От онова, което видя, рязко отстъпи назад.

Майор Дилейни седеше там, сякаш още управляваше самолета. Шапката беше на главата му, но коженото му яке бе изчезнало. По-голямата част от лицето му бе посивяла и се бе набръчкала, затова блестящите му зъби изглеждаха още по-ужасяващи. Усмихната глава на смъртта с авиационни очила.

Сред ледовете

Аника не знаеше колко пъти е погледнала часовника си и е изчистила кондензираните изпарения от дъха си по стъклото. Докато слънцето залязваше, започна да го прави още по-често. Устните я заболяха, защото непрекъснато ги хапеше.

Мърсър не бе споменал, че ще остане при другия катастрофирал самолет до сутринта, нито бе взел достатъчно провизии. Гъстата мъгла, паднала през последния час, засилваше безпокойството й. Тъй като щяха да прекарат няколко седмици в ледената пустош, не можеха да си позволят да прахосат нещо за сигнален огън и ако загубеше следите си на връщане, Мърсър никога нямаше да ги намери.

Отначало тя си повтаряше, че се тревожи само защото Филип Мърсър е безспорният водач на групата. Действията му бяха спасили всички и отсъствието му, макар е за няколко часа, бе оставило другите намръщени и песимистично настроени. Те вечеряха почти без да разговарят и всеки се оттегли в различни краища на самолета за да спи. Аника остана будна, за да наглежда исландеца Магнус, трийсет и пет годишния пилот. Марти седеше до нея, но се предаде на изтощението. Айра Ласко будува най-дълго от всички и после си легна, като й каза да направи същото. Освен това я увери, че Мърсър знае какво прави.

Аника обаче не беше толкова сигурна. Макар да не бе идвала в Гренландия, беше прекарала повече време в сурови условия от другите оцелели. Познаваше опасностите, беше виждала последиците от измръзването и знаеше колко е уязвим сам човек навън, когато температурата е под точката на замръзване.

Сега, когато будуваше сама втори час, Аника си позволи да мисли и за другата, по-лична причина за безпокойството си. Тя не познаваше Мърсър достатъчно добре, за да мисли за нещо повече от физическо привличане. Мърсър притежаваше вродена мъжественост, каквато другите се стремяха да постигнат с прояви на ненужна смелост и прекалена самоувереност. Той се подценяваше, сякаш се опитваше да скрие таланта си. Беше го-динадве по-голям от нея, но приличаше на пълен с енергия юноша, който не може да свикне с мисълта, че пораства. И това беше очарователно.

Аника си спомни погледа, който й бе отправил, след като бяха избягали от пожара. В очите му видя собственото си желание. Опитът й подсказваше да сдържа чувствата си заради драмата около запознанството им и всичко случило се оттогава. Тя бе имала любовници, с които бе споделяла опасностите, предимно колеги алпинисти, и всяка връзка бе рухвала под тежестта на последвалото еднообразие. Макар че беше несправедливо да сравнява Мърсър с другите мъже, Аника подозираше, че в края на краищата ще стане същото.

Въпреки това беше забавно да мисли по друг начин.

Тя бе заспала неусетно, когато я събуди някакъв шум. Оцелелите бяха издигнали стена от сняг като преграда пред зеещата дупка в задната част на самолета, бяха направили грубовата врата от изкривено парче метал и бяха покрили с мушама другите отвори в корпуса. В резултат на това в самолета беше сравнително топло.

Привидението, което влезе на слабата светлина на единствената газена лампа, приличаше на митично същество, покрито със сняг. От шала на устата му висяха ледени висулки. На качулката на главата му имаше ореол от лед. Докато се движеше, от дрехите му падаше сняг.

Без да пророни дума, Мърсър угаси лампата и кабината потъна в мрак.

— Какво стана, Мърсър?

— Тихо!

Той беше задъхан, сякаш бе тичал маратон.

И после Аника чу равномерно далечно бръмчене, което сякаш се разнасяше от всички посоки. Тя не позна странния звук, но останалите наскачаха.

— Дирижабълът — каза Айра.

— Чух го преди около половин час. — Мърсър махна шала и смъкна качулката от главата си. — Опасявах се, че ще запалите сигнален огън, затова бягах с всички сили и дори през мъглата отдалече видях газената лампа.

— Какво става? — попита Ервин, търсейки очилата си.

— Те не знаят, че сме тук. — Аноракът на Мърсър беше вледенен и остана изправен, когато го пусна на пода. — Според мен въздушният кораб е на няколко мили оттук. Чуваме само ехото му, което отеква в планините.

— Защо е в района? — попита Марти.

Ледени тръпки полазиха по гърба на Мърсър. Той се разтрепери толкова силно, че трябваше да стисне челюсти.

— Предполагам, че премества базата на „Геопроучвания“ на север. Те искаха това от самото начало.

— Стратофрейтъра на Дилейни ли търсят? Айра подаде хавлия на Мърсър, за да избърше косата си.

— Мисля, че търсят нещо друго, защото Джак Дилей-ни и останалите от екипажа още са в самолета.

Думите на Мърсър бяха посрещнати с всеобщо учудване. В последвалата тишина се чу как бръмченето на дирижабъла заглъхва. Айра зададе въпроса, който вълнуваше всички.

— Щом Дилейни е в самолета, тогава чий труп намерихме в Кемп Декейд?

— Искаш ли ти да отговориш? — обърна се Мърсър към Аника.

Стомахът й се сви и тя се подпря на седалката, за да запази равновесие. Отначало мислеше, че с появата на Гюнтер Рат в базовия лагер се е затворил кръгът, започнал с издирването от дядо й на скритото нацистко съкровище и разговора с инженера Ото Шрьодер. Двамата имаха предвид таен склад някъде, очевидно в Гренландия, защото фактът, че Рат, Мърсър и Аника бяха там, не бе случаен. До момента тя не се бе замисляла кого нацистите са принудили да разкопае скривалището им без никаква надежда да оцелее в тази мрачна ледена пустош и да стигне до Кемп Декейд. От края на войната до затварянето на базата са изминали десет години, но въпреки това нямаше друго обяснение.

— Той е бил последната жертва на холокоста — прошепна тя.

Мърсър запали отново газената лампа и се вмъкна в спалния си чувал. Аника започна да разказва:

— През целия си живот дядо ми се опитва да намери и да върне вещи, заграбени от евреите по време на нацистката окупация на Европа. Наскоро той получи информация от неизвестен източник в Русия за товар злато, взето от Сталинград и изпратено в Хамбург. В документите пишеше, че инженер на име Ото Шрьодер е играл роля в тази операция, която се нарича „Проект Пандора“. — Гласът й стана по-твърд и гневен. — Допреди десет дни Ото Шрьодер живееше в покрайнините на Мюнхен. Отидох да го разпитам за златото. Когато пристигнах в дома МУ> го изтезаваха група мъже, ръководени от Гюнтер Рат — човека, който е поставил бомбата в този самолет. Докато умираше, Шрьодер ми каза, че златото е само част от операцията, и Филип Мърсър може да помогне. Аника го погледна въпросително.

— Горедолу по същото време аз получих съобщение до електронната поща от адвокат от Мюнхен, че неназован клиент ще ми изпрати пакет с документи. — Мърсър ги извади от чантата си и ги доближи до газената лампа, за да ги видят всички. — До пристигането на този дневник не бях чувал за Ото Шрьодер, нито знаех защо би ми го изпратил. И тъй като е на немски, нямам представа какво пише там.

— Преди да сляза от „Ньорд“ — продължи Аника, — научих, че Мърсър е в базовия лагер на „Геопроучвания“. Разбрах, че всичко е нагласено. След катастрофата на хеликоптера претърсих пощата и скрих всичко, адресирано до него. Не можех да рискувам информацията на Шрьодер да бъде предадена на човек, когото не познавам и на когото нямам доверие. Смятах по-късно да се върна и да взема писмото, което зарових в снега на стотина метра от хеликоптера.

Айра погледна Мърсър.

— Значи нашият незнаен пътник не е бил незнаен.

— Аника ми призна това точно преди да открием бомбата — каза Мърсър. — Но заради грубата шега на приятеля ми Хари не е взела писмото, което е търсела. Подозирам, че е скрила плика, изпратен от Чарли Брус.

Той й направи знак да продължи да разказва.

— Тъй като Шрьодер е бил инженер, дядо ми и аз смятаме, че е участвал в построяването на таен склад за плячката на нацистите на място където съюзниците не биха могли да го намерят. След края на войната в стари солни мини е било намерено огромно съкровище, но има предмети на изкуството, антики, бижута и тонове злато на стойност милиарди долари, които още не са открити. Думите на Шрьодер, че златото, което търсим, е само част от проекта, ни накараха да мислим, че сме попаднали на някой от тайните им складове.

— Тук, в Гренландия? — учуди се Марти Бишоп. — Струва ми се доста крайно дори за нацисти.

— Бих се съгласила с теб, ако Мърсър и аз не бяхме тук заедно с Рат.

— Откъде Шрьодер е знаел, че вие двамата ще ходите в Гренландия?

— Нямам представа — призна Аника.

— Това е част от сценария — каза Мърсър и отпи глътка бренди. — Руснаците, които са изпратили информация за Ото Шрьодер на дядото на Аника, са избрали него вместо по-известните ловци на нацисти, защото са разбрали, че златото е в Гренландия и Аника ще идва тук. Готов съм да се обзаложа, че точно тези хора са казали на Шрьодер, че Аника може да ми се довери.

— Точно така — извика тя. — Той каза, че е получил загадъчно обаждане няколко седмици преди убийството му.

— Това обаче не обяснява как са разбрали, че Мърсър ще бъде тук — отбеляза Айра.

— Или са научили тази информация от уебсайта на Топографското дружество и са решили да ме включат в експедицията, или Чарли Брус е нагласил нещата така, че двамата с Аника да сме тук по едно и също време.

— Това означава, че и Чарлй участва в заговора — колебливо каза Марти. — Познавам го от години. Той не е ловец на нацисти.

— И аз го познавам отдавна — съгласи се Мърсър, — но колкото и невероятно да звучи, това е единственото обяснение.

— Защо смяташ, че трупът в Кемп Декейд е последната жертва на холокоста? — попита Хилда. Тя не говореше английски и Ервин Пул й превеждаше разговора.

— Мисля, че човекът е бил евреин, работник роб, използван да изкопае пещера, където германците да скрият плячката си. — Очите на Аника се напълниха със сълзи. — Неизвестно защо е бил изоставен и е успял да оцелее десет години, докато е открил Кемп Декейд. Не мога да си представя какви страхове и изолация е преживял, докато е установил, че единственият му шанс за спасение вече не съществува.

Горчивата ирония ги накара да замълчат и да се замислят за ужаса на подобна смърт.

— Може да е бил германски войник — предположи Дйра.

— Не — отговори Мърсър. — Доказателството беше на ръката му.

Аника подсмръкна и избърса лицето си.

— И ти ли го забеляза?

— Тогава не се замислих, но сега значението му е очевидно. Трупът, който открихме в базата, имаше белег от вътрешната страна на ръката, сякаш от изгаряне. Смятам, че си го е направил сам, за да заличи идентификационния номер, който нацистите са татуирали на кожата му, когато е бил избран за жертва.

— Има ли доказателство за това?

— Ако има, трябва да е тук. — Мърсър даде на Аника дневника на Шрьодер. — Виж какво ще можеш да разбереш от това. Ние трябва да обсъдим други проблеми.

Аника се приближи до газената лампа, взе подвързания в кожа ръкопис и запрелиства страниците.

— Какво ще кажете за… — започна Айра.

— После ще стигнем до другите въпроси — прекъсна го Мърсър. — Щом „Геопроучвания“ премества мястото на операцията си, не можем да рискуваме да останем в самолета. Те ще го забележат, когато мъглата се вдигне.

— Първото правило за оцеляване е да останеш в превозното средство — напомни му Марти.

— Нямаме избор — възрази Мърсър. — Ако Рат ни открие, ще бъдем мъртви. Единствената ни възможност за оцеляване е да се движим.

— Колко време можем да оцелеем без подслон? — рязко попита Марти.

Той беше готов да се бори с „Геопроучвания“, за да се върне в Гренландия, но смъртта на Ингрид го бе накарала да промени решението си. Не му пукаше за нацистите, за заграбените съкровища и за оцелелите от холокоста. Единственото му желание беше този кошмар да свърши.

— По-дълго, отколкото ако Рат ни намери — избухна Мърсър, но веднага потисна раздразнението си. Трябваше да си напомни колко далеч са оцелелите от нормалния си живот. Той се вторачи в лицата на останалите и видя страх в очите им. — Съжалявам. Никой от нас не заслужава това, което се случва, но все пак сме заедно в тази бъркотия. Успяхме да издържим дотук и смятам, че знам къде ще бъдем в безопасност.

— Къде?

— Зависи какво ще намери Аника в дневника — отговори Мърсър. — Ясно е, че историята за научна експедиция на „Геопроучвания“ служи само за прикритие. Те и онези, които стоят зад тях, са в Гренландия, за да намерят съкровището. За да си спестят хиляди часове работа, нацистите са разширили съществуваща пещера за склада си, вместо да изкопаят нова галерия. От опит знам, че ако в един район има една пещера, значи има и други. Може да се скрием в някоя от тях, далеч от пещерата, която са използвали нацистите, докато Рат и веселата му дружина си заминат или сателитният ни телефон отново започне да работи.

— Звучи разумно. — Айра погледна другите, за да види дали са съгласни.

— Според теб на какво разстояние сме от пещерата? — разтревожено попита Ервин.

— На около трийсет километра — отговори Мърсър и в същия миг осъзна нещо, което бе пропуснал. Разстоянията на картата, която бе открил в Кемп Декейд, бяха написани в метричната система. Американски пилот би използвал сухопътни или морски мили. Той поклати глава в упрек към себе си. Би трябвало веднага да забележи несъответствието. Вече бе изчислил отклонението в показанията на компаса. Отиването му до С-97 показваше, че им предстои труден преход.

— Можеш ли да ни заведеш дотам? — попита Хилда.

— Не. — Мърсър нямаше да рискува живота им, като се преструва, че знае всички отговори. — Но Аника има опит в подобни условия. Вярвам, че може да ни заведе на безопасно място.

— Имаме проблем. — Аника вдигна глава от дневника на Ото Шрьодер. Очите я заболяха от четенето на слабата светлина. — Още не съм прочела всичко, но попаднах на нещо, което ще направи плана ти неосъществим.

— Какъв е проблемът?

— Ото Шрьодер е бил военен инженер в германската армия. Преди това е учил за минен инженер. През 1943 година е бил изпратен в Гренландия като участник в Проекта Пандора, за да помогне да разширят мрежата от пещери, открита под глетчер. Всички са били командировани лично от самия Хитлер. Шрьодер така и не разбрал какъв е бил резултатът от работата му, защото два месеца след началото на операцията е бил затрупан от свлачище и се наложило да го евакуират. В дневника си той пише, че в копаенето са участвали хиляда евреи и цигани роби и мащабът на работата се разширявал. Всеки ден умирали средно по десетина от тях.

Цифрата беше потресаваща. Мърсър бе запознат с практиката в мините и отлично си представяше неописуемо жестоките условия, при които бяха работили онези хора.

— Главната задача на Шрьодер преди да започне изко-паването на тунела била да прокара вентилационна шахта до повърхността през лед с дебелина хиляда фута — продължи Аника.

— Чакай малко. — В думите й нямаше логика и Мърсър реши, че тя е прочела погрешно. — Сигурна ли си, че първо е трябвало да изкопае вентилационна шахта? Това означава, че са започнали под земята и са копали нагоре.

— Точно това е проблемът — отговори Аника. — Пещерата се намира под планина в края на фиорд и дотам може да се стигне само с подводница. След като завърши вентилационната шахта, Шрьодер трябвало да направи Док за подводници и да разшири пещерата, за да има място за спални помещения и работни пространства.

— По дяволите! — изруга Мърсър. — Рат търси вентилационната шахта.

Аника кимна.

— Това означава, че няма други пещери, където да се скрием.

— Не сме обсъдили и един друг въпрос. — Айра погледна многозначително Мърсър. — Не ви казахме, че трупът който намерихме в Кемп Декейд, е радиоактивен. Човекът може да е бил облъчен в С-97, когато е взел пилотското яке на Дилейни. Мърсър и аз отхвърлихме идеята че американските военни са оставили ядрени материали.

— Проверих самолета — прекъсна го Мърсър. — Показанията бяха същите като в Кемп Декейд. С-97 не е източникът.

— Това означава, че радиацията е дошла от пещерата, към която ще тръгнем — заключи Айра. — Щом гайгеровият брояч я отчита след петдесет години, онова, което е там долу, трябва да е по-горещо от ада.

Мърсър погледна Ервин Пул, който се бе сгушил в спалния си чувал. Светлината на газената лампа се отразяваше в очилата му.

— Какво мислиш, Ервин? Ще се откажеш ли от фалшивата си история за прикритие и ще ни разкажеш ли какво знаеш?

Въпросът беше толкова неочакван, че всички се обърнаха към германеца метеорулог. Ервин се опита да изглежда стъписан, но преживяванията му през последните няколко дни бяха твърде травмиращи, за да поддържа фасадата.

— Как разбра? — попита той.

— От приятелството ти с Игор Булгарин — отговори Мърсър и Ервин разбра какво има предвид, но останалите зачакаха обяснение. — Когато се запознахме, Игор ми каза, че отива в Гренландия да търси парчета от метеорити. Единственият проблем с историята му бе, че намирането на метеорити в Гренландия е почти невъзможно. Търсят ги в Антарктида, защото там вали толкова малко, че я смятат за пустиня. Парчетата от метеорити може да останат години на леда, очаквайки някой да ги намери. Тук обаче снегът ги затрупва за броени минути. Четох за експедиция в Гренландия през 1998 година, която шест седмици търсила парчета от метеорита Кангилия. Изчислено е, че е тежал сто тона, и те са разполагали с видео и сателитна информация къде да търсят. Но не открили нищо. Няма начин да намериш космически отломки, като вървиш по леда. — Мърсър отново насочи погледа си към Ервин. — Реших, че след като сте приятели от години, ти знаеш за фалшивата история на Игор и какво всъщност правеше той тук.

Пул не отрече обвинението.

Мърсър доведе разсъжденията си до логичния им завършек.

— Игор трябва да е знаел за тайния нацистки склад и е отишъл в Кемп Декейд, защото е подозирал, че умрелият човек е дошъл от пещерата. Някой от „Геопроучвания“ е знаел какво търси Булгарин и го е убил, за да запази това в тайна.

Ервин не реагира. Той вероятно се бе досетил, че „инцидентът“ с Игор всъщност е умишлено убийство. Унесът му през последните няколко дни може би се дължеше на страха, че той ще бъде следващият заради приятелството си с руснака.

— Знаеш ли кой го е убил? — обърна се Айра към Мърсър.

— Тъй като Игор е ударен в тила, убиецът трябва да е бил някой, когото не е подозирал, и е стоял с гръб към него. Освен това е бил достатъчно силен, за да повали най-едрия мъж в лагера. И накрая убиецът е издърпал трупа от офицерските помещения и го е изоставил, когато е стигнал до първото голямо препятствие. Това означава, че всъщност не е бил достатъчно силен, за да носи тялото.

— Звучи логично. Е, кой е бил?

— Единственият човек, който отговаря и на трите критерия, е Грета Шмид — каза Мърсър и останалите го погледнаха недоверчиво.

— Мисля, че Мърсър има право — след минута мълчание каза Ервин. — Ние с Игор смятахме, че „Геопроучвания“ не знаят кои сме и защо сме дошли в Гренландия, но все пак обсъдихме хората, с които трябва да внимаваме. Не допускахме, че Грета е замесена в това.

— Ервин, знаеш ли дали „Геопроучвания“ е филиал на компания на име „Кол“? — попита Аника. — Шрьодер споменава това име в дневника си като компанията, сключила договор да изкопае пещерата. Той е бил един от малцината военни експерти, изпратени да помогнат.

— „Кол“ купи „Геопроучвания“ миналата година, затова може да се крият зад научни проекти, докато осъществяват истинската си цел.

— Намирането на златото? — попита Марти. Ервин повтори думите на Шрьодер.

— Златото е само малка част от цялата работа.

— Какво са скрили германците?

— Нищо. Опитват се да намерят нещо, което не би трябвало да е на тази планета.

Мърсър разбра по-бързо от другите.

— Радиоактивен метеорит, паднал тук през 1943 година?

— Не съвсем — отговори Ервин. — По-голямата му част се е разбила в Русия през 1908 година.

Прозрението осени Мърсър и въпреки тежките преживявания и чувството за загуба той се развълнува. Говореха за една от най-големите научни загадки на XX век.

— Тунгуският. — В гласа му прозвуча потиснато страхопочитание.

— Да, доктор Мърсър. Нацистите са търсили парче от Тунгуския метеорит, който се е взривил над Сибир на 30 юни 1908 година.

— Как? Защо?

Пул огледа учудените лица на другите.

— За онези от вас, които не са запознати с тази история, искам да кажа, че експлозията на Тунгуския метеорит е останала загадка и до днес. Някои предполагат, че е било астероид, а други — комета или черна дупка. Трети дори мислят, че е било детонация на двигател на НЛО. Но всички са единодушни, че взривът е унищожил хиляди квадратни метра гора, макар че дърветата в епицентъра стоят като някои сгради в Хирошима след атомната бомба. Сеизмографите чак във Вашингтон са регистрирали ударната вълна, а силният блясък е бил видян в Копенхаген. Нещо повече, очевидци разказват, че част от обекта е продължила да лети на северозапад и всъщност дори е набрала височина след експлозията. За да отговоря на въпросите на Мърсър как и защо германците са търсили разпилелите се фрагменти, които свидетелите са видели, трябва да ви разкажа повече подробности. — Ервин прие бутилката бренди, която Айра му подаде. — Първата научна експедиция, която е търсила мястото, е организирана едва през 1927 година от човек на име Леонид Кулик. Той е бил пленен от германците и е умрял в затворнически лагер през 1942 година. По време на продължилите няколко седмици жестоки разпити Кулик е разкрил всичко, което е знаел за загадъчния взрив. След като научили истината за експлозията, германците не пожалили нищо, за да намерят записките му. Те пожертвали хиляди войници в една от най-отчаяните битки в цялата война само за да намерят няколко тетрадки. — Ервин Пул отново млъкна и се замисли. — Когато войната избухнала, Кулик бил изпратил тайните си открития на свой приятел в Сталинград.

— Искаш да кажеш, че битката при Сталинград е била заради няколко тетрадки? — намръщи се Марти. — Я стига!

— Не, но по време на битката отвъд руската фронтова линия са били изпратени стотици екипи от специалните сили, за да ги търсят, и хиляди хора са загинали. Когато става дума за фанатизма на Хитлер, фактите са много по-странни дори от измислица. Ще ви разкажа друга история, за да илюстрирам това. — Ервин говореше така, сякаш изнасяше лекция на деца. — През април 1942 година той изпратил екип от учени, екипирани със свръхмодерни радари, на остров Руген в Балтийско море, за да проверят новата му теория. Хитлер бил убеден, че макар земята да е кръгла, ние не живеем на вътрешната извивка на куха сфера. Седмици наред учените изпращали радарни вълни към небето, надявайки се на отразен сигнал от британската военноморска база в Скапа Флоу. Навремето Германия била изостанала от съюзниците в областта на Радарните системи, но въпреки това фюрерът пропилял ценни ресурси за обречено на провал изследване.

— Но какво общо има това с Тунгуския метеорит?

— Не всички научни области, в които нацистите са работили през войната, са били абсурдни. Проектът „Пандора“ е бил далеч по-успешен. Както вече казах, първото официално разследване на експлозията е започнало едва през 1927 година. Интерес обаче проявявали и местните жители. Първото неофициално издирване било организирано година след взривяването на небесното тяло, но се провалило заради лошото време и недостъпността на мястото. Изминали две години, докато през 1911 някои видели с очите си разрухата. Тунгуска област е един от най-отдалечените райони в сибирската тайга и новината за този успех стигнала до столицата на империята Санкт Петербург едва през 1912 година, защото мнозина от изследователите умрели в гората или скоро след завръщането си от мястото на експлозията. Смъртта им била причинена от ужасяваща загадъчна болест, която разлагала плътта им. Накрая се превърнали в скелети.

Мърсър си спомни снимката на Стефансон Розмундер в болничното легло в Рейкявик и разбра какво го е убило.

— Селяните мислели, че дяволът е унищожил гората и е убил хората. Някои се върнали от зоната на експлозията със странни топли камъни и твърдели, че това са парчета от кожата на Сатаната. Жителите на цели селища, където били съхранявани тези непознати камъни, умирали от същата странна болест, обикновено няколко дни след завръщането на изследователите. Повиканите свещеници казали, че знаят какви тъмни сили действат, и вградили всички камъни в златни икони, убедени, че ще блокират злото, убило близо хиляда души. И успели.

Думите му бяха посрещнати с недоверие, но Мърсър обясни.

— Идеята е била страхотна, макар че не са разбирали защо. Ако камъните, които са събирали, са били радиоактивни парчета от метеорит, златото е действало като ефикасен щит заради плътността си.

Ервин Пул кимна.

— По-късните изследвания на Кулик потвърдили, че златото предпазва от радиацията много по-успешно от оловото. Той не можал да обясни защо тази радиоактивност реагира толкова различно. Това била загадъчна сила, за която знаели малцина.

Научната подготовка на Мърсър му позволи да види пропуска в историята на Пул.

— Защо този мощен източник на радиация не е убил всички, които са ходили на мястото на експлозията?

— Кулик знаел, че радиоактивните материали имат така наречения в наши дни период на полуразпад. Теорията му била, че парчетата от метеора се разпадат неравномерно, отвън навътре, и след няколко месеца повърхността става инертна, предпазвайки се от по-нататъшен разпад. Той смятал, че това явление е предизвикано от реакцията със земната атмосфера или вероятно е последица от слънчевата радиация, която разлага нещо в парчетата от метеора. Никой не е сигурен. Кулик предположил, че причина за смъртта на онези хора са били само парчетата, които селяните са обработили, като са разрушили нерадиоактивния пласт.

Мърсър забеляза няколко недостатъка в тази теория, но не каза нищо. Той не беше планетарен геолог. Говореха за елемент, който дотогава не е виждан на земята и не е изследван от съвременната наука. Мърсър не знаеше какви фантастични елементи се въртят във вселената в опашките на междузвездните комети. На всеки няколко години учените, работещи с ускорители на частици, прибавяха нови елементи в края на периодичната таблица. Възможно беше метеоритът да е бил съставен от някой стабилен елемент, който все още не е открит.

— Да се върнем към историята — каза Ервин и групата отново се съсредоточи, макар че малцина разбираха или се интересуваха от физика. Те просто искаха да чуят края на разказа. — През 1912 година царица Александра изпратила най-доверения си емисар във Ванавара, най-близкият до експлозията град, за да разбере какво убива народа й. Човекът имал религиозно образование и бързо възприел идеята да затвори парчетата от метеорита в златни икони. Той изпратил екипи в гората, които да търсят още части от „Юмрука на Сатаната“, както го нарекъл.

— Да ме вземат дяволите! — възкликна Мърсър. — Това обяснява защо в Тунгуска област не е намерено нищо от метеорита. Някой е прибрал всички парчета, преди Ку-лик или по-късните експедиции да са стигнали дотам.

— Точно така — съгласи се Ервин. — Макар че имали предпазни сандъци, където да затварят парчетата от метеорита веднага щом ги открият, загинали още стотици хора, изпълнявайки тази задача. Свещеникът поръчал да му направят златно облекло, за да може да работи с пробите, уверявайки се, че камъните никога повече няма да причиняват смърт.

— Кой е бил онзи свещеник? — попита Айра.

— Григорий Ефимович Нових.

Аника Клайн беше толкова погълната от историята, че едва след няколко секунди осъзна, че името й е познато. Или поне по-популярното, с което беше известен този човек.

— Распутин!

— Да, Распутин е бил пратеникът на царицата. Той прекарал две години в Тунгуска област, търсейки парчета от метеорита. Когато се върнал в Санкт Петербург, отказал да каже какво е намерил. Първата световна война току-що била започнала и той се страхувал, че откритието му ще бъде използвано като оръжие. Дори когато германците за пръв път пуснали отровен газ в Болимов през януари 1915 година, Распутин не разкрил съществуването на загадъчния източник на смърт. През войната слуховете за откритието му се засилили и той разбрал, че е само въпрос на време да го изтезават, за да разкрие какво е убило селяните в Тунгуска област. Натискът върху него нараствал и Распутин основал братството на Юмрука на Сатаната заедно с неколцина доверени свещеници, които да продължат да пазят тайната след смъртта му. Убили го през декември 1916 година но не заради влиянието му върху царското семейство, както пише в учебниците по история, а защото не искал да каже на военните онова, което знаел.

— Тогава той не е бил психопат, както са смятали хората?

Ервин се усмихна мрачно.

— Е, бил е и такъв. Разказите за невъздържаността му са далеч по-меки от истината. Но членовете на братството смятали, че той може би е спасил човечеството от самоунищожителните му импулси.

— Как са замесени нацистите в това?

— Първата руска революция избухнала в Санкт Петербург няколко седмици след убийството на Распутин и онези, които знаели слуховете за Юмрука на Сатаната, били изпратени в изгнание или екзекутирани. Интересът към експлозията в Тунгуска област намалял. Братството скрило петдесетте икони с парчетата от метеорита в различни църкви и манастири в страната и ги премествало често, когато комунистическата власт конфискувала или разрушавала сградите. Членовете остарявали и били приемани нови. Леонид Кулик бил един от тях, първият, който не бил свещеник. Помолили го да стане член на братството, за да не разгласи аномалиите, които открил на мястото на експлозията, като например факта, че там са ходили и преди него.

— Колко души членуват в братството? — попита Мърсър. Подобно на останалите и той бе стигнал до извода, че Ервин Пул и Игор Булгарин са членове на това братство.

— Обикновено от шест до осем. Малкият брой ни помага да запазим анонимността си. Кулик е определил истинската същност на онова, което братството пази, и скоро след като Германия нападнала Съветския съюз, препоръчал иконите да бъдат унищожени. Той не искал светът да бъде изложен на този ужас. Тогава се знаело Много повече за радиацията и Кулик се страхувал, че Физиците могат да направят атомна бомба от фрагментите. Всички икони, с изключение на една, били бетонирани в сандъци и закарани навътре в морето, където били изхвърлени. Тъй като златото не корозира в солената вода иконите щели да останат там завинаги. По същото време Кулик изчислил траекторията на парчето от метеорит/ което очевидци видели да се издига през земната атмосфера и да изчезва. Следващата му цел била да намери това парче, за да не го открие друг. Но нацистите започнали светкавичния си удар срещу Съветския съюз. Кулик бил пленен преди последната икона да бъде изнесена от уединения манастир, където била скрита, и да бъде организирана експедиция, която да намери другото парче.

— Което се е разбило тук?

— Да. — Ервин смаза гърлото си с още една глътка бренди. — Нацистите научили от Кулик за липсващата икона и изпратили в Русия екип от специалните части, за да я откраднат и да приберат на сигурно място тетрадките му от Сталинград, където били записани координатите на мястото на падането на последното парче от Юмрука на Сатаната.

Черните очи на Аника заблестяха от същата страст, която бе заразила дядо й.

— След това стартирали проекта Пандора, използвайки заграбено злато, за да построят хранилища за радиоактивните материали, които открили. И щом намерили парчетата от метеорита, изпратили Ото Шрьодер да ги изкопае от леда.

Ервин кимна и почисти очилата си.

— По онова време съюзниците извършвали редовни полети над Гренландия във въздушни конвои, пренасяйки товари за Англия.

— „Изчезналата ескадрила“, за която сме си говорили, е била един от онези полети — добави Мърсър.

— Да. Радиоактивната топлина, излъчвана от фрагментите, разтопявала скалите под тях и те пропадали. Заради онези полети германците не можели да рискуват да копаят тунели до тях от повърхността, затова дошли откъм морето с подводници и намерили пещера под глетчър на пет мили от мястото, където паднал метеоритът. Смятали да използват пещерата като временна база, като изкопаят дълъг тунел в леда и скалите, за да стигат до парчетата. — Ервин погледна Аника, която още държеше дневника отворен на коленете си. — Не е необходимо да довършваш дневника на Шрьодер. Аз съм го чел. Те са завършили вентилационната шахта и пристана за подводниците и започнали да копаят тунела към тайното хранилище, когато Шрьодер е бил ранен. Той не Знае какво се е случило след това.

— А ти знаеш ли? — попита Марти.

— Никой не знае, освен горкия роб, когото Мърсър е намерил в Кемп Декейд.

Нещо в думите на Пул бе поразило Аника. Челото й беше намръщено, а тънките вежди свъсени. Тонът й беше обвинителен.

— Кога прочете дневника на Шрьодер? Ервин обидено отмести поглед встрани.

— Скоро след като ти отиде да разговаряш с него — уклончиво отговори той.

— Колко скоро? — Гневът й нарасна, защото беше сигурна какъв е отговорът.

— Намерихме го в дома му, след като прогонихме Рат и неонацистките му главорези.

Аника избухна.

— Снайперистите са били твои хора? Негодник! Бил си там през цялото време и си гледал как Шрьодер умира. Допуснал си да прострелят и мен. — И после всичко останало й се изясни. — Ти си нагласил цялата история — с мен и дядо ми. Проклето копеле!

Тя скочи от мястото си и щеше да стигне до Пул, но се спъна в спалния си чувал и падна. Мърсър се хвърли, прикова я към пода и хвана ръцете й над главата, за да не мърда. Аника беше много по-ниска от него и четиридесет килограма по-слаба, но за няколко отчаяни секунди той се уплаши, че ще го надвие. Яростта й даваше сили и Аника приличаше на разярен звяр.

— Престани, Аника! — каза Мърсър и стисна зъби, когато тя го ухапа по рамото.

Аника измъкна едната си ръка и посегна към очите му. Пръстите й се бяха изкривили като на хищник. Той се наведе и разбра, че тя посяга да издере кожата на лицето му. И в следващия миг всичко свърши. Аника се отпусна неподвижно. Мърсър отвори очи, озадачен какво я е успокоило. Готвачката Хилда се бе навела над тях и масажираше юмрука си. Тя каза нещо през рамо.

— Знаела, че никога няма да удариш жена, затова го сторила вместо теб — преведе Ервин.

Хилда се усмихна гордо на Мърсър и му намигна.

— Danke — каза той и погледна Аника. Под лявото й око вече личеше синина, но иначе нямаше нищо сериозно. Той я пренесе на мястото й, закопча предпазния й колан, за да не го нападне отново, когато се свести, и се вторачи в Ервин. — Знаеш ли, Аника има право. Ти наистина си мръсен негодник. Какво ти дава правото да въвличаш невинни хора в борбата си?

— В тази борба няма невинни. Братството на Юмрука на Сатаната почти цяло столетие предпазва света от тайната, която знае. Мисля, че заради тази всеотдайност трябва да ни бъде разрешено да въвличаме и други, ако се нуждаем от тях.

— Но защо Аника и дядо й? А аз?

— Първо ще отговоря на втория ти въпрос — спокойно каза Пул. — Не ние те въвлякохме. Ти вече беше включен в експедицията за Гренландия заедно с „Геопроучвания“. Това беше просто късмет за нас. Споменахме името ти на Шрьодер като възможен съюзник, в случай че нещо в плановете ни се обърка. Ти имаш славата на способен човек.

На Мърсър не му прозвуча убедително, но Ервин бе разкрил истината за пещерата и дядото на Аника. Тогава защо би излъгал за него?

— Не познавам Чарлс Брус, за когото спомена — добави Ервин, — затова мисля, че поканата му да участваш в експедицията до Кемп Декейд е била искрена.

— А Аника?

— Ние изпратихме на дядо й информация за Шрьодер с надеждата, че той ще успее да разобличи компанията „Кол“ и Проекта Пандора. Едва когато проследихме Аника до дома на Шрьодер, осъзнахме, че мерките ни за безопасност са осуетени. Гюнтер Рат, който е директор до специалните проекти на „Кол“, бе научил за Шрьодер и ни беше изпреварил. Подозираме, че офисът на дядото на Аника във Виена се подслушва. Ние с Игор прогонихме Рат и групата му, всъщност Булгарин и един друг брат. Аз не разбирам от оръжия. Влязохме в къщата на Шрьодер и открихме дневника му. Дадохме го на адвокат от Мюнхен, за да ти го изпрати. Операцията беше пред провал и се опасявахме, че когато пристигнем в Гренландия, ще се нуждаем от помощта ти, като имахме предвид жестокостта на Рат. Аника вече беше изчезнала, затова не можахме да я предупредим. Не знаехме къде се намира, преди да чуем сигнала за помощ от хеликоптера. Не сме искали никой да пострада. И не трябваше да сме тук. Експедицията на „Геопроучвания“ щеше да бъде отменена, ако Аника бе разкрила онова, което ние искахме да научи. — Гласът му постепенно заглъхна. Мърсър се облегна назад, опитвайки се да проумее всичко чуто. Знаеше, че ще му трябва време. А може би никога нямаше да го разбере. Историята беше изумителна. Метеорити, радиация, тайни братства, Распутин, нацисти, неонацисти, ловци на нацисти и куп невинни хора, хванати в капан на глетчер между Гюнтер Рат и целите му.

— Какво мислиш, Айра?

— Тъй като ние бяхме победители през Втората световна война, може да предположим, че германците не са извадили парчетата от метеорита. Това означава, че фрагментите лежат там долу от шейсет години.

— Продължавай.

— Питам се защо Рат ги търси толкова ожесточено. Тази работа се подготвя отдавна, като се има предвид, че преди една година „Кол“ е купила „Геопроучвания“, за Да ускори търсенето. Искам да знам какво се е случило миналата година, за да направи издирването толкова важно. Някакви идеи, Ервин?

— Не знаем — призна Пул.

— Всичко това е много интересно, но не ни помага — повиши глас Марти. — Оцеляхме от един опит за убийство, но се съмнявам, че ще оживеем от следващия, ако останем тук.

— Трябва да опитаме да намерим вентилационната шахта — каза Мърсър, поглеждайки Ервин. — Рат знае, че Игор Булгарин е бил член на братството заради интереса му към трупа. Мислиш ли, че знае и за теб?

— Съмнявам се, след като не ме убиха в базата. Само няколко от братята не са били руснаци, а Рат знае, че съм германец. Когато уреди идването ни тук, Игор фалшифицира част от биографията ми, затова там не пише, че съм учил в Москва, когато Източна Германия беше васална страна на Съветския съюз. Рат не разполага с нищо, което да ме свърже с братството.

Мърсър си спомни как Ервин проверяваше дали някой от хората на „Геопроучвания“ не е наблизо, когато обясняваше на борда на „Ньорд“ как е разбрал за пиянството на Игор.

— Става все по-интересно. Рат не съзнава, че ние знаем за пещерата. Когато открие, че този самолет е изоставен, той ще предположи, че сме избягали към брега — единственият логичен избор. Ако успеем да стигнем до вентилационната шахта преди него, ще се затворим вътре и ще чакаме, докато се откаже да я търси. А той не може да я търси вечно, защото „Геопроучвания“ има задължения към други научни екипи, които ще дойдат в лагера им след две седмици. А дотогава ние ще сме успели.

— Как? — попита Марти. — Пещерата излъчва смъртоносна радиация, за Бога!

— Не. И оцелелият, когото намерихме в Кемп Декейд, доказва това. Той е живял там десет години, хранейки се с провизиите, оставени от нацистите, докато самотата или лудостта го е принудила да излезе.

— Откъде знаеш, че внезапно изтичане на радиация не го е принудило да излезе?

— Ервин каза, че жителите на руските села, изложени на радиацията, са умрели за няколко дни. Ако е бил облъчен, той не би стигнал до Кемп Декейд.

— Добре, но защо смяташ, че ще можем да изпреварим Рат? Неговата компания е изкопала проклетата шахта. Дирижабълът вероятно вече ги пренася точно там.

— Съмнявам се. Не забравяй, че те докараха тук четири всъдехода и джип. Не са необходими толкова много превозни средства, ако знаят мястото на шахтата. Те ще изгубят време, докато я търсят, а благодарение на картата, която намерих в Кемп Декейд, ние знаем точно къде е.

— От теб би станал добър детектив — обади се Аника. Беше се свестила и слушаше разговора, но не бе помръднала.

— Добре ли си? — загрижено попита Мърсър.

— Да. Съжалявам, че избухнах. Аз само… Знам ли. В един момент всичко това ми дойде твърде много.

— Имаш право да се ядосваш — каза Ервин. — Не мога да ти опиша колко много съжалявам.

Айра изстърга малко сняг от стената, уви го в носна кърпа и го даде на Аника, която го притисна до подутото си око.

— Кой ме удари?

— Хилда, най-добрата военна готвачка в Германия. Ако шницелът й по виенски не ти е харесал, тогава дясното й кроше със сигурност ще те порази.

Аника се усмихна и заговори на немски на дебелата жена.

— Напомни ми никога да не обиждам готварските ти умения и да не те ядосвам.

— Полунощ е — каза Мърсър. — Ако тръгнем на зазоряване, ще трябва да прекараме само една нощ на открито, Докато стигнем до пещерата. Капнал съм от умора. Обикновено си лягам в десет в дните, когато оцелявам от самолетна катастрофа.

Когато се бе върнал от похода си, останалите от групата спяха далеч един от друг, но сега се сгушиха наблизо, привлечени от силата му. Мърсър забеляза това и се зарадва, защото колкото те се нуждаеха от водачеството му, толкова той изпитваше потребност от насърчението им. Бяха преживели много заедно и Мърсър знаеше, че най-Лошото предстои. Видя, че Аника се е настанила до него.

— Аника — прошепна Мърсър и очите й се отвориха, — би ли ми направила една услуга? Хилда си пада по мен. Ще ми бъдеш ли телохранител?

Тя сподави смеха си.

Моят герой! — После изражението й стана сериозно и загрижено. — Благодаря ти за доверието, че мога да заведа групата до пещерата, но истината е, че едва ли ще успея.

Мърсър разбра колко много й струва това признание. Прочете го в очите й. Дързостта й се бе изпарила.

— Защо мислиш така?

Тя бе измъчвана от съмнения и поставяше под въпрос собствените си умения.

— Когато се катеря по планините или изследвам джунглата, си мисля, че съм смела, но всъщност се преструвам. Приемам желаното за реално. Знам, че спасителният хеликоптер ще долети веднага щом се обадя, и не съм изложена на действителна опасност, освен ако не направя някоя глупост. Сега обаче е различно. Животът на всички зависи от това дали ще успеем да стигнем до пещерата. Не мога да поема подобна отговорност. Заблуждавам се, като мисля, че съм смела, Мърсър. Истината е друга.

Той протегна ръка и я погали по косата.

— Не се познаваме, но мога да ти кажа, че ти си един от най-смелите хора, които познавам, Аника. По време на пожара показа хладнокръвие. Разсъждаваш бързо и си невероятно решителна. За мен това е определение за смелост. Само глупакът търси опасността. Смелият я избягва, когато може, но се изправя пред нея, ако се наложи. Любимото ти занимание е опасно, но не това те прави храбра. Ти си смела, защото знаеш каква е разликата между фантазията и реалността. И когато реалността ти нанесе удар, отвръщаш. Няма да се държа снизходително, подхвърляйки банални изрази като „убеден съм, че ще се справиш“, защото не знам дали ще можеш. Но вярвам, че ще се справиш. И това ми е достатъчно.

— Благодаря — отговори тя. Нямаше думи, с които да изрази дълбоката си признателност.

— Моля — кротко каза Мърсър, защото всеки друг отговор би издал силното му желание да я целуне.

Аника заспа усмихната и той се запита дали е разгадала мислите му.

В ледената пустош

Сутринта Мърсър завари Марти Бишоп да стои над гробовете, които членовете на екипа бяха изкопали. Останалите се подготвяха за предстоящия преход и опаковаха спални чували, полярна екипировка, газени котлони, бутилки с пропан и храна. Възникнаха няколко спора какви лични вещи да вземат — видеокасетите на Марти за баща му, дебелия дневник на Ервин Пул и дори за готварската книга на Хилда. Мърсър спечели всичките и взеха само най-необходимото, но въпреки това бяха претоварени. Единствено Магнус, исландският пилот със счупената ръка, щеше да върви, без да носи нищо. Мърсър компенсира за него, като грабна най-тежката раница с трийсет килограма багаж.

— Не я познавах добре — каза Марти, когато усети, че Мърсър е застанал до него. Надгробният камък на Ингрид представляваше парче метал, на което бе надраскано името й.

— Няма значение. За няколко дни тя е била част от живота ти. Нормално е да тъгуваш за нея.

— Просто се забавлявахме. Връзката ни щеше да приключи, щом се върнехме в Исландия. — Марти избърса лицето си с ръкавица. — Щях да я забравя, без да изпитвам нищо, но сега не мога.

— Така е — съгласи се Мърсър. — Дълго ще я помниш. Нищо не ни е така безразлично, както би ни се искало. Особено хората.

— Никога не мисля за последиците.

— Имам чувството, че известно време няма да мисля за нищо друго. — Мърсър сложи ръка на рамото му. Ще ти дам още няколко минути и после трябва да тръгваме.

— Благодаря.

Мъглата се вдигна и Мърсър видя, че стъпките, които бе оставил в снега, докато отиваше и се връщаше от мястото на катастрофата на С-97, са почти заличени от постоянния гренландски вятър. Той се зарадва, защото това означаваше, че до утре сутринта няма да има дири от прехода им, които Рат да може да проследи. Те стигнаха до „Стратофрейтър“ преди обяд и два часа заравяха парчетата от разбилия се самолет. Никой не искаше Рат да открие истината за майор Джак Дилейни.

Тъй като знаеше пътя, Мърсър ги водеше дотам, но когато поеха към вентилационната шахта, водачите се сменяха. Проправянето на пътека в дълбокия сняг беше трудна работа и само той и Айра можеха да издържат повече от час. Аника вървеше след водача и следеше посоката с компаса, който бе взела от ДС-3. Когато не беше начело на колоната, Мърсър крачеше редом с Марти, помагайки на Магнус. Аника му бе дала умерена доза болкоуспокояващи, така че летецът да не заспива и в същото време да не чувства болки по време на прехода.

Всички бяха подходящо облечени и нямаха проблеми със студа, но умората постепенно забавяше движенията им. Мърсър очакваше, че дебелата Хилда ще има най-големи затруднения. Оказа се обаче, че Ервин Пул има нужда от най-много окуражаване. До пет часа групата измина едва една трета от разстоянието с четири пъти по-бавна скорост, отколкото онази, с която бяха тръгнали. Планът на Мърсър да прекарат само една нощ на открито нямаше да се осъществи.

Вместо да ги тласка отвъд предела на издръжливостта им, той реши да осигури подслон за нощта и зави към назъбените планини вдясно, надявайки се да намери защита от засилващия се вятър. Беше прекалено да се надява на пещера, но всеки създаден от природата заслон щеше да е добре дошъл.

Те вървяха още един час до скалите, които щяха да ги предпазят от внезапните пориви на вятъра. На небето се сгъстиха буреносни облаци и притъмня. По примера на северните кучета във впряговете всеки започна да копае дупка в снега от подветрената страна на възвишението.

— Но така — предупреди ги Аника. — Трябва да се разделим по двойки, за да споделим телесната си топлина. Иначе няма да изкараме нощта.

Тя бе махнала черните си очила и погледът й се спря на Мърсър, когато другите започнаха да се събират по двама. Поканата бе отправена, но Аника имаше задължения към пациента си.

— Магнус, ти си с мен.

Пилотът бе пребледнял от изпитанието, но успя да се усмихне.

— Знаех си, че ще имам полза от счупената ръка. Аника започна да говори с Хилда и готвачката разшири дупката, за да има място за тримата.

— Ще пазя да не се промъкне при теб, докато спиш — прошепна тя на Мърсър.

Въпреки допълнителната изолация, нощта беше адски студена. Ако не бяха толкова изтощени, нямаше да могат да заспят. В полунощ вятърът смени посоката си и бързо издуха снега от бърлогите им. Те се втурнаха да копаят нови дупки от другата страна на ниския хълм. Този път изровиха една голяма яма в снега и спаха заедно.

На зазоряване им бяха необходими няколко минути, за да се измъкнат на повърхността през шейсетте сантиметра сняг, навалял върху тях. След оскъдна закуска от протеинови блокчета и преварена вода от сняг, разтопен на газовия котлон, те продължиха да вървят. Вятърът Духаше в гърба им. Следите зад тях изчезваха мигновено, изметени от безмилостните пориви. Бавно се придвижваха на север, следвайки водача си. Това беше демонстрация на доверието им в Мърсър. Ето защо той полагаше неимоверни усилия и поемаше водачеството, когато снегът станеше по-дълбок или теренът по-труден. В единайсет часа релефът стана изключително неравен. От леда се издигаха скалисти хълмове. Имаше и дълги пукнатини, достигащи петнайсет фута дълбочина. Те прескачаха по-плитките, но преминаваха други, като слизаха долу и после се изкатерваха от другата страна. Повечето полярни експедиции носеха леки сглобяеми стълби, за да преминават подобни образувания, но Мърсър и групата му не можеха да си позволят този лукс. Придвижването им ставаше все по-бавно.

Въпреки това никой не се оплакваше. Терзанието и мъките им бяха очевидни, но никой не каза, че не може повече. Петимата мъже и двете жени, които допреди няколко дни бяха непознати, сега бяха готови да понесат неописуеми страдания и лишения заради другите.

Заобиколени от лед и смразяващ студ, малцина очакваха, че ще изпитат жажда. Те не само се потяха от усилията, които полагаха, но и с всеки дъх изразходваха скъпоценни телесни течности, защото въздухът беше сух като в пустиня. Държаха манерките близо до телата си, за да не замръзне водата, и трябваше да спират на всеки два часа, за да преваряват сняг и да ги напълнят отново. Когато вечерта намериха подслон, Мърсър изчисли, че не са извървели и втората трета от пътя.

Ервин Пул страдаше най-много. Вятърът бе намерил пролука в маската на лицето му и скулите му бяха измръзнали. Аника го накара да свали ботушите си и видя, че някои от пръстите на краката му са неестествено бели.

— Не се прави на герой — упрекна го тя и се залови да го лекува. — Ако краката ти отново измръзнат, извикай да спрем, за да ги затоплиш. Ако се вкочаниш, няма да можем да те носим.

— И без това вървим твърде бавно — възрази Ервин през стиснати зъби. — Така поне няма да бъда пречка за другите.

— Ще бъдеш, ако се наложи да те носим — отсече Аника, докато разтриваше пръстите на краката му, за да възстанови кръвообращението. Облаците, забулили небето от два дни, най-после се разчистиха. Нощта експлодира в ослепителното Северно сияние — танцуващи завеси в неземно светлинно шоу. Мърсър знаеше, че разноцветните ивици се получават, когато слънчевият вятър реагира с някои молекули в атмосферата — червено за азот, виолетово за йонизиран азот и зелено за кислород, но красотата на Северното сияние го накара да се прехласне като останалите. Сиянието трептеше и пулсираше като нещо живо.

Те го наблюдаваха от пет минути, когато Мърсър осъзна, че вятърът е спрял, и си спомни думите на Игор Булгарин. „Питарак е подвластен на земната гравитация. Започва с лек бриз от юг и после настъпва затишие. Имаш десет минути да намериш подслон.“

— Скрийте се! Веднага! — извика той, хвърли храната, която ядеше, метна на гърба си раницата и се хвърли в дълбокия сняг.

Започна да копае бързо, трескаво загребвайки шепи сняг. Другите направиха същото. Мърсър не си направи труда да обяснява действията си. Неистовото му копаене беше достатъчно, за да ги зареди с енергия. Той не можеше да прецени колко дълбок трябва да е тунелът към скалите и дори когато чу лекия шепот на вятъра, свистящ през отвора, продължи да разрива снега.

Включи фенерчето си и снегът заблестя като скъпоценни камъни от отразената светлина. В един илюзорен миг се почувства в безопасност в снежната прегръдка. Дишаше учестено и ръцете му замръзнаха и се схванаха, защото беше копал без ръкавици. Нахлузи ги и разтри пръстите си.

— Чувате ли ме? — Гласът му бе заглушен от тежестта на снега.

— Да — отговори Аника.

— Можеш ли да стигнеш до мен?

— Да, виждам светлината на фенерчето ти. Нейният глас беше последният, който Мърсър чу до края на нощта, дори когато Аника успя да си проправи Път до него. Айра и Ервин ги намериха малко по-късно. На няколко фута над главите им милионите тонове въздух, който се придвижваше от север, образувайки зона на високо налягане, се върнаха с ожесточен вой. Промяната от мъртвешка тишина в ураганен вихър стана за секунди. Натрупваните с години сняг и ледове бяха отнесени и се показаха скали, които не бяха виждали повърхността от десетилетия.

Шумът беше невъобразим и опъна нервите на всички. Беше невъзможно да разговарят, макар че бяха защитени от дълбок сняг. Аника се сгуши в обятията на Мърсър и се притисна до него, сякаш той можеше да я защити, ако вятърът ги достигнеше. Айра се бе притиснал от другата му страна и държеше някого от останалите. Марти беше до Аника, потънал в прегръдките на Хилда.

Никоя сила на света не можеше да издържи дълго на енергията на вятъра и след пет минути Мърсър бе сигурен, че бурята е изразходвала мощта си. Воят утихваше. Той чу, че Аника плаче.

И в следващия миг ги удари същинският вятър. Първият порив беше само прелюдия към истинския питарак. Тласкан от собствената си тежест, снишаващият се поток действаше като вода, изля се върху леда и разкъса и отнесе всичко по пътя си със скорост сто и петдесет мили в час. Повърхността на глетчера се оживи от свистящи канонади от сняг, лед и камъни. Всички усетиха как земята потрепери, когато големи буци лед се стовариха върху скалата, която ги предпазваше. Ледът се пукаше като експлодиращи артилерийски снаряди. Мърсър притисна ръкавиците до главата си, опитвайки се да спаси слуха си от звука на десетки хиляди парни свирки, ехтящи едновременно.

Той продължи без прекъсване един час. И после още един, и още един… Никой не бе чувал подобно свистене. Свит под повърхността, Мърсър знаеше, че ако вятърът ги намери, няма дори да разберат. Преди да се усетят, щяха да бъдат измъкнати от дупката и захвърлени няколко мили по-нататък. Единствената му утеха беше, че поне щяха да умрат бързо. През петия час той се запита дали смъртта не е за предпочитане пред вцепеняващия страх дали ще преживеят бурята.

После отново чу гласа на Аника. Тя мълвеше нещо, вероятно молитва, но най-важното беше, че гласът й се чуваше сред воя на урагана. Той изпита облекчение, отпусна се и обърна лицето й към себе си. Очите й бяха широко отворени от ужас, но Мърсър видя в тях и решителност.

— Вятърът утихва.

Тя кимна. Мърсър я притисна до себе си в прегръдка, която при други обстоятелства би му доставила удоволствие, сетне протегна ръка, стисна окуражително пръстите на Марти и накрая се обърна към Айра.

— Мислиш ли, че ще успеем да се изровим от снега? — попита Ласко, преди Мърсър да му зададе същия въпрос. — Ервин е от другата ми страна и се оказа, че страда от клаустрофобия. Не искам да бъда тук, когато дойде в съзнание.

— Какво му стана?

— Държа се допреди час и после припадна. Наложи се да започна да го душа, за да дойде в съзнание.

Мърсър остана смаян от нетрадиционния метод.

— Във флотата ли научи този номер? Айра се усмихна накриво.

— Да. Сегашният капитан на щурмовата подводница „Талахаси“ дължи кариерата си на мен, защото го накарах да преодолее страха си от тесни пространства.

Вятърът утихна и Мърсър и Айра започнаха да разравят снега. След десет минути можеха да пълзят на колене, а след двайсет — да се изправят.

— Имам чувството, че съм проклета къртица — каза Айра.

— Ако още няколко дни не се къпеш, ще започнеш и да миришеш на къртица. — Мърсър усети, че са почти на повърхността. — Имаш ли представа къде е Магнус?

— Изгубих го веднага щом започна бурята.

— Иди да го потърсиш.

— Добре.

В три часа сутринта Мърсър успя да излезе от тунела. Той изтръска снега от дрехите си, усети студения полярен въздух и се огледа. На пръв поглед нищо не се беше променило, но пряспата, в която бяха заровени, бе станала по-дълбока и по-дълга. Отнесеният от вятъра сняг бе заменен с нов, довеян от крайбрежието. Гренландия беше останала непроменена дори след такава страховита сила като питарак.

Ервин също излезе, изпълзявайки от дупката като чудовище от евтин филм на ужасите от петдесетте години на XX век. Един час напразно търсиха Магнус. Мърсър се уплаши, че се е случило най-лошото.

На стотина метра на юг се извисяваше друга скала. Наветрената й страна бе изчистена от снега. Мърсър извади бинокъла от раницата си, но светлината не беше достатъчна, за да види детайлите в сенчестата й част. Той каза на Айра да събере багажа и тръгна в снега. На двайсет метра от скалата Мърсър видя останките на пилота. Вятърът бе повдигнал Магнус от тунела както хищна птица грабва плячката си и го бе запокитил в скалата. Силната въздушна струя бе съблякла дрехите му и бе разкъсала кожата на тялото му. Около осакатения труп се червенееха локви замръзнала кръв. Черепът бе смазан при сблъсъка.

Мърсър се върна при останалите и им каза, че бурята е убила летеца. Седяха в тунела през остатъка от нощта. Аника отново се сви в обятията му и той заспа със спомена за устните й на лицето си и прошепнатите думи: „Ти спаси шестима от нас. Не мисли за онези, които не можа да спасиш.“ Тя знаеше, че той ще приеме лично смъртта на Магнус.

Когато излязоха от укритието си под земята, звездите още блестяха на небето. Мърсър се вторачи в лицата им и видя, че мнозина вече са преодолели загубата на пилота. Вместо да разсъждават върху неуспеха си да го спасят, те почерпиха сили от мисълта, че леденият остров е показал най-лошата си страна, но въпреки това са оцелели. Оставаха им още дванайсет мили.

Преди да тръгнат, Марти дръпна Мърсър настрана.

— Изгубих сателитния телефон — засрамено измънка той. — Проверявах дали има сигнал, когато вятърът задуха. Успях да задържа раницата, но телефона… Съжалявам.

Мърсър не каза нищо. Не можеше да промени случилото се. Бяха изгубили единственото си средство за комуникация и одисеята, която им предстоеше, ставаше двойно по-трудна. Вече не беше достатъчно да се крият от Рат, докато той се откаже от издирването на пещерата Пандора. Трябваше да се доберат до населено място.

Аника определи курса и мъчителният поход продължи. Температурата спадна драстично и въздухът режеше като киселина. Нежната тъкан на белите дробове можеше да замръзне и от носовете им да потече кръв, ако не дишаха през шалове.

— Къде е глобалното затопляне, което ни обещаха? — измърмори Айра, докато обядваха.

След известно време теренът стана по-равен и те ускориха ход, но въпреки това придвижването беше трудно и ги заболяха краката. Налагаше се непрекъснато да оправят дрехите си, защото смразяващият вятър намираше пролуки и пронизваше плътта им.

Шегите и позитивното мислене на Айра им помагаха да не се поддават на умората.

В четири следобед Мърсър изчисли, че шахтата трябва да е на около осемстотин метра. Стигнаха до възвишенията, прорязващи глетчера в началото на фиорда, който бе видял от пилотската кабина на ДС-3. Хълмовете бяха високи хиляда фута и опустошени от преместването на глетчера. Мърсър гледаше на запад, към вътрешността на Гренландия, за да разучи околността, когато изведнъж се хвърли на снега и изкрещя на другите да направят същото.

Ако небето не беше ясно, той нямаше да види далечното петънце. Това беше дирижабълът, който летеше на север. Мърсър предположи, че дирижабълът е на около Пет мили от тях.

— Заровете се!

Той се затрупа със сняг, опитвайки се да скрие червения анорак и зелената раница. Сърцето му биеше като обезумяло и Мърсър налапа шепа сняг, за да навлажни пресъхналата си уста.

Надникна през рамо и видя, че всички са изпълнили заповедта му и за няколко секунди са заприличали на шест хълмчета в снега. Мърсър не можеше да рискува да извади бинокъла, защото отражението на слънцето в лещите щеше да блесне като фар. Въздушният кораб прелетя над предполагаемото местоположение на шахтата и той разбра, че Рат наистина не знае точните й координати. Просто преместваха лагера на север. Това щеше да спечели на Мърсър времето, от което отчаяно се нуждаеше.

— Бъдете благодарни, че имаше буря — каза той, когато дирижабълът се скри зад възвишението. — Забави нас, но и тях.

— Колко време имаме? — попита Аника, докато изтръскваше снега от гърба му.

— Не знам — разсеяно отговори Мърсър, наблюдавайки мястото, където бе изчезнал дирижабълът. — Не толкова много, колкото бих искал.

— Ако ще пренасят три всъдехода и поне една постройка, ще направят четири курса по шест часа и още час ще разтоварват — каза Айра. — Това прави общо двайсет и пет часа, ако летят денонощно.

— И половината от това време, ако са закарали нещата преди бурята — добави Мърсър.

Упорито продължиха напред. Мърсър крачеше решително. Краката го боляха, докато разчистваше пътека за хората си, но не спря. Търсеше въздушния кораб и изучаваше скалните образувания. Хълмовете приличаха на низ от глави, които не позволяваха на глетчера да стигне до морето. Напуканите устни на Мърсър се разтеглиха в дяволита усмивка.

— Аника, у теб ли е картата? — Да.

— Погледни я и ми кажи какво виждаш над буквата „X“.

— Прилича на профил с голям нос.

— Като онзи на планината ей там? — Мърсър посочи скално образувание, наподобяващо човешки профил. Устни като че ли нямаше, но носът и хлътналите очи личаха ясно. Скалата се извисяваше като страж високо над леда.

— Мили Боже! — промълви Аника.

— Последното парче от пъзела — усмихна се Мърсър. — Много се чудих каква е тази рисунка, когато я видях за пръв път, но сега разбирам. Работникът е искал да ни покаже точно къде да гледаме.

— С малко повече въображение може дори да си помислиш, че лицето е на евреин.

— Ако имаш предвид носа, забележката ти е расистка.

— Аз съм еврейка, така че не се обиждам. Трябва да видиш какъв клюн има дядо ми — засмя се тя. — Мислиш ли, че вентилационната шахта е под скалното лице?

— Скоро ще разберем.

Преди да продължат, Мърсър провери района с гайгеровия брояч.

На стотина метра от почти отвесната скала уредът започна да щрака по-бързо. Мърсър вдигна ръка, за да направи знак на другите да спрат, и погледна показанията. Нивото на радиацията беше малко по-високо, отколкото в С-97, но под границата на опасното.

Мърсър не беше успял да прогони някои страхове от съзнанието си и единият от тях беше радиацията. Това беше нещо, което не можеше да се докосне с ръка, и смъртта беше коварна. Нямаше друга защита, освен да я отбягваш.

Той вървеше бавно. Снегът близо до основата на планината стана дълбок до глезените и се превърна в киша. Мърсър се запита на какво разстояние се бе доближил Стефансон Розмундер преди петдесет години, докато бе търсил С-97. Вероятно съвсем близо, като се имаше предвид дозата радиация, която го бе убила толкова бързо. Мърсър нямаше представа какъв е периодът на разпад на извънземния елемент и вървеше бавно и предпазливо, сякаш стъпваше в минно поле. Отново погледна гайгеровия брояч. Двайсет и пет рада приблизително една четвърт от дозата, причиняваща лъчево заболяване, или осем пъти повече от средногодишното облъчване, което човек получава от обичайния радиационен фон. Известно време щяха да бъдат в безопасност, но с всяка крачка се увеличаваше рискът да се разболеят от рак по-късно през живота си.

Нищо наоколо не приличаше на източник на радиация. Нямаше отломки от метеорити, нито следа от вентилационната шахта на Ото Шрьодер. Мърсър вдигна глава и видя, че се намира на десет метра от лявата страна на каменното лице. Разбра, че е близо. Ледът беше разтопен, сякаш се нагряваше отдолу. Ервин бе казал, че парчетата от метеорита са разтопили снега в руските села.

Неочаквано земята се отвори и погълна Мърсър. Той пропадна тричетири метра и тупна тежко по гръб в малка пещера от лед. Това беше преддверието на вентилационната шахта. Пред него се простираше дълъг тунел към вътрешността на глетчера. Стените бяха покрити с лед, а диаметърът беше осем фута. Ако и подът беше заледен, Мърсър щеше да се плъзне с главата надолу към недрата на земята. Обзелият го за миг ужас премина и отстъпи място на страхопочитание, докато разглеждаше обстановката, без дори да усеща болката от падането.

И тогава видя трупа.

Тялото беше почти напълно разложено и представляваше по-скоро седящ скелет, облечен в сиви дрипи с месингови копчета и нашивки. Униформата беше на моряк от германския военноморски флот, и по-точно на подводничар. Пред очите на Мърсър беше доказателството за историята на Ервин Пул. Но не това го изненада, а шейсетсантиметровата кутия от чисто злато с орела и свастиката на Третия райх до трупа.

— Да ме вземат дяволите! — прошепна Мърсър и по гърба му полазиха ледени тръпки. Нацистите бяха нарекли операцията Проекта Пандора и това беше същинска кутия на Пандора. Съдържанието й беше смъртоносно като злините, описани в митологията.

— Мърсър? Добре ли си? — тревожно извика Аника.

— Да. Стой там.

Гайгеровият брояч се бе изключил от падането и Мърсър го включи. Показанията бяха същите, както преди неочаквано да пропадне в дупката. Мърсър доближи уреда първо до златната кутия и после до трупа и установи, че не контейнерът с Юмрука на Сатаната, а тялото на подводничаря излъчва радиация. Нивото беше значително по-високо, отколкото на оцелелия, когото бе намерил в Кемп Декейд. Този човек бе получил много по-силна доза облъчване, която се бе оказала фатална само за няколко минути.

А Стефансон Розмундер и екипажът на С-97? Каква доза радиация ги бе поразила? Дали ги бе убила близостта до трупа или до метеора? Розмундер бе живял шест месеца, след като се бе върнал от този район, затова Мърсър предположи, че е загинал от силно облъчване от остатъчната радиация от трупа. Имайки предвид кръвта, изтекла от очите и носовете на другите трима, той стигна до извода, че са били убити от радиоактивна експлозия, предизвикана от парчето в кутията. Морякът сигурно я бе отворил и бе причинил смъртта на екипажа на самолета и своята.

Но защо, след като бе оцелял десет години, той би извършил самоубийство и убийство? Лудост? Отчаяние?

Мърсър докосна златната кутия и усети, че повърхността й е топла. И в следващия миг осъзна защо дупката е плитка. Топлината, излъчвана от кутията, бе разтопила снега, оставяйки достатъчно количество, което да покрие входа на тунела. Ето защо отгоре нямаше трийсет метра лед. Тежестта на Мърсър бе нарушила равновесието между полярния студ и радиоактивната топлина, разкривайки входа на шахтата. Постепенно, докато парчетата от метеорита се разрушават, топлината щеше да намалее и глетчерът щеше да запуши тунела завинаги.

Мърсър бутна кутията и разбра, че е тежка, но не и солидна. Той я блъсна към трупа, притискайки разпадналата се купчина кости към стената, за да предпази отчасти мястото от смъртоносните й лъчи. Показанията на гайгеровия брояч спаднаха значително. Мърсър извади одеялото от раницата си и го хвърли върху кутията, за да намали излъчваната топлина. Щеше да използва и одеялата на останалите, така че когато блокират входа, кутията да не разтопи леда.

— Какво намери? — попита Айра.

— Останките на германски моряк и част от златния товар. Ще хвърлиш ли въже?

— Секунда.

Мърсър излезе на повърхността, преоблече се и разказа на останалите какво е открил. Мисълта да минат покрай радиоактивен предмет смрази кръвта на всички, дори след като той обясни, че облъчването няма да е опасно.

За половин час натрупаха достатъчно сняг, който да покрие входа и да заличи следите от присъствието им. Кутията на Пандора бе затрупана с одеяла и след няколко часа кишата отгоре щеше да се вледени и да стане твърда като бетон. На Рат щяха да му бъдат необходими седмици и много късмет, за да ги намери. Макар че той несъмнено разполагаше и с двете.

Спуснаха се един по един. Горе остана само Мърсър. Той натрупа още сняг около дупката, стеснявайки отвора, така че едва да може да се промъкне. Погледна за последен път залязващото слънце и скочи в шахтата. Другите бяха включили фенерчета и лъчите им чезнеха в дълбините на глетчера.

— Готови ли сме? — бодро попита той, надявайки се да прогони опасенията им.

— Имам лоши предчувствия — каза Марти и погледна в мрачната вентилационна шахта.

— Вбесявам се, когато употребят този израз във филмите. — Мърсър повдигна вежди в подигравателно изражение. — Марти, мислиш ли, че някой от нас има добро предчувствие за нацистки тунел, който води към пещера, пълна с един Господ знае какво?

И те заедно започнаха дългото спускане в неизвестността.

Централата на „Кол АГ“, Хамбург, Германия

Клаус Рейдер изчака малко, преди да отговори на въпроса на Райнхард Вюрмбах. Той внимателно разтвори сключените си пръсти, сложи длани на масата и втренчи поглед в една точка, сякаш мислеше какво да каже.

— Не.

— Не си съгласен да платиш двеста двайсет и пет милиона марки на Комитета по помирението или няма да оспориш сумата, както обеща?

— И двете — отговори Рейдер и изпита удоволствие, като видя, че вените на челото на Вюрмбах изпъкнаха. — Кажи на адвокатите, че ще помислим за сто седемдесет и пет милиона.

— По дяволите, Рейдер, какви ги вършиш? — Адвокатът дори не опита да прикрие гнева си. — На последното съвещание на управителния съвет се споразумяхме да платим двеста милиона и да смятаме, че сме извадили късмет. Защо да усложняваме нещата, като протакаме преговорите с еврейските организации?

— Защото имаме дълг към компанията да платим колкото е възможно по-малко.

— А моралният ни дълг? — попита Катрин Грьонер, заместничката на Райнхард.

— Нашите акционери не ни плащат за това — отговори Рейдер, раздразнен, че тя задава такъв нелеп въпрос. — Жалко, ако съм обидил нечия обострена чувствителност. Решението е делово.

— Но това ще струва парите на компанията! — настоя Катрин. — Увеличените ни разходи за проучване на пазара и реклама още не могат да покрият загубата на клиенти. А миналата седмица НАТО изрази съмнения, че „Кол“ ще получи договора за производство на компютри за „Еврофайтър“, ако не постигнем споразумение с Комитета по помирението.

Рейдер остана безучастен и отказа да даде воля на гнева си заради вероятността да изпуснат договора за „Еврофайтър“. Това му бе дошло като гръм от ясно небе преди седмица, когато приятел от щабквартирата на НАТО в Брюксел му бе съобщил по телефона това секретно решение. Сделката се обсъждаше открито в столиците в целия континент. Французите упражняваха особено силен натиск върху НАТО да не дават договора на „Кол“, защото компанията още не е компенсирала щетите от нацисткото си минало. По ирония на съдбата фирмата за електроника, която щеше да изпълни поръчката, ако „Кол“ отпаднеше от надпреварата, бе спечелила милиони от продажба на радиотехника на Вермахта до самия край на войната.

Катрин Грьонер чакаше отговор, но когато Рейдер не каза нищо, продължи.

— Складовете ни са пълни с продукти, за които нямаме купувачи, и пазарният ни дял намалява. Тежко строителство „Кол“ няма поръчки до края на годината. — Тя прелисти страниците пред себе си. — И докато корпорацията прахосва пари, установих, че сме похарчили близо двайсет милиона марки за проект със счетоводен номер, — който не мога да открия в документацията. 1198–0.

Вюрмбах не можа да скрие изумлението си, че Грьонер е научила за 1198–0. Той не знаеше какво означава кодът, а само че с проекта се занимава любимецът на Рейдер, фашистът Гюнтер Рат.

— Катрин, това е специален проект, който се смята за секретен и не може да бъде пуснат по обичайните канали. Свързан е с… нов процес за обработване на стомана — неубедително импровизира Вюрмбах. — Забрави, че знаеш за него.

— Добре, все едно — каза тя, поглеждайки ту заекващия Райнхард, ту невъзмутимия Рейдер.

— За да задоволя любопитството ти, ще кажа, че няма да има повече разходи по 1198–0 — обади се Рейдер, когато видя, че младата юристка не е удовлетворена от окаяното обяснение на Райнхард. — А що се отнася до договора за „Еврофайтър“, още не сме изхвърлени от надпреварата. Щом постигнем споразумение с Комитета по помирението, ще сключим сделката. Ако не искат сто и седемдесет милиона, Райнхард ще им даде двеста и ще ни оставят на мира. Решил съм да ги изчакам още малко и да си спестим парите, от които отчаяно се нуждаем.

— А през това време?

— През това време ще бъдем осъждани от политически групировки и упреквани от медиите, че крием нацистки тайни, но след няколко седмици никой няма да си спомня тези неща. — Убедеността на Рейдер не беше престорена. Той наистина беше сигурен в успеха на плана си. Вътрешният му телефон иззвъня. — Да, Кара?

— Хер Рейдер, помолихте ме да не ви безпокоя, но хер Рат се обажда от Гренландия.

— Благодаря, свържи ме. — Той сложи ръка на слушалката и се обърна към Вюрмбах и Грьонер. — Моля да ме извините.

Рейдер заговори отново едва когато двамата юристи излязоха от кабинета му.

— Гюнтер, какво става там, по дяволите? Получавам панически обаждания от Ернст Нойхаус от офиса на „Геопроучвания“ в Рейкявик. Самолетът с хората на Топографското дружество и другият екип закъснява с два дни. Какво стана с евакуацията?

— Евакуацията мина, както бе планирано. — Гласът на Рат се чуваше едваедва, защото максимумът на слънчевата активност отнемаше енергията на радиопредавателя, който използваше, за да се свързва с „Ньорд“ и с Хамбург. Рейдер не беше сигурен какви чувства вълнуват Директора по специалните проекти, но му се струваше, че се държи предизвикателно. — Те заминаха по график.

— Тогава къде са? — Рейдер се уплаши от онова, което Щеше да чуе.

— По време на полета към Исландия е станал инцидент. Самолетът изчезна заедно с всички на борда.

На Рейдер му призля. Имаше чувството, че ще повърне. Той знаеше, че случилото се не е инцидент. Гюнтер Рат хладнокръвно бе убил онези хора. „Господи, не трябваше да става така!“ Рейдер и Рат бяха правили много незаконни неща по време на съвместната си кариера, но не бяха извършвали убийство. Да, имаше един умишлен палеж, но това беше единственото. И оттогава в тактиката им нямаше бруталност. Индустриалният шпионаж и прикритите заплахи бяха едно, но убийство…

„Какво направих?“ Рейдер най-после разбра, че не може да контролира Рат. Той мислеше, че използва особените му наклонности в света на бизнеса, бе го допуснал в коридори на власт, каквато неонацистът дори не знаеше, че съществува, и му бе показал истинското значение на силата. И сега Рат разменяше ролите, разкривайки престъпната си същност. А Клаус му бе дал средствата, необходими да осъществи плановете на фашистките си господари.

— Продължаваме с останалата част на операцията — каза Рат, тълкувайки мълчанието му като одобрение за действията си. — От архивите на компанията имах обща представа за вентилационната шахта, но лошото време забави разполагането на северния лагер. Ще използваме дирижабъла и всъдеходите и ще намерим тунела за дендва.

„Какви ги говори този човек? Убил е десетина души и мисли, че всичко върви по плана. Откъде ми хрумна, че мога да цивилизовам тип като Рат? Той е чудовище, поклонник на култа към злото и смъртта.“ Рейдер знаеше, че трябва да сложи край на това. Не можеше да позволи на Рат да продължи. Той бързо взе решение и когато заговори, положи усилия да прикрие отвращението в гласа си.

— Тръгвам за Гренландия, Гюнтер.

— Защо? Още не сме намерили пещерата.

— Внимавай какво говориш! Линията е отворена. — Рейдер сякаш стоеше пред бясно куче и имаше само една възможност за избор — да го убие. Той щеше да изпрати рат обратно в Германия и да поеме контрола върху намирането на кутиите на Пандора. И щом приключеше с тази задача, щеше да реши какво да прави с директора по специалните проекти. — Утре по някое време ще бъда там. Не искам да предприемаш нищо, докато не пристигна. Ясно ли е?

— Близо съм до целта, Клаус. Не е необходимо да идваш.

Рейдер изведнъж разбра, че Рат има друг дневен ред. Единственото логично обяснение беше, че иска кутиите за нацистките си шефове. Той им бе казал какво има в пещерата и бе получил заповед да го вземе, за да го използват или продадат. И двете вероятности бяха ужасяващи.

Рейдер смекчи тона си. Нямаше представа какво можеха да му скроят неонацистите, ако се намесеше в работата им.

— Знам, че не е необходимо да идвам, приятелю мой, но искам да дойда. Ще се видим утре.

Той прекъсна разговора, преди да изгуби контрол върху чувствата си, и хукна към банята, защото помисли, че ще повърне. Налегнаха го угризения. Погледна отражението си в огледалото над мраморното шкафче със златни орнаменти. Изглеждаше същият. Косата му беше на мястото си, кожата му беше гладка, зъбите — бели и искрящи. Единствено в очите си видя покварата.

— Оправи тази работа и всичко ще бъде наред — каза си той. — Аз не съм убил онези хора, а Рат. Изборът беше негов. Не го направи по моя заповед. Каквото и да е станало, аз не съм убиец. Ще платим обезщетението, ще унищожим кутиите на Пандора и ще уволня Рат. Той ще мълчи, защото ако проговори, това би означавало да признае вината си. Хвана се в собствения си капан.

Рейдер изпи шепа вода, върна се до бюрото си и натисна копчето на вътрешния телефон.

— Кара, Райнхард там ли е още?

— Да, хер Рейдер. Искате ли да го изпратя при вас?

— Не. Кажи му да плати цялата сума. Мисля, че са двеста двайсет и пет милиона марки. След това позвъни на пейджъра на пилотите и предай да подготвят самолета на компанията за незабавен полет до Исландия. Накарай да паркират колата ми пред сградата.

— Да, господине.

Рейдер позвъни в лятната си вила в Бавария, надявайки се да се свърже със съпругата си, но отговори единайсетгодишният му син Ягер.

— Татко! — извика момчето и после овладя чувствата си, както го бе учил баща му. — Как сте, сър?

Рейдер затвори очи, като осъзна, че е превърнал сина си в автомат, и забави отговора си. Когато всичко това свършеше, много неща в живота му щяха да се променят. „Господи, моля те, нека да ги видя отново!“

— Липсваш ми. Всички ми липсвате. Майка ти вкъщи ли е?

— Не. Отиде да пазарува със съседката фрау Кригер. Фатима гледа Вили и мен.

Вили беше шестгодишното братче на Ягер, а Фатима — туркинята икономка.

— Искам да кажеш на мама, че заминавам.

— Няма ли да дойдете в Бавария? — Момчето не можа да сдържи огорчението си.

— Съжалявам, сине. Не мога.

— Кога ще дойдете?

Рейдер обмисли отговора си. Знаеше, че лъжата ще засили разочарованието на семейството му.

— Боя се, че няма да е скоро. Обичам те, Ягер. И съжалявам. Кажи на брат си, че обичам и него. И майка ти… Прегърни я от мен.

Клаус съзнаваше, че необичайният му изблик на загриженост ще озадачи момчето. Но ако нещо в Гренландия се объркаше, той щеше да е спокоен, че се е обадил на семейството си. Това можеше да бъдат последните му думи към тях. На излизане от кабинета Рейдер отвори сейфа и взе пистолета си, останал от времето на заплахите за отвличане, които бе получавал преди да постъпи на работа в „Кол“.

Пещерата на Пандора

Лъчът на фенерчето осветяваше само няколко десетки метра и после изчезваше в непрогледния мрак. Мърсър вървеше най-отпред, а останалите следваха светлината. Ото Шрьодер бе направил тунел с лек наклон, така че хората, които се спускат по него, да не се хлъзгат по заледения под. На всеки сто фута шахтата се изравняваше за метърдва, в случай че някой падне.

Температурата беше нула градуса и мнозина смъкнаха циповете на анораците си. Все още никой не се чувстваше удобно, за да проговори. Единствените звуци бяха шумоленето на дрехите им и шляпането на ботушите. Дори гайгеровият брояч в ръката на Мърсър мълчеше, откакто бяха минали покрай трупа в преддверието. Продължиха да слизат, промъквайки се покрай скалите и ледените стени на глетчера.

След трийсет минути Мърсър изчисли, че са изминали три мили навътре в планината и са се спуснали на хиляда фута, и разбра, че се приближават до морското равнище. Изведнъж светлината на фенерчето му се разсея в огромна галерия. Равният под беше от камък, изгладен през Втората световна война.

— Мисля, че стигнахме до дъното.

Той насочи фенерчето нагоре и видя таван от лед и скали на петдесет фута над тях. Останалите също запалиха фенерчетата си и осветиха нови детайли. Пещерата беше куполообразна и най-малко петстотин метра в диаметър. Огромни парчета лед от глетчера бяха пробили скалите. След няколко десетилетия ледът щеше да превземе пространството, което нацистите бяха изкопали. Подът отпред се спускаше към тъмната вода. Вероятно някъ-Де там имаше друг тунел за пещерата, който бе достъпен само за подводници. Мърсър се приближи до водата. По маркировката в края на кея разбра, че пътят към океана не е затрупан след всичкото това време.

— Сигурно приливите не са позволили входът да се затвори — каза Айра. — Ако се вгледаш, ще видиш течения във водата.

Мърсър легна по корем, за да стигне до онази част на пристана, която бе построил Ото Шрьодер, и потопи ръка в леденостудената вода. Той опита вкуса й и я изплю.

— Солеността е нормална. Не е разредена от разтопен лед.

— Обзалагам се, че ако имахме подводница, щяхме да се измъкнем оттук, без Рат да разбере.

Очертанията на нещо голямо и сиво в отсрещната страна на кея привлякоха вниманието на Мърсър.

— Да ме вземат дяволите! Желанието ти се сбъдна. Айра хукна след него. Останалите се приближиха до водата и осветиха мястото.

— Не мога да повярвам!

Във водата леко се поклащаше стара немска подводница. Изглеждаше боядисвана наскоро и по корпуса й имаше само няколко ивици ръжда. Куполът й се извисяваше на дванайсет фута над палубата. Подводницата U-1062 изглеждаше смъртоносна както преди няколко поколения.

— Няма оръдие — отбеляза Айра.

— Какво?

— Този клас би трябвало да има осемдесет и осем милиметрово оръдие на палубата. Мисля, че това е една от специалните подводници за доставка на торпеда, които германците са построили. Не й трябва оръжие, ако са я използвали да пренася товари към пещерата. Забележи гумената мембрана на купола. Това е антирадарно покритие. Създадена е за тайни цели.

— Радвам се, че не приех предизвикателството ти да говорим за подводници — каза Мърсър, смаян от познанията му.

— Когато прекарваш почти целия си живот в едно от тези чудовища, хубаво е да знаеш историята им.

Подвижният мост между подводницата и брега беше наблизо. Айра погледна Мърсър.

— Да разгледаме останалата част от пещерата и след това да се качим на борда.

— Имаш ли план?

— Както винаги — усмихна се Мърсър.

— Добър ли е?

— Естествено.

Те се разделиха на групи и един час оглеждаха галерията. В стените бяха изкопани други четири пещери и дълъг тунел. Той не се издигаше в глетчера, а бе прокаран хоризонтално в продължение на осемдесет метра и завършваше до купчина камъни и парчета лед, очевидно резултат от срутване. Едната пещера беше ремонтна работилница за поправка на технически средства като генератори, пневматични компресори, прожектори и малки подемни устройства. Айра остана там, а другите продължиха да проучват обстановката.

Друга от по-малките пещери бе използвана за спално помещение и беше пълна с легла. Мърсър се убеди, че там са спали работниците роби, когато намери звезда на Давид, издълбана в долната част на едно на леглата. Имаше места за петстотин души. Общият брой на работниците вероятно е бил двойно или тройно по-голям и са били принудени да спят на смени. Повечето легла бяха оправени и покрити с по едно опънато одеяло. Няколко бяха разхвърляни и Мърсър видя очертанията на последния човек, който бе спал там. Това беше всичко, което бе останало от него. Очертания.

Той стисна юмруци, излезе от спалното помещение и се върна в главната пещера.

Там бяха направени постройки за администрацията и Жилищата на нацистките надзиратели. Докато вървеше през тях, Мърсър сякаш се разхождаше в музей. В дрешниците висяха униформи, в бюфетите бяха наредени сервизи, а на една от масите бе оставена колода карти, сякаш играчите бяха излезли за малко.

— Къде са труповете? — попита Марти Бишоп.

— Нямам представа. — Мърсър проверяваше всичко с гайгеровия брояч, но още не бе открил следи от радиация.

— Хей, Мърсър. — Ервин Пул стоеше край водата, до склад за варели от четиридесет и четири галона с гориво и различни кутии.

Мърсър се приближи до него и видя, че Ервин е махнал мушамата от купчина кутии. Той освети най-горната и златото отрази светлината. Кутиите на Пандора! Мърсър изчисли, че са поне трийсет. Всички бяха по-големи от онази, която бяха намерили на входа на тунела. Кутиите бяха квадратни с основа метър и петдесет и високи един метър. Мърсър прокара брояча по купчината, но не откри радиация. Германците очевидно са знаели как да съхраняват правилно парчетата от метеорита.

От златните кутии се излъчваше осезаема топлина. От тавана над тях капеше вода, която се стичаше към океана.

— Погледни. — Ервин посочи най-горната кутия и Мърсър се качи върху купчината.

Кутията нямаше капак и представляваше комплект от смаляващи се по размери златни кутии като матрьошка.

— Имаш ли идея защо са ги направили така? — попита Ервин.

— За да разсейват топлината — отговори Мърсър, скочи на земята, прокара пръст по ръба на друга кутия и установи, че е по-топъл от страните. — Не са направили кутиите солидни, защото са щели да струват скъпо и да са тежки, затова са използвали колкото е възможно по-малко злато и са ги проектирали така, че да не се нагорещяват твърде много.

— Умни копелета — иронично отбеляза Марти.

Неочаквано пронизителен писък раздра въздуха. Мърсър поведе двамата мъже към пещерата, където стояха Хилда и Аника. Лицето на готвачката беше бледо и по закръглените й страни се стичаха сълзи. Аника милваше косите й и се опитваше да я успокои.

— Какво стана?

— Там. — Аника посочи пролука в надвисналата скала, която Мърсър не бе забелязал. Той се вмъкна в дупката, включи гайгеровия брояч и започна да се промъква в тясното пространство. Проходът свърши със скален перваз, откъдето се виждаше друга пещера. Дъното й бе осеяно със стотици хиляди консервни кутии и бели кости.

Мърсър затвори очи, пое дълбоко въздух, за да се успокои, и се подготви за по-внимателен оглед. Той се вторачи в костите и се облегна на стената. Вълна на облекчение подкоси краката му. Мърсър се върна при останалите.

— Това е сметище. Хилда е видяла костите и е помислила, че са човешки, но те са от тюлени.

— Тюлени?

— Като допълнение към храната, която германците са донесли тук, двамата оцелели са ловили тюлени, попаднали в пещерата през тунела за подводници.

— Ето как са оцелели десет години тук долу — каза Айра, избърсвайки моторно масло от ръцете си. — Провизиите не биха стигнали за такъв период.

— Може би са им стигнали — възрази Мърсър. — Тук са работили хиляди хора и са им били необходими тонове запаси. Ако инцидентът, убил всички, е станал преди провизиите да свършат, сигурно е имало достатъчно консерви, които да изхранят двамата мъже в продължение на десет години. Особено ако от време на време са убивали по някой тюлен.

— Това обяснява защо зъбите на човека в Кемп Декейд бяха толкова развалени — каза Аника на Хилда, която се бе успокоила. Дори при наличието на прясно месо липсата на плодове и зеленчуци предизвиква скорбут.

— Но къде са хората? — за втори път попита Марти.

— Тъй като не открих радиация — отговори Мърсър, мисля, че труповете са били преместени в друга пещера и затворени вътре от двамата оцелели, за да се предпазят.

— Смяташ, че ги е убило изтичане на радиация?

— Какво друго би могло да бъде? Всички са умрели едновременно. В противен случай щяха да избягат с подводницата. Мъжът в Кемп Декейд й другият на входа горе трябва да са били на повърхността, когато пещерата е била облъчена. Може би са изчакали горе радиацията да намалее до безопасно ниво и после са се върнали под земята. След това може да са пренесли труповете в някоя странична пещера и да са ги заровили.

— Но защо не са били убити от остатъчната радиация в труповете? — попита Аника. — Двамата мъже, които намерихме, още са радиоактивни след шейсет години.

— Не знам.

— Германците сигурно са имали защитни облекла — предположи Ервин.

— Защо офицерът от военноморския флот не го е използвал, докато е отварял кутията, когато С-97 е прелетял?

Никой нямаше отговор на въпроса на Айра.

— Да се приближим до кутиите, където е по-топло, и да обсъдим възможностите за избор — предложи Мърсър. — Имам изненада и идея.

— Ей сега ще дойда — каза Айра и се върна в пещерата с инструментите.

Всички седнаха и Мърсър извади от раницата си почти пълна бутилка бренди.

— Това е изненадата.

— Не ми позволи да взема видеокасетите за баща ми, а си донесъл алкохол? — ядоса се Марти. — Не е честно.

— Казах да вземете само най-необходимото. — Мърсър отпи от шишето. — Смятам алкохола за крайно необходим. Ако не искаш, откажи се от дажбата си в полза на някой друг.

— Не съм казал такова нещо — отстъпи Марти. — А каква е идеята ти?

Някакво бръмчене попречи на Мърсър да отговоря. От работилницата светна ярък блясък, който вцезапно угасна.

— По дяволите! — изруга Айра. След миг светлината отново заблестя и този път не угасна.

— Какво направи? — извика Мърсър.

Ласко излезе от пещерата с инструментите, ухилен до уши.

— Проверявах едно предчувствие — каза той. — Забелязах, че пагоните и копчетата на униформата на трупа горе са от инженерните войски на немския военноморски флот. Мъжът е бил главен инженер на подводницата. Тъй като и аз съм механик, предположих, че той е прекарал последните десет години от живота си в грижа всичко тук да работи без засечка. И наистина е било така. Аз бих направил същото.

— През петдесетте години, откакто е умрял, металът не е ли ръждясал? И горивото не се е ли е развалило? — попита Ервин.

— При нормални условия това място би приличало на склад за метални отпадъци, но заради ниската температура тук почти няма влажност. Нищо не ръждясва. По дяволите, месинговите копчета на униформата са съвсем леко потъмнели! А колкото до горивото, германците са използвали дизел с ниска точка на помътняване за полярни условия. Трябваше само да източа водата от дъното на един от варелите, да прецедя утайката и да я загрея, така че парафинът отново да се върне в разтвора. Наложи се да форсирам генератора, за да изхвърля керосина, който германският ни приятел е използвал като средство против ръждата, но след еднадве минути ще заработи равномерно и плавно, когато се смаже.

— Не мога да повярвам! — възкликна Ервин. — Колата ми не може да запали само след една студена нощ.

— Чухте и видяхте доказателството. Генераторът работи безупречно. Ако полагаш грижи, двигателят ще остане в ред години наред и за да го запалиш, ще ти трябва само хубав акумулатор. Това пречи на колата ти да запали. Ниските температури изсмукват мощността. Щом преносимият генератор задейства маховото колело, нужни са само около петдесет дърпания на връвта. Крушките губят годността си с течение на времето. Първата се пръсна веднага щом пуснах през нея електрически ток.

— Е, това променя някои неща — каза Мърсър. — Подозирах, че ще намерим подводница, когато Ервин спомена как е била снабдявана тази база. Германците са държали постоянно една от тях тук, за да могат да транспортират парчетата от метеорита веднага щом са готови. Това означава, че екипажът на подводницата е бил поразен заедно с всички останали. Смятах да се скрием от Рат, като излезем с нея в лагуната.

— Но как ще стигнем до повърхността, когато няма захранване?

— Като отворим люка и изплуваме — отговори Мърсър. — Лагуната не може да е дълбока. Започвам да се питам дали изобщо да се мотаем още тук.

Айра се досети какви са намеренията му.

— Пуснах в действие едноцилиндровия генератор, но това още не означава, че подводницата ще тръгне.

— След като инженерът се е занимавал толкова много време с генератора, логично е и подводницата да е в отлично състояние.

Ласко се замисли и кимна.

— Вероятно.

— Предлагаш да отплаваме с нея?

— Ако не беше Айра, нямаше да ми хрумне подобно нещо, но той е преподавал управление на подводница във Военноморското училище в Гротън, Кънектикът. Щом може да обучава младежи да карат ядрени подводници, Айра ще може да научи и нас как да подкараме тази антика. Поправи ме, ако греша, Айра, но принципите не са се променили много за петдесет години, нали?

— Всъщност не са се променили от сто години — съгласи се Ласко. — Просто ядрените подводници имат много повече автоматични контролни уреди. В онова корито няма нищо и клапаните се отварят и затварят с мускулна сила.

— Ако не друго, поне ще можем да се скрием в подводницата. Но ако я накараме да тръгне, първата ни работа ще бъде да се махнем оттук. — Мърсър погледна всекиго в очите, докато говореше. — Без сателитния телефон на Марти ръцете ни са вързани. Ще ни трябват няколко седмици, за да извървим шестстотинте мили до Амасалик. Като имам предвид, че едва издържахме през последните няколко дни, съмнявам се дали ще успеем Да изминем и една четвърт от това разстояние.

— Защо ни доведе тук, а не накара пилота да се приземи по-близо до Амасалик, по дяволите? — ядосано попита Марти. — Нищо такова нямаше да се случи. Радиоактивни трупове, златни кутии, пълни с един Господ знае какво. Може би Ингрид щеше да е…

— Успокой се, Марти! — извика Айра. — Мърсър имаше основателна причина. Самолетът можеше да се разбие на стотина мили от града. Просто щяхме да умрем по-близо до Амасалик. И Ингрид пак щеше да е мъртва. Съжалявам. Сега поне имаме шанс.

— А сателитният ми телефон?

— Вероятно нямаше да има сигнал дълго след като премръзнем — заяви Айра. — Мърсър непрекъснато се опитва да печели време, затова не го съди толкова строго. Ясно ли е?

Бишоп не отговори.

Мърсър затвори бутилката бренди и огледа изпълнените с очакване лица около себе си. Гордееше се, че всички бяха издържали на изпитанията през последните няколко дни.

— Ето какъв е планът. Тъй като могат да четат на немски, бих искал Аника и Ервин да претърсят административните помещения за доказателства. Забелязах, че името „Кол“ е написано на много от техническите съоръжения тук, и съм сигурен, че задачата на Рат е да ги унищожи и да заличи всички връзки на компанията с това място. Трябват ни документи, за да разобличим „Кол“, след като този кошмар свърши. Само внимавайте да не оставите следи, че сме били тук. Марти и Хилда може да помогнат на Айра.

— А ти?

— Аз ще работя с Айра. — Мърсър погледна Аника. — Щом свършите с търсенето, елате при нас. Нямаме много време.

— И така, момчета и момичета, да се залавяме за работа — каза Ласко. — Аз ще отида да проверя в какво състояние е подводницата. Искам вие тримата да източите водата на дъното на всички варели, като внимавате да не Разбърквате утайката. В работилницата има скрипец. Използвайте го, за да повдигате варелите. После ще измислим система за филтриране. Би трябвало да мога да монтирам нагревател на борда на подводницата, затова няма да е необходимо да затопляме всеки варел поотделно, когато са готови за натоварване.

— Колко гориво ще ни трябва? — попита Марти, оглеждайки стотината варели, наредени до подводницата. Работата щеше да бъде изтощителна.

— Сега ще изчисля. Този клас подводници имат два шестцилиндрови дизелови двигателя, които движат съда с около шестнайсет възела надводен ход, и двойни комутаторни електрически мотори, произвеждащи близо петстотин конски сили за пълен подводен ход седем възела. — Айра погледна нагоре, докато пресмяташе наум, и после се ухили лукаво. — Това означава, че ще ни трябва всичкото гориво, което можем да натоварим на борда.

— Точно от това се страхувах.

Преносимите лампи бяха свързани с генератора. Мърсър и другите се заловиха за работа, а Айра влезе в подводницата. Бяха подготвили петдесет варела, когато той се появи отново. Аноракът, грейката и лицето му бяха изцапани.

— Какво е положението? — попита Мърсър.

— Онзи инженер е знаел какво прави, по дяволите — засмя се Айра. — Виждал съм нови коли, току-що излезли от завода, които са в по-лошо състояние от тази антика.

— Мислиш ли, че ще заработи?

— Определено. Притеснявах се за гумените уплътнители и маркучи, но те са обработени с нещо. Би трябвало да останат твърди, когато се нагреят. За всеки случай ще включа само единия двигател и ще приготвя маркучите на другите два за резерв.

— А акумулаторите? Ще трябва да ги заредим, ако ще се махаме оттук.

— Инженерът е източил солната киселина от тях и я е налял в големи стъклени бутилки, затова не са разядени. Започнах да ги пълня. Ще бъдат достатъчно заредени, за да излезем от лагуната и да стигнем до повърхността.

— Най-важното е да сме сигурни, че ще се потопим, когато Рат пристигне. После ще мислим как да изплаваме горе.

— В такъв случай ще започна да наливам дизел в главните резервоари. Ще използваме компресора на подводницата, за да изхвърлим водата от баластните цистерни, когато решим да се издигнем.

Мърсър погледна часовника си и се изненада, че минава полунощ. От двайсет часа непрекъснато бяха в движение.

— Ще го направим, но след като поспим няколко часа.

— Къде са Аника и Ервин, по дяволите? — зачуди се Марти, седна на каменния под и се подпря на един от варелите.

— Очевидно са намерили нещо интересно — отговори Айра и отново отиде в подводницата.

Хилда пое задълженията си на готвачка, а Мърсър тръгна да търси Аника. Тя се бе прегърбила на бюрото в най-големия кабинет. Ервин Пул спеше на протрито канапе. Мърсър докосна рамото на Аника, тя се стресна и се събуди.

— Господи! Много съжалявам! — Аника видя, че Ервин също се е предал на умората. — Четяхме и решихме малко да си починем…

— Няма проблем — усмихна се Мърсър. — И ние спряхме да работим. Открихте ли нещо?

— Всичко — отговори тя и очите й блеснаха. — Имена, дати, заповеди, процедури, извършената работа. Ако се измъкнем оттук, с „Кол АГ“ е свършено.

— А двамата оцелели оставили ли са нещо като дневник?

— Точно това четеше Ервин.

Ученият се събуди, когато чу името си, и си намести очилата.

— Ти се оказа прав в много от изводите си, Мърсър. Единият е бил роб, евреин на име Изидор Шилд, а другият — главният инженер на подводницата Волфганг Рослер. Те са били на глетчера, когато една от кутиите на Пандора паднала от крана и съдържанието й се изсипало. Радиоактивна експлозия убила всички в пещерата един час след като прибрали разпилените парчета в друга кутия. Шилд и Рослер останали навън две седмици, треперели от студ и гладували, докато решили, че е безопасно да се върнат долу. Защитните облекла на германците били непокътнати и ги предпазили от радиацията, докато премествали труповете в изкоп, който после затворили, като взривили тавана.

— Става дума за онази шахта, която води към мястото, където парчетата от метеорита са спрели, след като са стопили скалата.

— Точно така. Не можели да управляват подводницата само двамата, затова нямало начин да се измъкнат оттук. Неволята заличила враждебността между тях. Хранели се с провизиите и убили няколко тюлена. През първите години се опитвали да изпратят сигнал до някой съюзнически самолет, но толкова далеч на север рядко прелитали самолети. След още няколко години, когато самолетите изобщо престанали да минават, двамата решили, че войната е свършила.

— Господи! — Мърсър потрепери при мисълта за толкова дълга изолация.

— Дневникът на Шилд е пълен с анекдоти за времето, прекарано тук. Той се отнасял невероятно великодушно към Рослер, като се имат предвид обстоятелствата. После ще ти разкажа подробности, ако искаш. Двамата решили, че единственият начин да привлекат внимание е да свалят някой от прелитащите самолети. Разполагали само с леки оръжия от подводницата и единственото, което можело да свали самолет, била радиацията от някоя от кутиите. Те довлекли най-малката на повърхността и всеки ден се редували да чакат самолет, който да мине достатъчно ниско и близо, за да убият екипажа с директна доза радиация. Чакали осем дълги години, докато най-сетне прелетял С-97. Рослер бил на входа на тунела, затова Шилд не е описал точните детайли. Само предположил, че самолетът е имал проблем с двигателя. Рослер отворил кутията, пожертвал живота си за Шилд и свалил самолета. Когато решил, че радиацията е намаляла достатъчно, Шилд си сложил защитното облекло и тръгнал да търси самолета, но не го намерил, и след две седмици се върнал в пещерата. Отчаян, той се отказал малко след това, взел провизии за една седмица и потеглил на път. Тюлените отдавна били престанали да влизат в пещерата, затова Шилд умирал от скорбут. В края на дневника си е написал хубаво предсмъртно писмо и това ме кара да мисля, че не е знаел нищо за Кемп Декейд.

— Искаш ли да знаеш най-лошото? — попита Мърсър, когато Ервин млъкна. — Ако е останал около входа на пещерата след катастрофата на самолета, Шилд вероятно е щял да забележи Стефансон Розмундер, който е търсил разбилия се С-97. Той е минал близо до това място и — е бил облъчен фатално от трупа на Рослер.

Разказите за японски войници, оцелели на далечни острови дълго след края на войната, бяха безинтересни в сравнение с трудностите и изпитанията, които Рослер и Шилд бяха преживели, само за да умрат на крачка от спасението.

— Има и други откъси от дневника на Шилд, които са много по-неприятни — каза Аника, взе тетрадката от ръцете на Ервин, прелисти я и пое дълбоко въздух, за да събере сили да прочете отново написаното. — Това се случва в разгара на разширяването на пещерата.

Тя започна да превежда бързо и гладко, сякаш бе научила наизуст текста.

11 август 1944 г.

Не могат ли нацистите да оставят недокоснато нещо красиво? Днес отново се уверихме, че не могат. Мислехме, че пазачите не знаят за бременността на Сара. Да, коремът и беше скрит под широки дрехи, но имаше много по-очевидни признаци на живота в нея. Тя беше щастлива. Непозната аномалия в този ад. Фактът, че бе изнасилена от пазачи, посяла това семе, престана да я ядосва с наближаването на термина. Сара беше красива и любимка на пазачите. Не разбирахме защо през последните месеци я оставиха на мира. Но сега съзнаваме, не са имали заповед да не я докосват. Тя роди днес сутринта, като се мъчеше да не вика. Много от възрастните жени й помогнаха. И сякаш знаеше точната дата, Херман Кол, племенник на индустриалеца Фолкер Кол, който инспектира работата тук, се появи след няколко минути заедно с щурмбанфюрер Крее. Те занесоха бебето на пристана. Плачещото дете млъкна завинаги в неподвижните води. Докато пиша, възрастните жени плачат, а пазачите отново изнасилват Сара. Моля се Господ да ми даде сили да прогоня мисълта за самоубийство, която ме измъчва, откакто съм дошъл тук, за да не бъдат забравени майката и детето.

Сред тежката тишина Аника избухна в плач. Мърсър също усети соленото парене на сълзи в очите си. Сега за него неколцина от абстрактните шест милиона избити евреи имаха имена и лица. Той се закле да не се спре пред нищо, докато „Кол“ не платят за стореното. Нямаше съмнение, че те са отговорни.

— „Кол“ ще бъдат съсипани. — Мърсър осъзна, че е произнесъл думите.

Аника го погледна и малко се уплаши от онова, което видя. Не го бе виждала толкова разгневен и за пръв път осъзна, че той е способен да отмъщава.

Тъй като не знаеха колко време ще останат изолирани, ядоха малко. Храната бе разпределена на дажби, които да им стигнат за десетина дни. Всички бяха капнали от умора и спаха като пребити, докато часовникът на Айра Ласко не ги събуди шест часа по-късно.

За пренасянето на варелите бе нужна физическа сила, затова Ервин и Аника получиха задачата да смажат машините на подводницата под ръководството на Айра. Той цяла сутрин чисти левия двигател и проверява дали електромоторът ще работи, като го включи към преносимия генератор. Наложи се да вземе жици от десния двигател, за да го накара да работи безпроблемно, но накрая остана доволен. Мърсър заложи капан до входа на тунела. >Той оформи лист олово в плътна топка, която щеше да се търкулне към пещерата, ако нечий крак докоснеше връвта, и сложи метална плоча в края на тунела, която щеше да издрънчи, ако топката се блъсне в нея. Дори ако хората на Рат се втурнеха в тунела, топката щеше да ги изпревари с десет минути и Мърсър и групата му щяха да имат достатъчно време да се потопят с подводницата. Всичко беше добре замаскирано, за да отклонят евентуални подозрения.

Те работиха осемнайсет часа и преди да им позволи да легнат в спалните чували, Мърсър ги накара да се погрижат всяко доказателство за присъствието им да бъде заличено и багажът да бъде готов, в случай че се наложи да хукнат към подводницата. Хрумна им да спят на борда, но не можеха да пренесат вътре една от тежките кутии на Пандора да им осигури топлина.

Изтощението и студът сутринта ги направиха лениви и раздразнителни. До обяд товариха гориво. Виеше им се свят от изпаренията. Айра изпробва клапаните и обяви, че подводницата ще се потопи, а когато компресорът вкара сгъстен въздух в цистерните за баласт, отново ще изплава. Той подробно огледа левия двигател и разбра какво му е необходимо, за да работи на пълни обороти. Накрая Ласко съобщи, че всичко е готово, с изключение на акумулаторите.

Той бе напълнил няколко от тях с киселина, за да може двигателят да запали, но останалите бяха празни. Тази работа обаче трябваше да почака, докато се приготвят напълно.

След оскъдния обяд Мърсър даде на екипа си няколко часа почивка, преди да се заловят с акумулаторите. Те легнаха в спалните чували, а той се изкачи нагоре по тунела, за да провери аларменото устройство. Беше измислил по-добра система да го задейства и искаше да направи промяната. Изкачването на хиляда фута височина в дълга две мили шахта обикновено не би го притеснило, но Мърсър беше ужасно уморен. Недостигът на храна и студът го бяха изтощили и на две трети от разстоянието до повърхността той реши да се върне. Не можеше да си позволи да изразходва енергията си, за да направи по-хубав капан.

Неочаквано в лъча на фенерчето му се мярна сянка. Мърсър опита да се отмести от пътя на петкилограмовата топка, която се търкулна към него. Оловото удари крака му със силата на бейзболна бухалка и го повали на земята, а после продължи надолу към пещерата.

Мърсър прехапа устни, за да не извика от болка, и усети в устата си вкус на кръв. Той се опита да види далечния край на тунела и се прокле за глупостта, че се е качил там. Не видя хората на Рат, но знаеше, че идват. Изправи се и разбра, че десният му крак е безчувствен. — Мамка му! — измърмори той и започна да слиза. Болката беше непоносима.

Мърсър знаеше, че кракът му не е счупен, и опита да си внуши, че може да тича. Имаше половин миля преднина и можеше само да се надява, че на Рат ще му е необходимо време да събере хората си на входа, преди да слязат под земята. Но Мърсър се придвижваше бавно и скоро щеше да загуби предимството си. Не можеше да направи нищо, за да намали болката, нито да ускори крачка, освен да полага максимални усилия.

Айра и останалите сигурно бяха чули удара на топката в металната плоча в пещерата. Мърсър се запита дали ще го изчакат и се замоли да тръгнат без него. Не можеше да понесе мисълта да ги заловят заради грешката му. Но знаеше, че ще го чакат, дори да стане късно.

Мисълта, че животът им е застрашен, го крепеше през последната половин миля. Бе изминал две трети от разстоянието до другите, гърдите го боляха, кракът му започна да пулсира още по-силно и вече охкаше при всяка стъпка.

Неусетно стигна до пещерата. Решителността му го бе тласнала далеч отвъд границите на възможностите му-Вътре беше тъмно и не се чуваше нищо освен дишането му. Нагоре в тунела се видя слаба светлина, която го предупреди, че разполага само с няколко минути. Мърсър изключи фенерчето си, защото разчиташе в познатата обстановка да стигне до подводницата. Когато реши, че е наблизо, отново запали фенерчето.

Чувството му за ориентация беше безпогрешно — стоеше на няколко метра от подвижния мост. Вдигна глава и забеляза, че Аника стои до купола. Тя го видя и лицето й засия от облекчение.

— Хайде.

Лагуната бе осеяна с празните варели от горивото. Те щяха да прикриват онзи, който Айра бе закрепил на върха на тръбата за въздух и газената тенекия върху перископа.

— Кажи на Айра да потапя — изхриптя Мърсър.

— Чухме топката преди петнайсет минути и сме готови.

Мърсър освети пристана с фенерчето си. От екипировката им не бе останало нищо. Рат нямаше да разбере, че са били там. Използвайки ръцете си и единия си крак, той се качи по стълбата. Аника му помогна.

Мърсър не губи време, хвърли се през отворения люк и падна на пода на противопожарното отделение, което се намираше над командната зала. Аника го последва.

— Хайде, Айра! — извика тя.

В подводницата се разнесе съскане, когато Ласко отвори клапаните и напълни цистерните с достатъчно вода, за да потопи плавателния съд до дъното на лагуната.

Мърсър предпазливо слезе в командния пункт. Айра стоеше пред уредите и работеше с изумителен брой клапани и копчета, Марти управляваше двата руля, а другите бяха в отсека за торпедата, за да разпределят равномерно тежестта.

Подводницата бавно се спусна на дъното. Айра умело боравеше с уредите и енергично сновеше насамнатам. Годините извън флота не се бяха отразили на професионалната МУ подготовка. Останалите не разбираха нищо от — подводници и стояха настрана, за да не му пречат.

— До края на седмицата всички ще можете да управлявате тази консерва дори насън — заяви той.

— Ако сънят е задължително условие, след като пошпионирам малко през перископа, ще отида да си легна, за да изпреваря със знания другите — пошегува се Мърсър, макар че болката не му даваше покой.

— Не — възрази Аника. — Лягаш веднага. Едва се държиш на краката си.

Мърсър отвори уста да възрази, но после размисли. Аника го поведе към капитанската каюта, единственото уединено място на борда.

— Ти или Хилда трябва да използвате тази каюта — каза той, когато Аника съблече анорака му.

— Мил жест — усмихна се тя. — Но вчера гласувахме и единодушно решихме, че каютата е за теб.

Аника му даде болкоуспокояващи таблетки и Мърсър ги изпи с глътка бренди.

— Никаква тежка работа през следващите дванайсет часа — предупреди го тя.

— Обещавам, че няма да повдигам дори клепачите си. Целувката й продължи да трепти на устните му дълго след като Аника дръпна преградата на каютата.

Северният лагер на „Геопроучвания“, Гренландия

— Повтори — изръмжа Гюнтер Рат по изпълнения със статичен шум радиопредавател. — Не разбрах последните ти думи.

— Открихме пещерата — отговори автомобилистът Дитер, който караше единия всъдеход. — Предният екип проникна в тунела и се увери.

Рат вдигна глава и видя усмивката на Грета. Зад нея стоеше Клаус Рейдер, но неговото изражение не се бе променило. Той току-що бе пристигнал в лагера, след като поредица от проблеми с климатичните условия бяха забавили полета му.

— Отлично, Дитер. Знам позицията ти от проследяващото устройство на всъдехода. Ще повикам всички превозни средства да се съберат при теб.

Атмосферните смущения заглушиха отговора на Дитер и връзката прекъсна. Рат скочи.

— Клаус, казах ти, че ще се справя сам.

— Не съм се съмнявал — иронично отговори Рейдер. Увереността и убедеността му се възвърнаха. — Не се съмнявам в способностите ти, а в тактиката ти. Грета, би ли ни извинила?

Северният лагер се състоеше само от една постройка, докарана с дирижабъла от базата. Липсваха няколко прегради и четирите спални помещения бяха превърнати в оперативен център и импровизирана кухня. Грета Шмид не обичаше да получава заповеди, но знаеше, че по-късно Гюнтер ще й каже за какво са говорили с Рейдер. Без да пророни дума, тя отиде в стаята си.

Гласът на Рейдер беше напрегнат.

— Обясни ми защо беше необходимо да убиваш хората в самолета.

— Може би трябва да започна с обяснението защо убих човек на име Ото Шрьодер в покрайнините на Мюнхен. И защо Грета трябваше да убие руския учен Игор Булгарин тук, в Гренландия. — Рат се ухили подигравателно на изуменото изражение на Клаус. — Нямаш представа колко близо до провал беше тази експедиция още от самото начало.

— Очевидно не — каза Рейдер, когато събра сили да проговори.

— Спомняш ли си, че в архивите на „Кол“, които изгорихме, имаше запис на разпита на Леонид Кулик в Гестапо, на който той казва, че е член на група на име братството на Юмрука на Сатаната? Братството съществува и До днес. От връзките си в Русия научих, че тази организация дава информация на ловец на нацисти в Австрия в опит да ни попречи да вземем кутиите на Пандора. Не успяхме да пресечем потока от документи, затова поставих екип да подслушва евреите и научих, че Ото Шрьодер е бил минен инженер, работил е в пещерата и очевидно е единственият жив свидетел, който знае какво се е случило тук. По време на… — Гюнтер млъкна, за да намери най-подходящата дума — разговора ми с него срещу нас не само откриха огън група снайперисти, но и се появи Аника Клайн, внучката на австрийския евреин. Устата на Шрьодер бе затворена, но Клайн избяга и осуети опитите ни да я намерим, преди да пристигне в Гренландия. Тя е открила връзката между „Геопроучвания“ и нас, когато дошла тук и получила подкрепата на Филип Мърсър. Нямах друг избор, освен да премахна всички.

— А руснакът, който спомена? Онзи, когото Грета е убила?

— Изпълнявала заповедта ти да провери трупа в Кемп Декейд и го открила да оглежда тялото и да търси доказателства за истинската му самоличност. Грета осъзнала, че Булгарин може да е член на братството, и го пребила до смърт с крик. Доктор Клайн не повярва във фалшивите улики, които Грета остави, и се опита отново да отиде на сцената на престъплението заедно с Мърсър. Грета почти успя да им попречи, като подпали Кемп Декейд, докато бяха вътре, но на доктор Клайн пак й про-вървя и двамата оцеляха.

— Защо не ми каза всичко това?

— Това са детайлите, които ми плащаш да уреждам — спокойно отговори Рат. Знаеше, че гневът на шефа му преминава. — Планът за евакуация, който измислихме, вече не беше приложим, тъй като най-малко двама души знаеха истината за Булгарин. Наложи се да ги убия, преди да стигнат до Исландия. Единственият начин да го направя, без да предизвикам повече подозрения, беше да взривя самолета им по пътя.

— Трябва да е имало друг начин — заяви Рейдер, макар да бе разбрал, че Рат не е имал избор. Рат вложи в гласа си цялата искреност, на която беше способен.

— Дълго мислих за онова, което направих, повярвай. Решението не беше лесно. Признавам, че бях малко груб с Ото Шрьодер, но смъртта му настъпи в резултат на атаката на снайперистите. Булгарин умря, защото Грета се паникьоса. Реагирах на ситуация извън моя контрол. Няма да се преструвам, че за мен насилието не е възможност за избор, но отдавна съм теглил чертата на убийствата. Онова, което извърших, не ми достави удоволствие.

Рейдер се вторачи в очите му, надявайки се да види истина в тях, и реши да му повярва. Това беше по-лесно от алтернативата. След като бе отишъл там, беше по-добре да контролира директора по специалните проекти. Клаус би позволил на Рат да координира унищожаването на доказателствата в пещерата, но трябваше да бъде изключително бдителен за съдбата на кутиите на Пандора. Когато дойдеше време да се отърве от тях, щеше да се погрижи Рат да не ги отмъкне, ако това беше целта му.

— Добре. Какво ще стане сега? — попита Рейдер.

— Хората ми ще вземат всичко, което може да се пренесе, и ще изгорят останалото. Експлозивите ще затворят това място завинаги и дори да има друг оцелял като Ото Шрьодер, никой няма да може да открие базата. После ще вдигнем кутиите на Пандора с дирижабъла и ще ги хвърлим надълбоко.

— Колко време ще продължи това?

— Няколко дни. Ще върнем тази постройка и всъдехо-дите в главния лагер до Кемп Декейд навреме, ако датското правителство реши да ни отнеме разрешителното. В противен случай ще предадем всичко на японския екип, както е планирано. Не се тревожи, Клаус — усмихна се Рат. — Никой няма да знае какво сме направили. „Кол“ може да плати на евреите подаяние в сравнение с онова, което притежава.

Рейдер отиде в банята и Грета се върна в оперативния Център.

— Е?

— Повярва на всичко. — Гюнтер едва се сдържа да не се засмее.

— Знаехме, че ще стане така — измърка тя, масажирайки раменете му. — Мисля си, че Вернер Кьониг е единственият човек тук, който не е под наш контрол. Той знае, че не сме дошли в Гренландия с научна цел.

— „Инцидентът“ на доктор Кьониг вече е планиран.

— Искам аз да го направя — каза Грета и лицето й засия.

Рат се засмя, дръпна я на коленете си и захапа ухото й.

— Хареса ти, когато уби Булгарин, нали? Обзалагам се, че си изпитала оргазъм, докато е умирал.

— Не точно тогава — дрезгаво отговори Грета, — а по-късно, под душа.

— Извратена кучка.

— Затова ме обичаш.

— Не те обичам.

Дишането й се учести и очите й се изцъклиха. Грета се възбуди при мисълта, че ще убие бившия си любовник.

— Добре. Тогава затова ме чукаш.

Пещерата на Пандора

Притиснат между страха си от тесни пространства и мисълта за лечебното душене на Айра Ласко, Ервин Пул реши да потисне кошмара, като наблюдава през перископа. Гледайки действията на облечените в черно хора на „Геопроучвания“, той можеше да си представя, че не е затворен в дълъг оловен ковчег на шейсет фута под повърхността на водата. Мощните прожектори, които германците бяха монтирали, му вдъхваха слабо чувство за безопасност. Само когато се върнеше във вътрешността на подводницата, за да спи, ужасът заплашваше да го завладее отново. За всеки случай Ласко се бе погрижил леглото на Ервин да е над неговото.

Пул наблюдаваше през перископа, когато Мърсър се качи в контролното помещение.

— Какво е положението? — попита Мърсър и му даде чаша вода.

— Същото като вчера и онзи ден — отговори Ервин и се изправи. — Погледни.

Мърсър зае мястото му на стоманената седалка и се вторачи в пещерата през перископа. Кутиите на Пандора бяха преместени до вентилационната шахта. Хората на Рат ги бяха натоварили на колички и някои вече бяха изкарани на повърхността. Трите дървени бараки бяха разглобени и изгорени. Екипите на Рат бяха заличили името „Кол“ от всички съоръжения и после ги бяха хвърлили във водата. Няколко от тях удариха подводницата и стреснаха всички вътре.

От помещенията за робите се виждаше потрепваща светлина и Мърсър разбра, че петстотинте легла са изпепелени. Потърси Гюнтер Рат и го забеляза близо до останките от канцелариите. Рат разговаряше с Грета Шмид и с мъж на около четиридесет години със сресана назад руса коса, когото Мърсър не познаваше. Непознатият имаше вид на човек с власт и Мърсър предположи, че това е шефът на Рат, президентът на „Кол АГ“.

Той запомни лицето му.

Макар че температурата в подводницата беше под нулата и дъхът им излизаше на облачета от устата и носовете, Ервин Пул се потеше, когато Мърсър отмести очи от перископа и го погледна.

— Благодаря, Ервин. Заеми мястото си пред прозореца към света.

Мърсър бе започнал да усеща крака си, но още не можеше да прехвърля тежестта си на него.

— Какво става горе? — попита Айра, който учеше Марти и Хилда как да работят с уредите на поста за потапяне и изплаване.

Аника изучаваше някаква схема в бордовия дневник. Тя вече бе превела обясненията как да вземат завоите, за да излязат от пещерата през канала за подводници. Пътуването обещаваше да бъде интересно.

— Рат вече е изнесъл няколко кутии на повърхността и унищожава всичко останало. Обзалагам се, че до двайсет и четири часа ще се разкара оттам.

— Как е Ервин? — попита Аника.

— Добре, стига да гледа през перископа.

— Мърсър! — в същия миг извика Пул. — Ще стрелят по варелите.

— Какво?

— В края на пристана има двама мъже с щурмови пушки. Рат разговаря с тях. Мисля, че ще потопят в лагуната варелите от горивото.

— По дяволите! Рат е старателно копеле, а? Бъди готов да прибереш перископа.

— Защо? — Гласът на Пул беше дрезгав.

— Заради варела върху него. Веднага ще се усъмнят, ако не потъне.

Айра вече се бе приближил до контролните уреди на тръбата за въздуха.

— Не мога… Те стрелят. Варелите потъват.

— Той трябва да ми каже кога — рече Айра. — Ти отивай горе.

— Не. Ервин трябва да го направи сам.

— Господи, прицелват се в мен! — изкрещя Пул.

— Тихо, по дяволите! — изсъска Мърсър. Всички чуха канонадата от куршуми, която обсипа варела над тях. — Прибери перископа! Веднага!

— Не мога.

— Незабавно! — заповяда Мърсър. — Или клаустрофобията ще бъде последният ти проблем.

— Удариха тръбата.

Мърсър направи знак на Айра да смъкне тръбата — единствения им достъп до чист въздух.

— Прибери перископа, Ервин.

Ужасеният метеорулог не отговори, но хидравликата се активира и перископът се прибра. След миг Ервин скочи, хукна към малката тоалетна и повърна.

— Трябва да го прегледам — каза Аника и стана.

— Остави го — рече Айра. — Мърсър има право. Ервин трябва сам да преодолее страха си.

На тъмно, без достъп до кислород и затворен в подобната на тясна тръба подводница, дори Мърсър имаше чувството, че стените около него го затискат. Напълването на акумулаторите с киселина нямаше да помогне, защото зареждащият генератор не работеше без чист въздух и отдушник за отработилите газове. Трябваше да останат на дъното, докато хората на „Геопроучвания“ напуснат пещерата.

— И през ум не ми е минавало, че ще го кажа, но се надявам Рат да побърза, по дяволите!

— Амин!

В полунощ в командната зала светеше еднаединствена червена крушка. Отвсякъде се стичаха капки кондензирани изпарения. Цял ден Айра бе учил членовете на групата на най-основното, за да изкарат подводницата от пещерата, когато настъпи моментът.

Аника лежеше будна в леглото си. Над нея беше Хилда Бранд. Напрежението и ужасът през последните дни започваха да отслабват решителността й. Ервин твърдо бе решил да не позволява парчетата от метеорита да попаднат в ръцете на „Кол“ и това му даваше сили. Мисълта, че през последната седмица е станал по-мъжествен отвсякога, крепеше Марти. Тъй като беше опитен моряк, Айра Ласко изглеждаше неподвластен на стреса. Аника не знаеше какво дава сили на Хилда да се държи. Вероятно времето, прекарано в германската армия.

А Мърсър? Той приемаше всяка ситуация толкова спокойно, че Аника не можеше да си представи каква криза би го извадила извън релсите. Тя беше сигурна, че и Мърсър изпитва страх като останалите, но невъзмутимото му държание показваше, че го преодолява без усилия. Тя си спомни първото си дежурство в интензивното отделение и парализиращия страх, който бе почувствала. Бяха й необходими месеци практика, за да потисне безпокойството си. Аника се запита какво ли е преживял Мърсър, за да може да се справя с бомбени заплахи, самолетни катастрофи и пожари.

Тя осъзна, че се нуждае от част от силата му. Заслуша се, но не чу нищо друго, освен падащи капки и хъркането на Айра. Отметна старите одеяла и смъкна ципа на спалния си чувал. Преградата на входа на каютата на Мърсър беше дръпната. Аника пристъпи предпазливо, питайки се колко далеч ще стигне.

— Къде отиваш? — прошепна Хилда.

Аника преглътна неочаквано обзелото я чувство за вина.

— До тоалетната.

— Тоалетната е зад теб, до каюткомпанията — иронично каза готвачката.

Аника се зарадва, че е тъмно, защото се изчерви от смущение, обърна се и тръгна към банята.

— По-добре ли се чувстваш? — подразни я многозначително Хилда, когато Аника се върна в леглото си.

— Не.

Първата експлозия отекна малко след седем сутринта. Мърсър почистваше двата шмайзера и маузера, които бе намерил в каютата си. Той вдигна глава, сякаш можеше да види нещо през корпуса и водата. Не беше необходимо да гледа, за да разбере какво става.

— Сметището — каза той, а след втория взрив добави. — Помещението на робите.

Третата експлозия разруши отчасти пещерата, а после се чу най-дългата верига от детонации, която продължи пет минути. Тътенът бе усилен от акустиката на галерията, лагуната и затвореното пространство в подводницата. Главният тунел се срути. След денонощна работа германците изпълниха задачата си и завинаги затвориха пещерата.

— Какво беше това, по дяволите? — Айра нахлу в контролната зала от поста на радиста, където безуспешно се опитваше да поправи радиопредавателя или сонара.

— Гюнтер Рат изгаря мостовете, след себе си — безучастно отговори Мърсър. — Ще почакаме часдва и после ще изплаваме.

— Отиват ли си? Мърсър кимна.

— Освен ако някой не изпитва желание да умре.

Два часа по-късно подводницата се издигна на повърхността. Ервин Пул отвори люка и за пръв път, откакто не използваше перископа, пое дълбоко въздух.

— Как се чувстваш? — попита Мърсър.

— Божествено! — въздъхна Ервин и избърса влагата от очилата си.

След няколко минути Айра включи левия двигател. Моторът беше леко задръстен, но Ласко смяташе, че ще стигнат до Исландия. Мърсър слезе на брега да огледа останките от пещерата. Всичко беше така, както предполагаше. Нямаше доказателства, че там е имало нещо, направено от човек, и всички ниши бяха блокирани от отломки. На пода бяха разпилени камъни от входния тунел и това показваше, че голяма част от него е била взривена с динамит. Мърсър беше убеден, че Рат и хората му са срутили и преддверието.

Ако не успееха да преведат подводницата през лъкатушещия канал, те щяха да умрат там, в мрака. Мърсър се върна на борда, за да помогне на Айра да напълни с киселина акумулаторите и да се подготвят за потегляне.

След час работа в тясното помещение с акумулаторите под камбуза Айра съобщи, че са загазили.

— Като се имат предвид обстоятелствата, не ми казваш нищо ново — отговори Мърсър.

Чувството за хумор на Ласко го бе напуснало.

— Имаме сериозни неприятности. Повечето акумулатори са в по-лошо състояние, отколкото мислех. Текат като сита. Щом затворим люковете, подводницата ще се напълни с хлор.

— Колко дълго ще издържим? — попита Мърсър.

— За всеки е различно. Но след час и нещо подводницата ще заприлича на ковчег.

— Можеш ли да пригодиш нещо като кислородни бутилки за дишане?

— Мога, но не това е проблемът. Киселината разяжда работещите акумулатори и електромоторът ще изгуби мощност много преди първият от нас да издаде багажа. Изчислил ли си колко време ще ни отнеме да минем през канала и да излезем в открито море?

Изражението на Мърсър помръкна.

— Според бордовия дневник около час и половина.

— По график — намръщи се Айра.

— Не всичко е загубено. Трябва само да се движим с по-висока скорост от записа на капитана. Лесно ще коригирам цифрите.

— Забравяш, че неговият график за времето и оборотите е направен преди да тръгнат обратно. Освен това навремето подводницата е била натоварена с провизии и петдесет души екипаж. Сега е поне стотина тона по-лека и ще се движи по-бързо, но това не означава, че ще намалим наполовина времето.

— Не помислих за това — призна Мърсър. — Имаш ли предложения?

— Да се движим с около половин възел по-бързо и да се молим отново да се окажеш прав.

— Защо аз да се окажа прав? Идеята е твоя. Айра се усмихна.

— Не искам другите да ме обвинят, ако се забием в стената на тунела, защото сме пропуснали някой завой.

Подготовката им отне два часа. Когато напълниха акумулаторите и отстраниха повредите в захранването, Айра се погрижи цистерните за въздух да бъдат напълнени до максималната им издръжливост на натиск. Подводницата се отдалечи от пристана по подводния канал към открито море. Хилда и Аника щяха да управляват рулите, а Марти беше на щурвала. Айра се занимаваше с баласта. Мърсър стоеше пред чертожната маса и наблюдаваше жирокомпаса. Бордовият дневник беше отворен на картата на подводния тунел. Грубоватият чертеж изобразяваше многобройните препятствия, които трябваше да избегнат, за да стигнат до изхода във фиорда.

— На позиция сме — извика Ервин от купола. Той бе измерил разстоянието от пристана, използвайки оптичния мерник на перископа.

— Знаеш какво трябва да направиш — отговори Мърсър.

Перископът се прибра и секунда по-късно Ервин запечата всички люкове. Този път той отиде спокойно в тоалетната, затвори вратата и повърна.

— Хлорът започва да се увеличава — отбеляза Айра, макар че щяха да усетят миризмата след известно време.

Мърсър разгледа чертежа и забеляза колко рязко се спуска дъното на канала след пристана.

— Да се потопим на шейсет метра, Айра. Кормилото неподвижно. Рулите на неутрална позиция. — Мърсър имаше чувството, че говори като актьор в стар военен филм, но членовете на екипажа изпълниха заповедите му безпрекословно.

— Задръж така, Айра — извика Аника. Очите й бяха приковани в ехолота.

— Трябва да ми казваш по-рано, защото ще минем под набелязаната дълбочина — отговори Айра, поправяйки грешката.

— Добре, дълбочина шейсет метра.

— Потегляме, момчета и момичета. — Мърсър погледна коригираните цифри за тягата. — Искам деветдесет оборота в минута за десет минути. Начало… сега!

Подводницата безшумно се плъзна в лагуната.

— Наклонете на два градуса рулите, когато ви дам команда след пет минути.

— Готови сме — отговори Аника.

— Да ме вземат дяволите, шефе! — ухили се Мърсър, преодолял безпокойството си. — Наистина успя да задвижиш проклетото корито.

— Не благодари на мен. Всички дължим живота си на Волфганг Рослер. Ако нацистите са имали повече хора като него, можеше да спечелят войната само като поддържат техниката си.

Когато дойде моментът, Мърсър издаде заповед да вдигнат двете рули, за да намалят дълбочината. Айра попита дали да изпуснат вода от цистерните, но в бордовия дневник пишеше, че тази маневра се извършва само с рулите. След пет минути тунелът зави надясно.

— Марти, дясно на борд десет градуса. Ще ти кажа кога да спреш. — На чертежа беше обозначено, че това е най-широката част на канала. Мърсър още не се тревожеше, че може да се блъснат в нещо. Страхът щеше да дойде по-късно. Той погледна компаса. — Добре, изправи кормилото. Още малко. Достатъчно. Увеличете тягата на сто и трийсет оборота и се пригответе за остър завой наляво след две минути.

Намираха се в средата на подводния тунел. От всички страни ги заобикаляха скали и лед. Едно погрешно изчисление на посоката би ги убило. Никой не знаеше дали отпред каналът все още е достатъчно широк, за да мине подводницата, затова бяха принудени да се придвижват слепешком и без да намаляват скоростта, защото хлорът започна да пълзи по пода.

— Марти, следва завой на деветдесет градуса, затова бързо завърти кормилото. Сега! Аника, рулите десет градуса надолу. Дълбочина осемдесет метра.

— Ще може ли да ги поеме старият корпус?

— След минута ще разберем.

Скърцайки като кораб, връхлетян от тайфун, подводницата се движеше спираловидно все по-навътре в бездната.

— Добре — каза Мърсър. — Уравновесете я. Намалете оборотите на сто. Внимавайте да не се наклоним.

Корпусът остърга стената на канала. Всички се приковаха на седалките. Подводницата се отдалечи от скалите и после отново се блъсна в тях, този път по-силно. По обшивката отгоре се посипаха камъни.

— По дяволите! Марти, завърти кормилото два градуса надясно.

Ужасяващото скърцане заглъхна веднага щом Бишоп изпълни заповедта.

— Какво стана? — извика Ервин, който нахълта в контролното помещение след първия удар. Беше твърде уплашен, за да остане в леглото си въпреки клаустрофобията.

— Трябваше да изстържем морските жълъди, полепнали от двете страни на подводницата — отговори Мърсър. — Марти, осем градуса по магнитния курс.

— Взел си предвид отклонението на Северния полюс, нали? — попита Бишоп.

— И факта, че се движим по течението, чиято скорост според чертежа е два възела.

Те продължава по курса вече двайсет минути, когато Ервин, който беше в дъното на контролната зала, започна да кашля. Мърсър погледна през рамо и видя, че от машинното отделение се издига противна зеленикава мъгла. Хлор. Първите струйки газ се бяха увили около Ервин като пипала на разгневено животно.

— Изчакайте колкото е възможно повече, преди да използвате кислородните маски, които направих — каза Айра.

Мърсър усети парливия мирис на хлора. Очите му се насълзиха. След петдесет минути щяха да стигнат до открито море. Всички си сложиха защитни тъмни очила за полярни условия.

— Дъното на тунела ще се издигне — каза Мърсър. — Пригответе се да изпуснем баласт, за да се качим на петдесет и пет метра. Марти, предстои серия от завои — наляво, надясно и пак наляво. Завърти кормилото, когато ти кажа. Увеличете тягата на трийсет оборота в минута.

Те се устремиха към завоите с увеличена скорост. Подводницата се накланяше ту на едната, ту на другата страна. Мърсър не спомена, че на това място каналът е широк само колкото да позволи маневрата.

Опашката на подводницата се блъсна в скала, стърчаща от първия завой. Като влязоха във втория, носът се насочи към каменния таван на канала. Ударът отекна вътре като църковна камбана. Ервин изкрещя, а кокалчетата на пръстите на Аника побеляха, докато стискаше колелото на руля.

— Справяме се отлично — кашляйки, каза Мърсър. — Марти, завърти кормилото наляво на деветдесет градуса.

Бишоп кимна. Не можеше да говори през тръбата на кислородната маска. Корпусът изскърца.

Мърсър не разбираше какво става. Според чертежа на втория завой не би трябвало да се блъснат в нищо. Каналът трябваше да се разшири. Следващият завой беше след пет минути и той не беше сигурен дали плават в средата на прохода или от едната страна. Едва ли имаха късмета да са в средата, затова Мърсър имаше две възможности за избор. Ляво или дясно.

Тежкият хлор стигна до коленете им, вдигайки се като мъгла от обитавано от призраци тресавище.

— Марти, десняк ли си или левичар? — попита Мърсър и най-сетне започна да поема въздух от цилиндъра с кислород. Марти вдигна лявата си ръка. — Завърти кормилото два градуса надясно за минута и после по моя команда го обърни наляво.

Ако Мърсър грешеше, подводницата щеше да заоре в отсрещната страна на завоя със скорост около шест възела. Ударът щеше да смачка носа като алуминиево фолио.

— Завърти кормило на сто и трийсет градуса. Всички доловиха напрежението в гласа му. Подводницата се наклони и започна да завива. Газът се събра покрай стените, като течност. Всички затаиха дъх. Ударите на витлата във водата звучаха като далечен тътен на барабани. Според часовника на Мърсър бяха по средата на завоя. Той погледна чертежа и изтръпна. Дъното на тунела се бе спуснало надолу и таванът бе паднал по-ниско. А трябваше да бъдат на дълбочина седемдесет метра! — Потапяй!

Айра отвори клапаните, за да изхвърли баласта от резервоарите. Подводницата сякаш застана на носа си. Незакрепените предмети прелетяха по цялата дължина на плавателния съд и се блъснаха в малката палуба на носа. Краката на Мърсър се огънаха и той се хвана за една от стоманените тръби.

Върхът на купола — се удари в тавана на подводния тунел. Двата перископа се откъснаха с оглушително стържене. Водата нахлу в щурмовия отсек и щеше да изпълни цялата подводница, ако не беше водонепроницаемия люк. Помещението се изпълни с гъст като пушек хлор, който намали видимостта почти до нулата. Аника успя да повдигне носа и уравновеси подводницата на осемдесет метра дълбочина, но килът започна да стърже по дъното. Противният облак стигна до кръста на Мърсър. — Издигнете на седемдесет метра. Айра, неутрална плаваемост. — Мърсър погледна компаса и видя, че Марти е върнал подводницата в курса. — Много добре. Грешката беше моя. Съжалявам.

Опарени от газа, белите дробове на Мърсър започнаха да се свиват конвулсивно и той повърна, сетне пое няколко глътки въздух от кислородната бутилка. Предстоеше им само една промяна в дълбочината, за да преминат над едно възвишение в канала, и още петнайсет минути път.

Той знаеше, че няма да издържат толкова дълго. Мърсър промени цифрите на чертежа по предположения, а не с точни изчисления.

— Максимални обороти!

Стрелката на тахометъра скочи до двеста и двайсет оборота в минута.

— Издигнете на трийсет метра, когато ви кажа.

Мърсър усещаше, че подводницата се движи по дъното на канала и се насочва към възвишението от стотина фута. Ако се издигнеха твърде рано, щяха да се блъснат в тавана на прохода, а ако закъснееха, щяха да се забият в хълма.

— Рулите нагоре на десет градуса! Сега!

Мърсър компенсира за предишната си грешка. Моментът беше уцелен идеално. Дългата двеста и петдесет фута подводница се издигна от дъното и премина на десет фута над неравната повърхност на подводното възвишение, таванът на тунела беше на четиридесет фута над разрушения купол. От това място започваше пътуването към открито море. Мърсър рискува и им спести осем минути.

— Когато излезем на повърхността — каза Айра, — ще пусна сгъстен въздух, за да изкарам газа. Подгответе се за промяна в налягането.

Мърсър се увери, че са се измъкнали от тунела, и каза на Айра да пусне водата от резервоарите. Издигането от сто фута сякаш продължи вечно. Запасите от въздух на Мърсър бяха на привършване и всяко поемане на дъх му причиняваше болка в гърдите. Аника и Айра бяха в още по-лошо състояние.

„Хайде, по дяволите! Толкова сме близо.“

Ервин бе намерил сили да се изкачи по стълбата към външния люк. Нямаше намерение да остане на борда нито секунда повече от необходимото, подгонен по-скоро от кошмара си, отколкото от газа.

Подводницата се показа от морето с носа нагоре и после се стовари на повърхността, разплисквайки водата. Заливът беше спокоен и защитен от вълните на Датския пролив откъм високите планини на фиорда. Айра повиши налягането на сгъстения въздух в усилие да проветри отровния газ.

Той кимна на Ервин, който веднага отвори люка на купола и ледената вода заля екипажа. После отвори и другия люк и всички се зарадваха на дневната светлина. Ервин се изправи и погледна на изток, към другия край на фиорда, на няколко мили разстояние.

Никой не чу изстрелите, които обсипаха купола, но рикошетите върху метала прозвучаха ясно. Във всички посоки експлодираха оловни и стоманени парчета.

Ервин усети две опарвания точно когато разбра какво става, отпусна се и падна в подводницата. Кръвта му се сля с насъбралата се на пода вода. Хилда изпищя. Аника започна да преглежда раните му. Стрелбата по стоманения корпус на подводницата продължи.

Мърсър също не се поколеба, сякаш бе очаквал подобен край на адското им пътуване. Той хукна към каютата, грабна шмайзерите и натъпка резервни пълнители в джобовете на грейката си. Без да каже нищо, хвърли единия шмайзер на Айра и тръгна към мостика.

Ледената покривка над пещерата на Пандора

„Бел Джетрейнджър 414“ на „Геопроучвания“ блестеше сред вихрушката от лед и сняг, предизвикана от ротора му. Непрогледната мъгла се спусна едва когато перките започнаха да се въртят по-бавно, обсипвайки със сняг двата всъдехода, десетината мъже и шейната, натоварена с кутиите на Пандора. По-малката кутия, която бяха намерили на входа на вентилационната шахта, беше сложена отделно от другите. Снегът около отдушника беше утъпкан от трескавата работа по изваждането на златните кутии. В тунела не остана нищо друго, освен облак прах от взривяването.

Мъжете бяха изпълнили задачата си и чакаха дирижабълът да дойде и да откара кутиите.

Клаус Рейдер седеше във всъдехода и чу хеликоптера едва когато моторът забръмча над него. Гневът, който разтърси тялото му, отстъпи място на странно спокойствие. Не им трябваше хеликоптер. Това означаваше, че Рат се готви да играе на страната на неонацистката си партия. За десети път през последния час Рейдер погледна към товарното отделение. Двете щурмови пушки, с които бяха потопили варелите от горивото в пещерата, бяха заключени във вградения шкаф. Рейдер махна ръкавицата си и пъхна ръка в джоба на грейката си — бе взел заредения пистолет от кабинета си. Нямаше проблем да изнесе оръжието от Германия. Граничните власти не обръщаха голямо внимание на корпоративните самолети.

Той отвори вратата и излезе. Духаше лек вятър и въздухът беше чист и студен като кристал. Гюнтер Рат стоеше до Грета и Дитер. Преди Клаус да направи няколко крачки, над главата му премина сянка. Той погледна нагоре. Дирижабълът бе прелетял над планината между ледената покривка и морето и бе закрил за миг слънцето. Гледката беше фантастична. Въздушният кораб бавно започна да се спуска към земята. Рейдер се приближи до Рат.

— Какво прави тук хеликоптерът?

— Дирижабълът няма да може да се приземи без място за акостиране. Ще завържем товара за кабелите му и ще го следваме с хеликоптера, когато се отправи към открито море, за да изхвърли кутиите.

— Не! — Рейдер нямаше намерение да се преструва, че е съгласен с тази игра. — Няма да оставя без контрол кутиите на Пандора, докато не разбера, че са изхвърлени. Ще се качим на дирижабъла.

— Не може да ни вземе, Клаус — спокойно каза Рат. — Ще гледаме от хеликоптера.

Шумът на снишаващия се въздушен кораб се засили. Бръмченето на моторите му отекна по скалите. Вихрушката от въртенето на перките започна да отвява снега от земята.

Логиката на Рат беше разумна. Директорът по специалните проекти винаги намираше извинение за убийствата и изтезанията и то звучеше разумно, сякаш не е имало друг начин. Разбира се, винаги имаше други начини, само че за Рейдер беше най-лесно да остави Рат да се отдаде на бруталността си. Но вече нямаше да става така. Клаус разполагаше с няколко минути. Кутиите щяха да се изплъзнат от ръцете му, ако дирижабълът отлетеше без него.

— Няма да ти позволя да отидеш по-далеч. Пилотът на въздушния кораб ще ни качи — заяви Рейдер и извади пистолета си.

В следващия миг оръжието на Клаус лежеше на три метра от него в снега и ръката му бе вцепенена от пръстите до лакътя.

Рейдер погледна първо неподвижната си ръка, после пистолета и накрая Гюнтер. Бе предположил, че Рат ще се стъписа при вида на оръжието, и не очакваше мълниеносния ритник, който го изби от ръката му. Рат стоеше невъзмутимо и се подсмихваше, сякаш подканваше Рейдер да се наведе да вземе пистолета си. Клаус видя, че работниците, които бяха изпразнили пещерата на Пандора, наблюдават сцената. И всеки беше въоръжен или с щурмова пушка, или с пистолет. Очевидно оръжията във всъдехода не бяха единствените, които Рат бе донесъл. Освен това Рейдер осъзна, че мъжете вече не са лоялни към него, а към Гюнтер.

— Не те обвинявам, че се опита да ме спреш, Клаус. Мисля, че дори щях да остана разочарован, ако не го бе сторил. — Гюнтер взе пистолета и го даде на Грета.

Рейдер съзнаваше, че са го надхитрили, и прие временното поражение.

— Какво смяташ да правиш с кутиите? Никой няма да може да направи атомна бомба от парчетата от метеорита.

— Не им трябва верижна реакция, Клаус. Планът на Хитлер е бил да зареди парчетата в ракети V-2 в Пенемунде и да ги изстреля към Лондон. Трябвало е да експлодират на хиляда фута над земята и да разпръснат радиоактивния си товар над огромна площ. Тъй като Лондон е бил полуразрушен, прахът щял да остане незабелязано там наред с останалите отломки и полекалека да изтрови населението. Било е изчислено, че само шест бойни глави ще убият всичко живо в Лондон за два месеца. Но изглежда подводницата, използвана за транспортирането на парчетата, е изчезнала по време на миньорските операции и инцидент в пещерата избил всички други. Предполагам, че тогава фюрерът е изгубил интерес към проекта. В днешно време парчетата имат определена стойност като терористично оръжие. То има по-голям обхват от химичното оръжие, по-лесно е за поддръжка от биологичното и за разлика от други източници на радиация не може Да се проследи. Няколко грама, оставени в станция на Метрото, обричат всеки човек, минал оттам, на бавна смърт. Докато се разпадат, фрагментите от метеорита си създават защита и е безопасно да бъдат преместени. Не се сещам за по-добро оръжие за тероризъм, а ти?

— Смяташ да ги продадеш?

Рат изглеждаше доволен от себе си.

— Наддаваха три страни. Северна Корея предложи най-много пари, но не се виждам да живея в изгнание в Пхенян. Същото се отнася и за Ирак. Приех офертата на Либия, защото е близо до Европа, където от време на време ще мога да се промъквам.

— А безценната ти нацистка партия? Напускаш ли я?

— Кой според теб ще получи по-голямата част от стоте милиона долара?

Трийсет минути по-късно товарът бе завързан за кабелите на въздушния кораб. Рейдер, Рат и Грета Шмид се качиха в хеликоптера. Работниците вече пътуваха с двата всъдехода обратно към временния лагер на север, където щяха да съберат всичко и да се подготвят за завръщане в Кемп Декейд. Тъй като тежестта на товара се доближаваше до максималната граница, дирижабълът първо трябваше да прелети над ледената покривка, за да набере скорост, и после да завие обратно към брега. За двайсет минути въздушният кораб се издигна на хиляда фута височина и премина над планините. Едва тогава хеликоптерът излетя с най-малката кутия на Пандора, закрепена между Рат и Рейдер. Грета седеше до любовника си. Пистолетът на Клаус беше на коленете й.

Рейдер се обърна да види летящия зад тях дирижабъл. Въздушният кораб се носеше на около осемстотин метра след тях, но дори от това разстояние изглеждаше така, сякаш се готвеше да погълне хеликоптера. Десет минути летяха над назъбеното крайбрежие на Гренландия. Изведнъж Рейдер видя научноизследователския кораб „Ньорд“ в малък залив на две хиляди фута отдолу.

Той се досети, че товарът ще бъде прехвърлен на кораба, но не разбираше защо, затова попита Рат.

— Първо, дирижабълът ни трябва, за да върнем всъдеходите в Кемп Декейд. Освен това въздушният кораб е твърде очебиен и известява присъствието си навсякъде.

Планът ми е „Ньорд“ да закара кутиите в Триполи, а дирижабълът да се върне в Европа, за да бъдат извършени пробните полети.

Голяма част от палубата на кораба бе разчистена, за да се осигури място за златните кутии, и работниците се подготвяха да насочат мрежите. Огромният тежък дирижабъл се спусна към „Ньорд“. Хеликоптерът направи завой и застана на четиристотин метра встрани и на височина петстотин фута, така че пътниците да могат да наблюдават внимателното спускане на товара.

Неочаквано част от морето на петдесет метра от научноизследователския кораб се раздвижи. От вълните се появи нещо като сиво торпедо, което се издигна във въздуха.

— Mein Gott![27] — едновременно възкликнаха Рат, Рейдер и Шмид.

Те познаха старата подводница и разбраха откъде е дошла.

Люкът на купола се отвори и отвътре излезе някой. Рат заповяда на пилота да се приближи, за да го видят по-отблизо. Надяваше се, че от подводницата е излязъл Мърсър. Неколцина от хората му на „Ньорд“ застанаха на перилата и насочиха щурмовите си пушки.

Преди Рат да успее да види ясно лицето на мъжа, оръжията затрещяха и човекът изчезна в облак от червеникава мъгла.

— Свържи ме с дирижабъла — заповяда Рат на пилота. След минута от радиопредавателя се чу гласът на пилота на въздушния кораб.

— Какво искате да направя?

— Прекрати прехвърлянето на товара, докато се погрижим за подводницата.

— Не знам дали ще мога. Двигателите са под напрежение заради забавянето на отвесното спускане.

Четирите ротора на въздушния кораб се въртяха толкова силно, че надипляха кевларената му обшивка. Дирижабълът трябваше да набере скорост и обтекаемата форма да му даде допълнителна височина. Мрежите с товара висяха само на петдесет фута от повърхността на залива. Тежките кабели вече се влачеха във водата. Рат отново погледна към подводницата. На мостика й се появи друг човек. Мърсър. Той оставаше извън пряка видимост заради „Ньорд“. Вниманието му бе приковано във въздушния кораб, затова не забелязваше увисналия зад него хеликоптер.

Гюнтер се увери, че предпазният му колан е затегнат и Грета държи на прицел Клаус, и отвори страничната врата на „Джетрейнджър“. Полярният въздух го блъсна със силата на ураган и смрази лицето и ръцете му. Рат махна ръкавиците си, за да се прицели точно, извади пистолета си и активира лазерния мерник. Подводницата се клатеше и хеликоптерът подскачаше, затова се съмняваше дали ще улучи целта, но искаше да привлече вниманието на Мърсър, докато дирижабълът излезе от фиорда. Червената точка на лазера обходи купола на подводницата и спря на Мърсър. Рат натисна спусъка.

Мърсър не виждаше въздушния кораб, а само чуваше грохота над себе си. Шумът заглушаваше всички останали звуци. Той реши, че няма да го видят, и надникна над ръба на мостика. И тогава забеляза „Ньорд“ и мъжете, които се бяха наредили до перилата и бяха насочили оръжия към него. Куршумите обсипаха купола и Мърсър се наведе. Когато Ервин падна в подводницата и се чу бръмченето на дирижабъла, Мърсър предположи, че изстрелите са дошли отгоре, но сега разбра кой е изстрелял канонадата. Бяха излезли на повърхността точно в момента на прехвърлянето на кутиите на Пандора.

— Ако не беше лошият ни късмет… — прошепна той и видя, че Айра подаде глава от люка. — Как е Ервин?

— Аника се занимава с него. Мисля, че не е много зле. Какво стана?

— „Ньорд“ е на петдесетина метра вляво, а дирижабълът се е спуснал над него. Идва насам. Слез долу и включи компресорите. Напълни резервоарите и се приготви за потапяне. Остави оръжието си. Имам идея.

— Не ми харесва, като говориш така — отбеляза Айра и изчезна долу.

Мърсър се приготви да погледне отново въздушния кораб, когато парче нажежена до бяло стомана рикошира в мостика и се заби в крака му. Той падна, притисна ръка до парещата рана и вдигна глава. Зад дирижабъла бе увиснал голям хеликоптер „Бел“. Страничната врата беше отворена и Мърсър ясно видя пистолета в ръката на Гюнтер Рат и извратената усмивка на лицето му. Мърсър вдигна шмайзера, натисна спусъка и тежкият картечен пистолет изстреля половината от трийсет и двата куршума в пълнителя. Мърсър презареди, но в същия миг хеликоптерът излезе от обхвата му.

Той се прицели в „Ньорд“ и отново натисна спусъка. Откосът разпръсна стрелците по перилата на кораба. Преди да се организират, Мърсър сложи нов пълнител.

— Марти, трябва ми помощ! — изкрещя той.

— Зарежи това. Да се махаме оттук.

Макар че се ядоса, Мърсър не можеше да обвини Марти Бишоп. Най-умното нещо беше да затворят люка и да се разкарат оттам. Но Мърсър нямаше намерение да бяга. Не и когато имаше възможност да сложи край на тази история веднъж завинаги. Кутиите на Пандора висяха несигурно, а ако се съдеше по ширината на фиорда и височината на планините, заливът беше дълбок поне хиляда фута. Повече от достатъчно.

— По дяволите, Марти, довлечи си задника!

Дирижабълът бавно набираше скорост и след няколко минути щеше да се издигне. Мрежите се влачеха по спокойните води и след двайсетина секунди щяха да минат по предната палуба на подводницата. Огромният въздушен кораб закри слънцето, приближавайки се към Мърсър, и сянката му се разпростря над залива.

— Какво искаш? — Марти се появи от люка. Твърдият му глас контрастираше на обезумелите очи.

— Вземи това. — Мърсър му даде шмайзера на Айра. — Насочи го към хеликоптера, ако се приближи, или към „Ньорд“, ако онези типове отново се организират.

— Никога през живота си не съм стрелял. Ами ако се наложи да сменя пълнителя?

— Ако ти трябват толкова много амуниции, това вероятно ще означава, че аз ще съм мъртъв.

Мърсър нервно презареди оръжието си. Хеликоптерът беше на четиристотин метра и пътниците наблюдаваха сцената от безопасно разстояние. Пистолетът на Рат не беше достоен съперник на шмайзера. Мъжете на „Ньорд“ бяха намерили укритие зад техническите съоръжения. Те поглеждаха към подводницата и от време на време стреляха. Изглеждаха доволни от патовата ситуация, защото това даваше на дирижабъла време да се изтегли.

— По дяволите! — изруга Мърсър и изстреля един откос по кораба, доволен от искрите от оловото върху стоманата. После прескочи перилата на мостика от другата страна на купола и скочи на палубата. Хеликоптерът на Рат бръмчеше над него, но когато Мърсър вдигна оръжието си, отново се отдалечи. Рат стреля, но не улучи. Дирижабълът беше точно над главата на Мърсър и се извисяваше като четиридесететажна сграда. Дори да изпразни пълнителя в корема му, щеше да бъде все едно да наплюе слон, затова Мърсър не му обръщаше внимание. Той искаше да се добере до въжетата, които бяха опънати от носа на „Ньорд“ и минаваха над подводницата. След няколко секунди въздушният кораб щеше да се отдалечи и да ги издърпа. Мърсър трябваше да прекоси десет метра метална повърхност, докато неизвестен брой стрелци го държаха на прицел. Устата му пресъхна. Кракът му пулсираше от болка. Сега или никога!

— Прикривай ме, Марти! — Мърсър не беше сигурен, че Бишоп го е чул от бръмченето на дирижабъла, но въпреки това побягна.

Стрелбата започна веднага. Марти отвърна на огъня. Мърсър притича по палубата, стигна до люка и залегна. Около него свистяха куршуми. Той се изправи и стреля вляво. Въжетата бяха дебели поне седем сантиметра. Едното се плъзна над палубата. Мърсър коленичи, изстреля остатъка от пълнителя по „Ньорд“ и хвърли оръжието. Бяха му необходими и двете ръце, за да сграбчи въжето, което беше хлъзгаво и натежало от морската вода. Той хукна обратно към купола, докато Марти стреляше по мъжете на кораба. Дирижабълът дръпна грубото въже, което одра кожата по ръцете на Мърсър. Оставаха само петдесет фута, преди краят да се изплъзне от пръстите му.

Мърсър погледна нагоре и видя, че хеликоптерът се е върнал. Рат сигурно бе разгадал намеренията му и идваше да го спре. Дрехите на германеца се развяваха от въздушната струя на ротора. Шумът заглушаваше изстрелите, но по отката на ръката, с която държеше пистолета, личеше, че Рат стреля. Мърсър уви въжето около перилата.

Предупреждението му към Марти бе заглушено от бръмченето на дирижабъла, и всичко, което му оставаше да направи, бе да се моли, когато се хвърли от подводницата. В металния корпус рикошираха още куршуми.

Леденостудената вода спря дъха му и прониза като с нолс черепа и ставите му. Раненият му крак се схвана. Дрехите му бързо се намокриха и натежаха и Мърсър усети, че го теглят към дъното. Той започна да рита и успя да събуе апреските си, но трудно изплува нагоре.

Главата му се показа над водата. Мърсър протегна ръка и се хвана за една от множеството цепнатини в корпуса на подводницата. „Бел Джетрейнджър“ отново се скри от погледа му, вероятно прогонен от Марти. Мърсър се опита да се изкатери на подводницата и усети, че някой го докосва. Той вдигна глава и видя, че Аника Клайн е протегнала ръце към него. Тя сигурно бе отишла при Марти на мостика и бе излязла на палубата след като Мърсър бе скочил във водата.

— Развържи въжето! — извика Мърсър.

— Марти го развързва. — Аника го хвана за ръката и го издърпа на палубата.

Марти правеше възли на остатъка от изчезващото въже и ги прокарваше през по-големите дупки в корпуса на подводницата.

Въжето се опъна. Дирижабълът спря. Огромният въздушен кораб се завъртя около носа си и изгуби височина, а смъртоносният му товар докосна повърхността на океана. Моторите му изсвириха пронизително от напрежението.

— Пипнах те, копеле! — изкрещя Марти.

— Да довършим работата. — Мърсър се изправи. Над тях отново изтрещя шмайзерът и Хилда Бранд им направи знак да побързат. Черният картечен пистолет димеше в дебелите й ръце.

Досущ като риба, бореща се за живота си, дирижабълът се мяташе насамнатам, опитвайки да се освободи от подводницата. Рат сигурно се бе обадил на пилотите и им бе казал, че ако изпуснат кутиите на Пандора, животът им ще бъде кратък.

Ръцете на Мърсър бяха премръзнали, докато се изкачваше на мостика под прикриващия огън на Хилда. Той се облегна на рамото на Аника и двамата се придвижиха към купола и слязоха в подводницата. Хилда продължи да стреля, за да не позволи на никого от „Ньорд“ да спусне лодка и да пререже въжето.

Мърсър стигна до контролното помещение и видя, че Ервин Пул се е подпрял на чертожната маса. Метеорулогът бе съблякъл ризата си и рамото му беше превързано. Лицето му беше бледо, а устните — стиснати от болка.

— Как се чувстваш? — попита треперещият Мърсър.

— Аника каза, че съм добре. Първият куршум е влязъл и излязъл под мишницата, а другият е рикоширал и се е забил в рамото. Боли ме, но…

— Айра, готов ли си? — попита Мърсър и започна да съблича мокрите си дрехи.

— Само кажи какво да направя.

— Затвори люка, Марти, и ела тук.

Мърсър остана гол. От тялото му капеше вода и кръв. Кожата му беше посиняла и набръчкана.

— Не ме преценявай в това състояние — каза той, когато Аника погледна към слабините му.

Тя му хвърли няколко одеяла. Хилда и Марти слязоха долу.

— Потапяме се!

Резервоарите заклокочиха, докато се изпълваха с вода, и подводницата бавно започна да се спуска.

Пилотът на дирижабъла видя мехурите около нея и разбра какво ще стане. Лоялността му към Рат се изпари и той кимна на помощника си.

— Не го прави! — изкрещя Рат по радиопредавателя. — От „Ньорд“ изпращат лодка, за да среже въжето. Ще издържите.

— Изхвърли товара — каза пилотът.

Помощникът натисна един от бутоните и преряза кабелите, с които товарът бе завързан за въздушния кораб. От дирижабъла се откъснаха трийсет тона злато, заграбено от нацистите, и един тон от най-смъртоносния елемент на земята, паднаха в морето и изчезнаха.

Въздушният кораб се издигна като детски балон, но въжето отново го спря. Той започна да се съпротивлява срещу потъващата подводница, която се опитваше да го завлече на дъното. Щяха да бъдат свободни, ако успееха да издържат, докато хората от „Ньорд“ прережат въжето. Дирижабълът се разтресе от максималната мощност на четирите си двигателя и огромните ротори.

Пилотът изхвърли горивото в опит да го олекоти, но това не оказа ефект. Стрелката на висотомера бавно падаше. Не беше необходимо да поглежда през стъклото, за да разбере, че са обречени.

— Какво ще правим сега? — попита помощникът. Пилотът най-сетне погледна навън и видя, че падат в спокойния залив.

— Ще умрем.

Носът на въздушния кораб се заби в океана, разплисквайки огромен фонтан от вода.

Всички в подводницата усетиха как корпусът се наклони, когато дирижабълът падна в морето. Макар че резервоарите бяха пълни, подводницата не можа да завлече във водата милион и двеста хиляди кубични фута хелий.

— На каква дълбочина сме? — Мърсър изпи голяма глътка бренди, за да се сгрее.

— Четиридесет метра и стоим на едно място. Не можем да потопим дирижабъла.

— Не е необходимо. — Изражението на Мърсър беше безмилостно. — Изпусни баласта и да излезем на повърхността.

Айра не разбра напълно плана му, но изпълни заповедта.

Въздушният кораб беше в почти отвесно положение и роторите вече не можеха да го издигнат, затова когато подводницата се появи над водата, въжето се отпусна и опашката му падна, преди пилотите да успеят да го уравновесят. Огромният му вертикален стабилизатор разряза водата като с нож и дирижабълът се наклони на една страна. Задвижени от реактивните турбини, перките се завъртяха бързо, но когато влязоха в контакт с водата, се разпаднаха. На корпуса разцъфнаха трийсетметрови разрези и хелият експлодира с оглушителен гръм.

Въздушният кораб започна да потъва. Вътрешното налягане предизвика събиране на газ в кухини, които се пръскаха като мехури. Част от обшивката падна върху кърмата на „Ньорд“ и се заплете в крановете на палубата. Мъжете хукнаха да разрежат плетеницата преди огромната тежест да преобърне кораба. Последният мотор на дирижабъла падна в морето и върху „Ньорд“ се посипаха още отломки.

Подводницата се появи на трийсетина метра от въздушния кораб.

Гюнтер Рат наблюдаваше разрушаването на дирижабъла от безопасно разстояние и обезумя, когато видя подводницата.

— Приближи се — изкрещя той на пилота и зареди нов пълнител.

На палубата на подводницата излязоха двама души. Единият държеше брадва, а другият шмайзер.

— Не можем да направим нищо — каза пилотът.

— Спусни се! — Рат пъхна дулото на пистолета в ухото му.

Хеликоптерът връхлетя като ястреб върху подводницата и бе обсипан с деветмилиметрови куршуми от шмайзера. Рат успя да стреля само веднъж и после хеликоптерът обърна. Докато пилотът завиваше, за да прелети за втори път, мъжът с брадвата отсече въжето.

— Ще ги убия! — беснееше Гюнтер Рат.

— Съмнявам се — засмя се Клаус Рейдер. — Първо ще ни надупчат с куршуми, а после ще затворят люка и няма да можеш да направиш нищо.

— Той има право, скъпи. Кутиите ги няма, но ни остана тази — каза Грета и побутна златната кутия в краката си. — Може да се приземим на борда на „Ньорд“ и да заминем далеч оттук.

За миг й се стори, че Гюнтер ще я застреля заради това предложение. Но той прибра пистолета в кобура и погледна към останките от въздушния кораб, провесени на кърмата на „Ньорд“. Грета не искаше да рискува и да му каже да затвори вратата, затова се сви в шубата си. Рат изгледа от главата до петите Рейдер, сякаш беше стока, и не каза нищо, но Клаус разпозна обезумелия поглед на хванат в капан звяр. Гюнтер беше готов да избухне. Той отново бръкна в якето си, извади пистолета и го изхвърли навън. — Иначе щях да те убия — обясни на Рейдер. — Докато разчистят палубата на „Ньорд“ и се приготвят да отплават, Мърсър ще е преполовил разстоянието до Кулусук. Няма да можем да го хванем, затова променяме плановете си. Ще отидем на едно място, където ще ми трябваш.

Останките от разрушения дирижабъл бяха разчистени за двайсет минути. Щом кацнаха, Рат научи, че на кораба няма достатъчно авиационно гориво за следващия етап на Пътуването им, и нареди да пуснат във водата една от мощните моторници. Подводницата бе изчезнала отдавна. Час по-късно Грета Шмид, Гюнтер Рат и четирима от най-добрите му главорези бяха на борда на лъскавата океанска моторница. Клаус Рейдер бе окован в трюма при последната кутия.

Моторницата се движеше със скорост трийсет възела и изминаваше триста мили в час. Щяха да пристигнат на мястото малко преди полунощ.

На борда на U-1062

От левия дизелов двигател се издигаше мазен пушек, а от отделението с акумулаторите се разнасяха отровни изпарения и членовете на екипажа бяха принудени да отворят всички люкове. Айра напразно размахваше парцал над преплетената гора от тръби, зъбци и бутала, опитвайки се да види какво пуши толкова силно. Шумът на прекъсващия двигател заглуши ругатните му.

— Какво е положението? — извика Мърсър. Ласко избърса моторното масло от лицето си.

— Струва ми се, че няма да стигнем нито до Исландия или Кулусук, нито където и да било. — Той се изплю на пода. — Пръстените на буталата на поне два от цилиндрите са счупени, всички уплътнители се скъсани и ако не беше моторното масло, което взех от десния двигател, това корито щеше да спре преди час.

— Колко време му даваш?

Айра се почеса по наболата брада.

— Четирипет часа. Може да се върнем на гренландския бряг, но ще бъдем там, откъдето започнахме.

— Тогава трябва да вземем решение.

— Да. Говори с останалите. Ще се съглася с всичко, което решите. Аз трябва да остана тук, за да поддържам машините.

Мърсър мина внимателно по тясната пътека между моторите, отиде в командната зала и извика Марти, който наблюдаваше от купола. Хилда Бранд беше зад кормилото и поддържаше курса на подводницата. Аника също влезе в контролната зала, след като прегледа Ервин, който почиваше в леглото си.

— Как е той, докторе? — попита Мърсър.

— Добре е. Давам му антибиотици, за да предотвратя инфекция. Не е загубил много кръв, така че няма опасност да изпадне в шок. Парчето от куршум в рамото му би трябвало да излезе само, но няма да нанесе големи поражения поне за кратък период от време. Другият куршум, който е минал под мишницата, не е засегнал главен кръвоносен съд или кост. Само бих искала да мога да направя нещо за болките му.

— Ервин е много по-издръжлив, отколкото изглежда — каза Марти.

— Определено.

— И така — започна Мърсър, — добрата новина е, че имаме достатъчно бренди за импровизиран купон. А лошата е, че не можем да поканим гости, тъй като изглежда няма да успеем да стигнем до населено място. Айра каза, че двигателят няма да издържи повече от пет часа. Това означава, че ако продължим на изток, ще спрем далеч преди Исландия, а ако завием на юг, няма да стигнем и до Кулусук.

— Какви са възможностите за избор? — попита Аника, убедена, че Мърсър ще намери изход.

— Едната е, че няма да стигнем до Кулусук, а втората, че няма да стигнем до Исландия. Това е всичко.

— А може ли да се върнем до гренландския бряг и да чакаме да ни спасят? — попита Марти.

Мърсър поклати глава.

— Съмнявам се дали някой ще ни намери. Не забравяйте, че това е едно от най-отдалечените места в света. Дори да намерим къде да слезем на брега, храната ни е на привършване и без средство за комуникация отново Ще бъдем в безизходно положение.

— Имаме оръжия. Може да ловим тюлени — каза Марти.

— Щом „Ньорд“ потегли, Рат ще ни търси по брега. При първото прелитане ще забележи подводницата от хеликоптера. Ако мислите, че ще се потопим, докато той си тръгне, забравете. Ние знаем за кутиите на Пандора и Рат няма да ни остави на мира, докато не се увери, че сме мъртви. Никой не каза нищо, никой не възрази. Страхът им сякаш смрази още повече командния пункт.

— Имаме и трета възможност. — Ервин Пул бе застанал на стълбите. Горната част на тялото му бе увита в бинтове. Счупените му очила бяха залепени с хирургичен пластир. — Чух какво говорите.

Аника се приближи до него и го заведе да седне зад чертожната маса. Изражението й издаваше смесица от загриженост и безпокойство. Тя му бе забранила да става от леглото, но решителността, изписана на лицето му, я накара да пренебрегне предупреждението си. Ервин се разтрепери. Кожата му изглеждаше сивкава на слабата светлина. На чертожната маса лежаха карта на Датския пролив, пистолет „Маузер“ и бордовият дневник.

— Къде се намираме? — попита той.

Мърсър посочи място на осемдесет мили от крайбрежието на Гренландия, малко на юг от фиорда, откъдето бяха избягали.

— Днес е петнайсети, нали? Довечера през пролива ще мине кораб, който ще бъде тук след около пет часа.

— Оттук не минават много кораби — каза Мърсър. — Откъде знаеш?

— Друг член на братството на Юмрука на Сатаната е на борда. У него е последната икона, поръчана от Распутин, онази, която Леонид Кулик не е успял да унищожи.

Изведнъж прозрението осени Мърсър.

— Вселенският събор на борда на „Императрица на моретата“?

— Да. Папата връща иконата на руската православна църква и брат Анатолий Ватутин е там, за да я получи.

Мърсър се замисли.

— Когато се запознахме, ти спомена, че „Императрицата“ ще мине през пролива. Стори ми се странно, че знаеш маршрута, като се има предвид, че това е тайна. Значи колегата ти на кораба ти е казал разписанието.

— Точно така.

— Защо корабът плава толкова далеч на север? — попита Аника.

— За да се възползва от зрелищното Северно сияние, предизвикано от максимума на слънчевата активност.

Мърсър не обичаше случайните съвпадения и се усъмни. Той смяташе, че има друга причина „Императрица на моретата“ да плава в тези води, но не сподели тази мисъл.

— Сигурен ли си в информацията? Гласът на учения стана по-твърд.

— Абсолютно. Преди да отплават, най-видните делегати трябваше да одобрят маршрута. Брат Анатолий открадна разписанието от архиепископ Олкраншчи, който е негов водач на събора.

Мърсър видя, че групата е разединена в мненията. Моментът не бе подходящ за гласуване. Щеше да бъде по-разумно, ако сам вземеше решение.

Беше излагал на риск други хора и себе си много пъти през годините и бремето на отговорността никога не беше леко. Петимата оцелели имаха доверие в него и като техен водач Мърсър беше длъжен да направи необходимото. Той бе научил, че животът не се състои във вземането на правилни решения. Истинската проверка беше да можеш да намалиш до минимум последиците от грешните. А през последните седмици Мърсър бе взел много погрешни решения и сега имаше шанс да изглади нещата.

— Аника, нека Хилда да държи курс сто и четири градуса. Марти, изтичай до машинното отделение и кажи на Айра да увеличи тягата колкото му стиска.

Заповедите му бяха изпълнени мигновено.

— Ще изляза навън. — Гласът му изведнъж стана дрезгав, сякаш нещо заседна в гърлото му. — Нуждая се от чист въздух.

Океанът беше спокоен като езеро. Безоблачното небе Потъмняваше и високо горе вече се появяваха първите вълни светлина. Северното сияние щеше да бъде зашеметяващо. Освен това светлината му щеше да озари носещите се по водата айсберги и да им осигури достатъчно време да ги заобикалят. Мърсър дръпна качулката на анорака над главата си и пъхна ръце в джобовете. Стоя сам на мостика половин час. Аника подаде глава през люка и без да каже нищо, му даде две протеинови блокчета за вечеря. Двамата задъвкаха мълчаливо. Аника не откъсваше очи от лицето му.

— За какво мислиш?

— Извинявай. В момента искам да съм сам.

— За да се отдадеш на мрачното си настроение?

— За да мисля.

— За теб това е едно и също. Защо продължаваш да се обвиняваш? Ако не беше ти, всички щяхме да сме мъртви в самолета от Кемп Декейд. Аз разговарях с Ото Шрьодер, затова ако има някой виновен, това съм аз.

— Не. Гюнтер Рат.

Мърсър бе попаднал в капана й. Аника се усмихна. В гарвановочерните й коси се отрази калейдоскоп от цветове от Северното сияние.

— Виждаш ли? Знаеш истината, но се измъчваш, сякаш за всичко си виновен ти. Това е глупаво.

— За мен е неизбежно.

— Защото го допускаш.

Тя се поколеба, сякаш искаше да каже още нещо, но не знаеше как. Когато най-после заговори, гласът й потрепери.

— Докато бяхме във фиорда, трябваше да стоя долу и да се грижа за Ервин. Аз съм лекар и съм отговорна за пациента си, но се качих на мостика. Реших, че трябва да ти помогна. Сега съзнавам, че всъщност исках да грабна шмайзера от ръцете на Хилда и да застрелям мъжете на „Ньорд“. Обучена съм да облекчавам страданията на хората, но тогава изпитах желание да ги убия, защото са участници в зловещия заговор, погубил толкова хора в пещерата преди шейсет години. Никога досега не съм искала да убивам.

— Желанието да направиш нещо не е престъпление. Аз искам да излъжа данъчната служба, но това не означава, че съм го извършил и съм престъпник.

— Да, но ти не си давал клетва да си плащаш данъците, а аз съм се заклела да лекувам хората. Мястото ми беше при Ервин, а не да се отдавам на желанието за мъст. — Тя замълча. — Ти… си убивал хора, нали?

— Да. Последните бяха двамата в дирижабъла.

— Как го приемаш?

„Не мога да си го простя. Оправдавам се, като си казвам, че те щяха да ме убият, ако не бях действал пръв. А после заравям вината колкото е възможно по-дълбоко в съзнанието си и се моля някой ден кошмарите ми да престанат.“ Но Мърсър не й каза всичко това, защото се страхуваше, че ако изрече истината, ще разруши барикадата, която бе изградил около чувствата си.

— Както и ти го приемаш, когато изпуснеш някой пациент в травматологичното отделение. Съсредоточаваш се върху онези, на които си помогнала.

Аника се вгледа в очите му и разбра, че лъже. Тя не каза нищо, защото любителят на високи скорости, починал в интензивното отделение преди заминаването й за Гренландия, беше петдесет и седмият пациент, когото бе изпуснала, а нямаше представа колко е спасила.

— Не трябваше да питам. Съжалявам. Как е кракът ти?

— Боли ме малко, но шевовете, които ти направи, са чудесни. Трябва да те взема за личен лекар.

— След инцидентите с хеликоптера и ДС-3 никога повече няма да се кача на самолет. Не очаквай, че ще дойда в Щатите на повикване.

— Тогава ще се наранявам само в Европа — усмихна се Мърсър.

Те разговаряха спокойно още два часа, наслаждавайки се на звука на гласовете си. Студът най-после принуди Аника да слезе в подводницата. Тя спря на люка, защото не се сдържа да се върне на темата, която бяха изоставили.

— Ако някога изпиташ желание да споделиш кошмарите си, винаги съм на твое разположение.

Спусна се долу, преди Мърсър да успее да отговори. След минута се появи Айра и видя, че Мърсър се усмихва.

— На какво се смееш?

— На себе си. Научих, че съм по-прозрачен, отколкото мислех. Как я караш там вътре?

— Главата ми ще се пръсне от изпаренията, но се държа. Трябва да сме на час път от „Императрицата“. Двигателят май ще успее да ни закара дотам. Напълних акумулаторите достатъчно, така че ще имаме електричество да маневрираме дори ако моторът спре.

— Свършил си страхотна работа.

— Мислиш ли, че ще намерим кораба?

— Той ще бъде ярко осветен като за карнавал, пък и времето е ясно. Разбира се, че ще я забележим. — Мърсър се приближи до люка. — Ще пратя някой друг да застане на пост. Аз премръзнах.

Марти зае мястото му на купола, а Мърсър прекара няколко минути в машинното отделение, за да се стопли край големия дизелов двигател. Когато се върна в контролното помещение, левият мотор изскърца пронизително и спря да работи. В подводницата настъпи неестествена тишина.

— Проклето копеле! — изкрещя Айра. — Мръсно лайно! Можеше да се представиш по-добре.

— Трябва да говориш нежно на машините, шефе — извика Мърсър.

— Двигателят е немски. Те обичат грубостите. — Айра отиде при останалите. — Съжалявам, пътници. Автобусът беше дотук. В акумулаторите има киселина още за двайсетина минути, ако пълзим бавно.

Мърсър прегледа картата и координатите.

— Ще бъдем точно пред „Императрица на моретата“, когато мине през пролива. Ако ни провърви, няма да е необходимо да искаме толкова много от акумулаторите.

— Мислил ли си как ще се качим на борда на кораба? Куполът има антирадарно покритие, затова няма да ни засекат. Дори да се появим в радарите им, ще приличаме на малък айсберг, през който „Императрицата“ ще мине без проблем.

— Точно на това се надявам — отговори Мърсър. — Виждал ли си снимка на кораба? „Императрицата“ е огромен катамаран. Между двата корпуса може да се спускат лодки. Ще застанем така, че да попаднем в канала и корабът да мине над нас. Щом се изравним с пристана, ще се прехвърлим.

— Да ме вземат дяволите! — Айра кимна с възхищение. — Учителите в училище сигурно са те мразили.

— Защо?

— Защото имаш готов отговор за всичко.

— Мърсър — извика Марти, който чакаше навън вече половин час. — Виждам кораба. Изглежда ще мине от дясната ни страна.

Мърсър отиде на мостика и взе бинокъла от ръцете му. „Императрица на моретата“ блестеше като малък град на светлината на Северното сияние и беше изключително красив. Наистина щеше да мине от дясната им страна.

— Добре. Да слезем да се приготвим да насочим подводницата.

Докато корабът се приближаваше, Мърсър изчисли скоростта и посоката му. Подводницата запълзя напред с малка част от нормалната си мощност. Щяха да извадят късмет, ако успееха да застанат на пътя на бързо приближаващото се чудовище с тегло сто и петдесет хиляди тона.

Те насочиха носа на подводницата право към „Императрица на моретата“.

— Добре. Поддържайте този курс. Аника и Хилда да заведат Ервин на предната палуба.

През бинокъла Мърсър ясно видя двата корпуса на кораба и зеещия канал между тях. Той продължи да издава заповеди, за да бъде сигурен, че подводницата се насочва правилно. Корабът се приближи още и той видя прозорците в предната част на широката му надстройка.

— Господи, колко е огромен!

Трябваше да минат точно по средата между двата корпуса, за да не се блъснат в единия и после в другия. И най-лекият удар би преобърнал подводницата.

— Айра — извика Мърсър, — когато ти дам заповед, подай пълна тяга. Марти, ще трябва да насочиш подводницата наляво или надясно, за да се приближим до пристана на кораба. Ще ти кажа накъде, когато влезем между корпусите.

— Добре.

Вълните, предизвикани от движението на „Императрицата“, стигнаха до подводницата и я разтърсиха силно, преди да е влязла в канала между корпусите и да е намерила средата.

След малко те се озоваха под главната част на огромния плавателен съд. Корабът бързо пореше водата около тях. Долната част на надстройката се извисяваше на трийсет фута над повърхността на океана. От вътрешната страна вляво струеше достатъчно светлина, за да видят мозайката на тавана, която бързо премина пред очите им като неясно петно.

Мърсър бе захласнат като останалите, но излезе от унеса.

— Айра, пълен напред и напълни резервоарите. — Мърсър се вторачи в двата корпуса и забеляза подобен на ниша пристан в лявата страна на кърмата и високи врати за големи плавателни съдове. — Марти, завърти кормилото десет градуса наляво и сме там.

Марти и Айра хукнаха нагоре по стълбата. Подводницата вече бе увеличила скоростта и зави наляво. Движеше се много по-бавно от кораба, но така щеше да бъде по-безопасно, докато скачат на площадката. Всички се събраха на предната палуба. Марти носеше раница с документите от пещерата и бордови дневник. Мърсър държеше шмайзера и маузера. Айра бе взел за сувенир дешифриращата машина „Енигма“ от радиопредавателя на подводницата.

Резервоарите се изпълваха с вода, докато подводницата се движеше към пристана. Докът представляваше дълъг перваз от фибростъкло, вграден в корпуса. През люка се влизаше във вътрешността на кораба, а малко по-нататък се намираха големите врати на трюма за екскурзионни лодки.

Макар че прозорците бяха малки, от време на време се виждаха хора в каютите. Едно от лицата се показа на нивото на очите им само на няколко метра от тях. Всички започнаха да махат радостно. Стреснатият човек, възрастен свещеник, замига бързо и когато отново погледна, те бяха отминали.

— Това ще го накара да се откаже от обредното вино.

Силната водна струя създаде възглавница между кораба и подводницата. U-1062 намали скоростта заради тежестта на пълните си цистерни и шейсетсантиметровото пространство между двата плавателни съда се разшири.

Леденостудена вода заля палубата.

— Да отидем на кърмата! — Мърсър побутна Аника и Хилда, сетне помогна на Ервин и побягна, разплисквай-ки водата, която стигаше до глезените му.

Водата ставаше все по-дълбока. До пристана оставаха двайсет фута. Забавена от течението, подводницата продължи да се отдалечава от високата страна на „Императрица на моретата“. Мърсър направи още две крачки и прескочи еднометровото пространство.

— Хайде.

Разполагаха с пет секунди, докато U-1062 се движеше успоредно на кораба. Ервин щеше да падне във водата, ако Мърсър не го бе хванал за ръката. Пул извика и се стовари на плексигласовия перваз. Аника прескочи бездната с грациозността на газела. Марти и Айра я последваха.

— Хилда, ще успееш — извика Аника.

Водата стигаше до бедрата на готвачката. Хилда се засили като атакуващ хипопотам, но не можа да прескочи увеличаващото се празно пространство.

Мърсър забеляза спасителен пояс, окачен наблизо. Той уви края на въжето около кръста си и го хвърли на обезумялата жена точно когато Хилда падна от потъващата подводница. Мърсър не разбра дали тя е успяла да хване пояса, но повлеченото от кораба тяло на готвачката дръпна въжето и щеше да събори и него в морето, ако не бе подпрял краката си на перилата. Тежестта от другата страна на въжето беше двеста и петдесет килограма, като се имаше предвид и съпротивлението на водата.

— Помощ! — извика Мърсър, когато усети, че китката му ще се прекърши.

Останалите хванаха въжето и издърпаха Хилда на пристана.

— Аника — задъхано каза Мърсър, — кажи й, че е най-хубавата морска сирена, която съм улавял.

Дишайки тежко след огромното усилие, Айра помогна на Мърсър да стане.

— И след като вече сме тук, велики водачо, какъв ще бъде следващият ни ход?

— Да си намерим каюта, храна и алкохол — в каквато последователност искаш. Аз лично отивам право в бара.

— Следващата шега застина на устните на Мърсър. В бързината да ги спаси, той бе забравил своите опасения, че присъствието на кораба в тези води може да не е случайно.

Аника първа забеляза промяната.

— Какво има?

Мърсър не отговори. Зад тях беше люкът към вътрешността на кораба. Влязоха и видяха гараж за джетове и моторници. Кранът, монтиран на тавана, пускаше в океана плавателните съдове.

В отсрещния край на гаража имаше остъклен кабинет. Мърсър се приближи до него и установи, че вратата е заключена. Той разби стъклото с шмайзера и влезе. Запали лампата на бюрото и видя онова, което търсеше — кочан с квитанции на пътниците, желаещи да наемат джет или моторница. В горната част на страницата имаше печат на кораба, а в долната — имена.

— По дяволите!

— Какво има?

Останалите взеха хавлии, за да се избършат, и се насъбраха около него.

— „Императрица на моретата“ е собственост на компания на име „Райнмарин“.

— Е, и?

— Ами тя е филиал на „Кол АГ“.

На борда на „Императрица на моретата“

— Предполагам, че в края на краищата корабът не случайно е тук — с треперещ глас каза Ервин Пул. Не бе мислил, че силите, срещу които се бореше братството, са толкова добре организирани.

— Това или е резервен вариант на Гюнтер Рат — съгласи се Мърсър, — или основният му план е бил да пренесе тук кутиите на Пандора. С толкова много видни пътници на борда съмнявам се дали митничарите са проверили внимателно какво има в трюмовете.

— Не си изненадан, така ли? — с укорителен тон попита Марти.

Мърсър също се ядоса.

— След всичко, което преживяхме, няма да се изненадам, ако Гюнтер Рат вече е на кораба. Едва ли е рискувал да остане на „Ньорд“ при възможността ние да успеем да стигнем до Кулусук и да се свържем с властите.

— Няма значение кой е изненадан и кой не е — опита се да ги успокои Айра. — Трябва да решим какъв да бъде следващият ни ход. Ервин, знаеш ли в коя каюта е приятелят ти?

— Не. Настанили са го, след като се е качил на борда.

— Тогава ще трябва да го потърсим.

— И как предлагаш да го направим? — Гневът на Мартине бе намалял. — Приличаме на група бежанци.

— Вероятно наблизо има каюти — отговори Мърсър, благодарен, че Айра играе ролята на миротворец. — Ще си вземем дрехи.

Той почука на вратата на най-близката каюта, увери се, че вътре няма никого, и разби ключалката с един единствен ритник. После направи знак на останалите и те бързо прекосиха коридора и влязоха. В каютата имаше три легла, дрешник и малка баня. Нямаше прозорец. Мърсър се приближи до телефона на стената, погледна списъка с номерата и набра номер едно за връзка между кораба и брега. След едно-единствено позвъняване се чу записан на телефонен секретар отговор.

— Поради максимума на слънчевата активност телефонните обаждания са прекъснати. Ако случаят е спешен, моля, елате в кабинетите на домакина на кораба, които се намират на входната палуба и на двата корпуса. Извиняваме се за неудобството.

— Комуникациите с външния свят са прекъснати. Твърдят, че това е заради максимума на слънчевата активност, но се обзалагам, че Гюнтер Рат вече е тук и е изолирал кораба от външния свят.

— И аз бих направил същото на негово място — каза Айра. — На кого искаш да се обадиш?

— На Дик Хена, шефа на ФБР. Приятели сме от години.

— Сериозно?

— Дълга история. — Мърсър позвъни в кабинета на домакина и поиска да го свържат с каютата на Анатолий Ватутин. След минута операторът каза, че никой не отговаря. — Бихте ли ми казали номера на каютата му? Трябва да го намеря. Важно е.

— Съжалявам, господине. Не ни е позволено да съобщаваме номерата на каютите. Такава е политиката на компанията.

Мърсър затвори.

— По дяволите! Не искат да ми кажат номера на каютата на Ватутин. — Мърсър се приближи до дрешника и отвори вратата. Вътре имаше три оранжеви мантии на будистки монаси и дървени сандали. Идеята, която му хрумна, беше отчаяна. Той извика на Аника, която беше в банята: — Има ли там ножчета за бръснене?

— Да.

Той щракна джобното си ножче.

— Нали не мислиш това, което си мисля, че мислиш?

— Познаваш ли монаси с коси, Айра? Пък и какво ти пука? И без това си плешив.

— Какво правиш? — попита Марти.

— Не можем да останем тук, защото монасите ще се върнат, а и както ти каза, не можем да се разхождаме из кораба, облечени като бежанци. Затова някои от нас ще станат будисти. Единият от мъжете ще се крие заедно с жените в гаража за лодки.

— Аз ще остана с тях — побърза да заяви Марти и после се опита да разсее напрежението, което излишно бе създал. — На моята възраст не мога да рискувам да обръсна главата си. Косата ми може да не поникне отново.

— Добре. — Мърсър започна да реже косата си с джобното ножче. — Ако си готов да го направиш, Ервин, ти си следващият.

— Да. Нищо няма да ми стане. — Пул докосна ивиците коса от двете страни на главата си. — И аз като Айра няма да загубя много.

Двайсет минути по-късно Ласко, Мърсър и Ервин Пул облякоха мантиите върху дрехите си, навиха крачолите на панталоните си и обуха сандалите. Главите и на тримата бяха избръснати и блестяха.

— Приличам на оранжева кегла — каза Мърсър, докато гледаше отражението си в огледалото в банята.

— Аз пък мисля, че изглеждаш добре — възрази Аника. Айра потърка голия череп на Мърсър.

— Ако бях френолог, щях да кажа, че обичаш опасностите и алкохола, имаш нечестиви мисли за селскостопанските животни и вероятно се напикаваш в леглото.

— Не забравяй, че моята коса ще поникне отново — усмихна се Мърсър.

— Предавам се.

Мърсър отиде в малкия кабинет в гаража, даде шмайзера на Марти и запази за себе си маузера.

— Не го използвай, освен ако не е абсолютно наложително. Ако хванат някого от вас, Рат няма да го екзекутира, докато не залови всички ни. Ще го заключи някъде и ние ще го намерим.

— Ясно. — Бишоп взе оръжието. — Съжалявам за онова, което казах. Просто съм…

— Не се притеснявай. И аз се страхувам. Щом се свържем с Ватутин, ще бъдем в безопасност в каютата му, докато измислим какво да правим по-нататък.

— Преди да тръгнете, искам да ви предложа нещо. — Аника взе тубичка от лавицата в банята. — Лосион за по-тъмен слънчев загар с бронз. Ще направи кожата ви леко смугла и ще приличате повече на… тибетци.

Те намазаха ръцете, лицата и главите си.

— Би трябвало да се върнем след половин час.

— Корабът е огромен. Как ще намерите Ватутин толкова бързо?

— Часът е почти дванайсет — отговори Мърсър. — По традиция по време на дългите пътувания има среднощен бюфет. Къде другаде би могъл да отиде? Дори ще донесем храна.

Тримата мъже излязоха от гаража за лодки и тръгнаха по коридора. Когато стигнаха до асансьора, двама свещеници, които разговаряха на френски, огледаха дрехите им и се вторачиха за миг в превръзката на Ервин, но това бе цялото им внимание към фалшивите монаси. Мърсър, Айра и Ервин се спогледаха облекчено. Без да разговарят, те се качиха на седмия етаж и тръгнаха след свещениците. Подслушвайки разговора им, Мърсър разбра, че отиват към бюфета в главната трапезария. Той вървеше бавно, на известно разстояние от французите.

— Дотук добре.

— Какво ще стане, ако срещнем истински будисти?

— Ще се молим да помислят, че сме дали обет да мълчим.

Стигнаха до единия от двата огромни атриума на кораба, минаха по моста до водопада, погледнаха надолу и видяха група равини, които бъбреха в бар с пиано, заобиколен от буйна растителност. Северното сияние проникваше дори през светлината на лампите и хвърляше трептящи ивици цветове по всяка повърхност, която докоснеше. Особено ярките отблясъци предизвикваха възклицания на възхищение от хората, които стояха до перилата на атриума с множество нива.

Тълпите се сгъстиха, когато тримата се приближиха до трапезарията в централната част на „Императрица на моретата“. Шумът от разговорите се засили. Повечето хора не им обръщаха внимание, но двама наблюдателни сикхи се вторачиха в тях, когато влязоха в огромното помещение. Мърсър не знаеше дали това е враждебност между различните култури, нито дали облеклата им са заблудили мъжете с тюрбани. Той хрисимо наведе глава и мина покрай тях. И тогава се блъсна в човек, облечен в черно.

Мъжът се обърна и ядосано каза нещо на немски.

Мърсър онемя. Германецът беше от „Геопроучвания“! И не беше в свещенически дрехи, а в униформа. Мъжът отново каза нещо и заби пръст в гърдите на Мърсър.

— Унгалабу — бързо изрече Мърсър и сведе глава в знак на извинение. — Ее ала хабоба.

Главорезът на Гюнтер Рат продължи да го гледа гневно, но Мърсър извърна глава. По ребрата му потече струйка пот. Германецът се ухили подигравателно, обърна се към съотечественика си зад него, каза нещо обидно и се изсмя. Не беше познал Мърсър.

Тримата изчакаха охранителите да се отдалечат от тях и се наредиха на опашката пред бюфета.

— Откъде знаеш тибетски? — прошепна Айра.

— Не знам — усмихна се Мърсър. — Но и той не знае. Ще седнем на маса близо до тяхната, за да може Ервин да подслушва разговора им.

— Не виждам Ватутин — каза Пул, след като набързо огледа помещението.

— Щом си намерим места, разходи се и огледай по-внимателно. Ако не е тук, може би ще трябва да го потърсим на палубата.

Мърсър изгаряше от желание да опита великолепните ястия, но сложи в чинията си само зеленчуци и ориз, спазвайки будисткия обичай. Обаче когато стигна до деликатесите, направи два големи сандвича и ги пъхна в джобовете на мантията си. Готвачът го погледна учудено, но Мърсър всъщност не бе първият, който нарушаваше навиците си на хранене по време на това пътуване.

На масата за десет души, възможно най-близката до германците, седяха само двама — мъж и жена, каквито Мърсър бе виждал само в Холивуд. Мъжът бе облечен в лъскав син костюм от кожа на акула и риза и връзка в същия цвят. Перуката стоеше като мъртво животно на главата му. Жената се бе напъхала в сребриста рокля. Деколтето стигаше до зърната на силиконовите й гърди. Буйните й коси бяха изрусени и прибрани на висок кок. Гримът й щеше да е комичен, ако не беше толкова подходящ за силно опънатото йот пластични операции лице. Изкуствените й мигли бяха дълги и гъсти.

Мърсър поиска с поглед разрешение да седне.

— Абсолютно — изфъфли мъжът, пред когото имаше три празни и една пълна чаша. — Аз съм Томи Джо Фаркуър, а това е съпругата ми Лорна. Ние сме от Съединените американски щати.

— Господи! — изписка с пронизителен глас Лорна. — Колко е хубаво да имаме компания. Не знам защо вече никой не иска да сяда при нас.

Мърсър направи жест на съчувствие и сложи в устата си ориз, за да не се изсмее.

Томи Джо подпря лакти на масата.

— Приели ли сте Иисус като личен спасител, господа? — попита той със сериозно изражение, придобито през годините работа като продавач на употребявани коли.

Мърсър налапа още храна, преди да е преглътнал първата хапка.

— Предполагам, че не сте, съдейки по шантавите ви одежди. Знам, че вината не е ваша, затова не ви упреквам. Но смятам, че е време да преосмислите пътя, който сте избрали. Никога не е късно да намерите Христос.

— Томи Джо знае какво говори — изгука Лорна. — Показват го по телевизията.

Мърсър подскочи, когато усети натиск върху слабините си. Той внимателно протегна ръка под масата, опасявайки се, че ще хване пръстите на Лорна, но сграбчи нещо топло и пухкаво. Малки и остри като игли зъби се забиха в палеца му. Мърсър изохка и дръпна ръката си, хвърляйки пекинеза на семейство Фаркуър на съседната маса. Кучето бе надушило сандвичите в джобовете му.

— Пуки, лошо момче. Връщай се в чантата.

Без да обръща внимание на отвратените гости на заведението, пекинезът предизвикателно вдигна крак до вазата с цветя в средата на масата, пусна еднаединствена капка, мина през чиниите, скочи на пода и се сви в чантата, която Лорна носеше за него.

Хората на другата маса станаха.

— Ако не приемете Христос, в сърцето си, никога няма да намерите спасение — с пиянски глас продължи Томи Джо. — Ще ви бъде отказана вечната му любов в рая и ще бъдете хвърлени в ада. Представям си какви езически неща сте вършили, но не се тревожете. При мен има специална програма, за да помагам на всякакви хора да намерят Неговата светлина, включително хомосексуалисти. Щом Иисус може да прости на тях, ще прости и на вас, че се молите на крави, фалшиви идоли и други подобни.

— Скъпи, мисля, че те не те разбират — каза Лорна в първата пауза, откакто Мърсър и Айра бяха седнали при тях. — Говорите ли американски?

Мърсър сви рамене и за да не се разсмее на глас, си напомни, че хората на Рат са зад него.

Томи Джо заряза фасадата си за пред публика.

— Безбожни езичници!

— Мисля, че по-младият е симпатичен. — Лорна погледна многозначително Мърсър.

— За теб всеки в панталон е симпатичен. — Томи Джо блъсна настрана препълнената си чиния и изгълта остатъка от уискито си.

— Но те не са с панталони — възрази Лорна с логиката и упорството на дете.

— Млъкни. — Фаркуър се изправи и залитна. — Да вървим да намерим бар.

— Искам да поговорим още с тези двамата.

— Говори колкото искаш. Те не те разбират — каза той и тръгна.

Лорна се поколеба дали да не остане, но после се усмихна на Мърсър и Айра и последва съпруга си.

— Напомни ми да се откажа от американското си гражданство, когато се върнем — прошепна Ласко в ухото на Мърсър.

Мърсър огледа помещението и забеляза Ервин, който си проправяше път към тях. Мрачното му изражение показваше, че не е открил отец Ватутин. Той седна и машинално изяде постната храна в чинията си, като се опитваше да чуе разговора зад него. Двамата главорези на Рат ядяха като вълци и след няколко минути приключиха и тръгнаха.

— Чу ли нещо? — попита Мърсър, когато германците се отдалечиха.

— Мисля, че са взели една от кутиите! — отговори Ервин.

Мърсър се вцепени.

— Сигурен ли си?

— Не съм категоричен, но така мисля. Говореха за някакъв товар, прехвърлен от хеликоптера на Рат на моторницата, с която са дошли дотук.

— По дяволите! От бежанци се превръщаме в заложници.

Единствената кутия с отломки от метеорита беше у Рат и това означаваше, че той има пълен контрол върху „Императрица на моретата“. Гюнтер Рат можеше да я отвори, когато поиска, и да осъди някои от най-известните духовни водачи в света на неописуема смърт. Мърсър затвори очи, опитвайки се да прогони образа на кораба като ковчег с мъртъвци, обречен вечно да се носи в океана с палуби, отрупани с хиляди радиоактивни трупове.

Целта му да спаси оцелелите вече не беше достатъчна. Не можеха да оцелеят, ако Рат отвореше кутията на Пандора. Трябваше сам да го спре. А ако онази еднаединствена кутия напуснеше кораба, целият свят щеше да бъде в опасност.

— Освен това споменаха, че с тях има пленник — добави Ервин. — Някой, който ги е вкарал на борда, без да предизвика подозрения.

— От кого може да се нуждае Рат, по дяволите? — попита Айра. — Трябва да е високопоставен човек в „Кол АГ“.

— Очевидно не е достатъчно високопоставен — отбеляза Мърсър и се обърна към Ервин. — Не видя ли приятеля си свещеника?

— Не. Трябва отново да опитаме да се свържем с каютата му по телефона в коридора.

Мърсър скочи и даде на Айра двата сандвича.

— Вие двамата се обадете и се върнете в гаража за лодки.

— Къде отиваш?

— В комуникационния център да се обадя на Дик Хена. Рат може и да не позволява на пътниците да говорят от каютите си, но аз не вярвам, че комуникациите са прекъснати. Каквото и да се случи с нас, трябва да съобщим за кутията.

Мърсър излезе в коридора и погледна часовника си. Трийсетте минути, които бе обещал на Аника, бяха изминали. Той се огледа и забеляза двамата германци, които вървяха по моста над атриума. Щом Рат се нуждаеше от връзка, за да го качи на кораба, тогава на Мърсър щеше да му трябва точно този пленник, за да го вкара в комуникационния център. Той тръгна след германците.

Главорезите завиха по една от висящите палуби за разходка и минаха покрай тъмните витрини на магазини с надписи „Гучи“, „Мовадо“, „Армани“, „Шанел“ и „Годива“. Мърсър се движеше на разстояние от двамата мъже, за да се крие в оредяващата тълпа, а и просто не можеше да върви бързо с дървените сандали. Маузерът бе затъкнат в колана му и той пъхна ръка под мантията си, за да го достигне по-лесно.

Двамата германци завиха по няколко коридора и спряха пред асансьора. Кабината дойде и те се качиха. Дигиталният брояч показа, че асансьорът се спуска към долната палуба, където бе пристанът.

Мърсър мина през вратата на аварийното стълбище и хукна надолу. Прескачайки по две стъпала наведнъж, той спря след три етажа, защото му се стори, че над него се отвори врата. Затаи дъх, но не чу нищо заради пулсирането на кръвта в ушите си, и продължи надолу. Един етаж над крайната цел на пътя му се изпречи врата с надпис САМО ЗА ПЕРСОНАЛА. Той спря, ослуша се отново и после отвори незаключената врата. Зад нея нямаше луксозни килими, дискретно осветление и дървена ламперия. Там бяха помещенията за екипажа на кораба. Всичко беше боядисано в сиво.

Мърсър погледна през рамо, за да види дали някой не го е проследил. Ръкохватката на пистолета стана хлъзгава от потта му. Той беше облечен като пътник и знаеше, че не може да остане дълго в тази част на кораба, без да привлече вниманието на някого от екипажа. Но трябваше да намери пленника на Рат.

Мърсър допря гръб до стената и се промъкна толкова навътре, че вече не виждаше другия край на коридора. От двете страни имаше безброй врати и на всеки десет метра следваше друг коридор, разположен под прав ъгъл. Корабът беше лабиринт. Линолеумът беше нов и всяка стъпка личеше. Мърсър позна тежките черни петна, оставени от бойни ботуши с гумени подметки. Хората на Гюнтер Рат.

Той тръгна по следата като ловджийска хрътка, криволичейки из лабиринта, като подсъзнателно набелязваше маршрут за отстъпление. Едната от вратите се отвори и Мърсър се хвърли върху облечения в червен халат двайсет и няколко годишен мъж, който излезе оттам. Двамата се стовариха върху леглата в отсрещната страна на каютата. Младият човек извика от болка. Мърсър затвори с крак вратата.

— Моля те, не ме удряй! — каза русокосият младеж. Той беше англичанин и нежен като момиче.

Мърсър предположи, че е сервитьор.

— Няма. Какъв номер обувки носиш? Очите на младежа се разшириха.

— Какво?

— Обувки? Кой номер носиш?

— Четиридесет и пет.

— Имаш ли маратонки? Англичанинът кимна.

— Дай ми ги. Мърсър му позволи да стане и съблече монашеската си мантия. Младежът изхлипа, когато видя ръкохватката на маузера.

— Дай ми обувките, дръж си езика зад зъбите и ще те оставя на мира.

Англичанинът отвори дрешника и извади маратонките си.

— Ето, заповядай. Нали няма да ми причиниш болка?

— Обещавам. А сега се обърни и сложи ръце зад гърба си. — Мърсър грабна вратовръзка от дрешника и завърза ръцете му за металната рамка на леглото, а после намери чорапи и ги напъха в устата му.

Младият сервитьор постепенно се успокои и започна да диша равномерно. Мърсър обу маратонките и остана доволен, като видя, че са му по мярка.

— Когато съквартирантът ти те развърже и отидеш при охраната, може би ще измислиш по-хубава история от тази за обезумял терорист, който краде обувки.

Младежът измънка нещо неразбираемо и Мърсър се засмя.

— Не се тревожи, хлапе. Ако искаш, вярвай, но маратонките ти може да спасят всички на този кораб.

Излезе в коридора и отново тръгна по следата. Размазаната диря водеше към херметически затворена врата с надпис САМО ЗА ИНЖЕНЕРИТЕ ОТ ПЕРСОНАЛА. Подът вибрираше от мощността на моторите на кораба. Мърсър реши, че е отишъл достатъчно далеч. Мотаенето там долу беше загуба на ценно време. Реши да рискува да влезе в комуникационния център без пленника на Рат. Имаше пистолет и елементът на изненада беше на негова страна.

Той се върна, мина отново край каютата на сервитьора и не чу нищо. Продължи доволен и срещна неколцина членове на екипажа, които не бяха на работа и го погледнаха учудено, но не казаха нищо. Когато зави за пореден път, имаше време само да познае русокосата глава и в следващия миг слабините му експлодираха от болка. Мърсър падна на колене и през сълзи видя как към лицето му се приближава коляно. Не можеше да направи нищо. Главата му се удари в пода и пред очите му падна мрак.

Борейки се с непреодолимото желание да повърне, Мърсър бавно започна да идва в съзнание. Почти не усещаше тялото си, но докато сетивата му се проясняваха, болката, която чувстваше, ставаше все по-силна. Гениталиите му пулсираха. Той се съсредоточи върху по-острата болка в лицето си. В устата му имаше вкус на кръв. Отвори очи и се изплю.

— Кой си ти? — попита някой извън полезрението му.

— Един идиот.

Гласът на Мърсър хриптеше от съсирената кръв в носа му. Той се подготви за онова, което предстоеше, и издиша две струйки червеникава мъгла. Имаше чувството, че главата му е разбита. След минута осъзна къде се намира — в тясно пространство под машинното отделение, пълно с преплетени тръби — и кой бе задал въпроса — русият мъж, когото бе забелязал да разговаря с Гюнтер Рат в пещерата на Пандора.

— Обещах си, че когато те видя отново, ще те убия. — Мърсър разбра, че китките му са закачени с пластмасови белезници за тръбата над него. Другият мъж бе окован по същия начин. — Ти си шефът на Рат, нали?

— Клаус Рейдер.

И двамата бяха на колене под стоманен мост. Нямаше достатъчно място дори да се изправят. На светлината на лампите в помещението над тях подът приличаше на мозайка от светлосенки. Тръбата, за която бяха оковани излизаше от метална решетка. Мърсър започна да дърпа, докато белезниците израниха плътта му.

— Опитах това. Няма да стане — каза Рейдер и след кратка пауза добави. — Познах те от снимката ти в Топографското дружество. Ти си Филип Мърсър.

Мърсър не искаше да му достави удоволствието, че е прав. Той се бе досетил, че Рат е измамил шефа си, за да открадне последната кутия на Пандора.

— Защо те е затворил тук?

— Трябвах му, за да се качи на борда на „Императрицата“. Дойдохме с моторница от „Ньорд“. Капитанът нямаше да разреши, ако аз не бях принуден да му заповядам да ни качи.

— И когато стъпихте на кораба, Рат те е затворил тук, за да те използва при нужда? Какъв е планът му за последната кутия на Пандора?

— Щях да ги изхвърля всичките в морето — похвали се Рейдер. — Никой не трябваше да знае за това и никой не трябваше да пострада.

— Мислиш ли, че намеренията ти ме интересуват? — Мърсър не можеше да повярва, че германецът е толкова самонадеян и нагъл. — Те не струват нищо, като се има предвид колко лесно Рат е успял да обърка плановете ти. Бих искал да узная някой ден как си смятал да потулиш проекта Пандора. В момента единствената ми грижа е да спра Рат.

— Решението беше делово. — Рейдер вяло отстояваше първоначалното си оправдание. — Опитвах се да спестя на акционерите пари, за да не платят стотици милиони долари за нещо, за което никой от нас не е отговорен.

— Компанията ти е печелила от хилядите роби в онази пещера, а ти твърдиш, че не сте отговорни! — Мърсър не можеше да повярва на ушите си. — Неприятно ми е да ти го кажа, но сте виновни. За убийството няма срок на давност. Не можеш да скриеш вината на компанията само защото не си натиснал спусъка.

— Мислех, че ще ми се размине. — Гласът на Рейдер беше почти заглушен от звуците на помпите и другите машини. В помещението беше задушно и горещо.

— Никой не може да избяга от миналото си. — Мърсър потърси нещо, което да му помогне да се освободи от белезниците. — Включително компания като „Кол“. Сега ще загубите много повече пари, отколкото сте притежавали законно, а ти ще платиш с живота си.

— Ти да не мислиш, че си недосегаем? И твоят живот е изложен на опасност като моя. Никой не може да спре Рат. Той контролира кутията и мен, а това означава, че контролира всичко. Рат е непобедим.

Наоколо нямаше никакви инструменти, но тонът на Мърсър остана предизвикателен.

— Говориш така, сякаш искаш той да победи.

— Не. Знам, че ще победи. Положението е безнадеждно.

— Защото е надхитрил теб? — изсмя се подигравателно Мърсър. — Арогантността и лековерието са опасна смес. А Рат ще бъде спрян. С мен са още петима души от подводницата и имаме човек на кораба. Те ще предадат на външния свят сигнал за тревога.

— Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но когато те доведоха тук, Грета Шмид говореше с друг от хората на Рат за съобщение за откраднати дрехи близо до пристана на кораба. Подозирам, че това е ваше дело. Тя отиде да разследва случая.

Вратата над тях се отвори и Мърсър чу смесица от гласове, които позна — ругатнята на Айра, тихото ридаене на Хилда и опитите на Аника да я успокои. След това се разнесе звънкият смях на Грета Шмид. Мърсър отново задърпа белезниците на ръцете си и се задъха от усилието.

Пазачът вдигна секция от моста над него и я пусна да падне на пантите си. Партньорът му държеше на прицел с автомат Мърсър и Клаус Рейдер, докато слизаше по стъпалата.

— Как са топките ти? — подигравателно попита Грета.

— Изпотени. Искаш ли да ги опиташ?

Тя гневно заби ботуша си в ръцете му и едва не счупи китките му. Мърсър стисна зъби от болка.

— Когато Гюнтер приключи работата си на мостика, ти ще бъдеш първият, който ще умре.

Пазачите заведоха хората на Мърсър в тясното пространство и ги оковаха за тръбата на разстояние един от друг, за да не могат да си помогнат да избягат. Хилда плачеше и макар да се опитваше да изглежда смел пред жените, по лицето на Марти Бишоп също се стичаха сълзи. Ервин сякаш бе изпаднал в унес. Само в очите на Айра и Аника блестяха искри. Аника дори успя да се усмихне на Мърсър, преди да стегнат белезниците на китките й. Тялото й се разтърси от болка.

— Спокойно, Мърсър — каза Айра, след като изчака Грета да приключи разговора си с един от пазачите, за да го чуе. — Обадихме се на приятеля ти Хена от ФБР по сателитния телефон. Той вече е вдигнал по тревога и американските, и исландските военновъздушни сили.

— Значи слънчевата активност е намаляла достатъчно, за да го използваме — усмихна се Мърсър. — Крайно време беше, по дяволите! Беше ми омръзнало да играя на изкупителна жертва, докато успеете да се обадите.

Грета погледна единия и после другия, изумена, че не долавя страх в гласовете им.

— Нямате сателитен телефон — каза тя. Айра й хвърли смразяващ поглед.

— Хвърлих го точно преди да ни заловите. Защо мислиш, че не оказахме съпротива? Вече сме спечелили битката. Само ти не го знаеш.

— Не е вярно. — В очите й се четеше съмнение.

— По-добре повярвай, извратена кучко — включи се Аника. — Истината ще се появи след час с дузина американски хеликоптери.

Грета се приближи до нея.

— А аз ще ти изтръгна яйчниците много преди да са дошли.

Тя изпита желание да зашлеви Аника през лицето, но после размисли и се качи на моста. Пазачът спусна решетката и външната врата се трясна.

Мърсър не виждаше къде е окован Айра, но предполагаше, че е някъде зад него.

— Значи сте намерили приятеля на Ервин и той има сателитен телефон, нали?

— Не. Излъгах. Обадихме се отново в каютата му, но той не беше там. Грета ни намери около пет секунди след като ние с Ервин се върнахме от трапезарията. Изглежда сме обрали единствените будистки монаси, които държат на вещите си. Отишли при охраната и Рат бил информиран. Грета и неколцина от момчетата му ни откриха. Като видяхме оръжията им, решихме, че е по-добре да се предадем.

— Мислехме, че поне ти си на свобода — добави Аника.

— Тръгнах да търся пленника на Рат. Онзи там в ъгъла е той. Казва се Клаус Рейдер, шефът на „Кол“.

— Дано да гори в пъкъла! — извика Айра. Вероятно защото всички бяха заедно в ръцете на Рат и все едно бяха мъртви, Мърсър най-после изгуби контрол. Не можеше да направи нищо повече. Нямаха възможност за избор, нито надежда.

Неочаквано той започна да се смее. Плътният, нехарактерен за обстоятелствата звук отекна в стоманените заграждения на машинното отделение. Смехът беше маниакален и страшен.

— Разбрах какъв е парадоксът в древната легенда за Пандора — каза той, когато овладя гласа си.

— Какъв парадокс? — попита Аника. — Тя отворила кутия, която Зевс дава на съпруга й Епиметей, и неволно пуснала на свобода всички злини на света. Но когато алчността, завистта и болестите завладели света, на дъното на кутията останала надеждата. Хубава легенда. Въпреки всичко, което може да ти се случи, винаги има надежда.

— Така е — съгласи се Мърсър, — но аз имам предвид друго. Някой запитвал ли се е защо надеждата е била там при болестите, омразата и сладострастието? Защото надеждата е пагубна като всички тях. Тя никога не е била дар от боговете, а наказание. Надеждата ти дава сили, когато имаш шанс, но когато положението е безизходно, се превръща в мъчение.

Болката, която прозвуча в гласа му, порази всички, особено Аника.

— Наистина ли си такъв циник?

Мърсър не отговори. Въпреки думите си той дърпаше с всичка сила белезниците. Имаше чувството, че очите му ще изхвръкнат. Извика от гняв, безсилие и отчаяние. И в същия миг пластмасовите белезници се отвориха и ръцете му бяха свободни.

Мърсър се вторачи в срязаните им краища, висящи на китките му. Не беше в човешките възможности да се счупят белезници, но въпреки това се беше случило. Как бе станало това? Чудо? Намесата на боговете му показваше, че не е изтълкувал правилно легендата за Пандора? Клаус Рейдер беше единственият, който видя какво се случи и се ококори от почуда.

— Как го направи?

Мърсър погледна нагоре със страхопочитание към висшата сила. И в същия миг забеляза призрачен силует с противопожарна брадвичка в ръцете, застанал на решетката над него. Човекът беше облечен в черно. Косите му бяха бели, а брадата стигаше до кръста му. Мърсър мигновено се сети кой е мъжът.

— Отец Ватутин?

— Да. — Анатолий вдигна секирата и тръгна надолу по стъпалата.

Останалите нададоха радостни викове, когато разбраха какво става. Мърсър разтри китките си.

— Не че се оплаквам, но как разбра кои сме и че сме тук?

— Когато отивах да вечерям, видях будистки монах. — Английският на Ватутин беше ужасен. — Той погледна скъпия си швейцарски часовник, какъвто никой монах не може да си позволи. Вгледах се по-внимателно и разбрах, че не е монах. Проследих го. Русокосата жена те удари и те донесоха тук. Скрих се. После доведоха още хора и видях Ервин. Изчаках пазачът на вратата да се обърне и използвах тъпия край на брадвата.

Мърсър се изправи и стисна ръката на православния свещеник.

— Нямаш представа какво си помислих, когато белезниците се счупиха.

Ватутин докосна тежкия кръст на гърдите си.

— Знам какво си помислил. Двамата започнаха да свалят белезниците на другите.

Аника се усмихна, когато Мърсър стигна до нея.

— Казах ти, че винаги има надежда. — Благодаря ти, че ми го напомни. Ватутин и Ервин дълго стояха прегърнати, след като свещеникът научи, че Игор Булгарин е мъртъв.

— Отсега нататък ще те наричам Песимиста — каза Айра на Мърсър. — Думите ти за надеждата в кутията бяха правилни. Само ми обещай, че това ще бъде последното ти печално откровение.

— Обещавам. — Мърсър взе оръжията, които Ватутин бе отнел от пазача — автоматичен пистолет „Хеклер и Кох“ и картечен пистолет МР-5 със заглушители. — А сега е време да сложим край на този кошмар.

— Някакви идеи? — попита Марти.

— Всичко зависи от хер Рейдер. — Мърсър погледна Клаус. — Готов ли си да ни помогнеш?

— Вече ти казах, че искам да унищожа кутиите. Рат смята да ги продаде.

— Има ли купувач?

— Либия.

— По дяволите! И когато всичко това свърши, ще компенсираш изцяло евреите?

— Да.

На Мърсър му бе трудно да повярва на светкавичния отговор.

— Защо си пленен?

— Защото сгреших. Мисли каквото искаш за мен, Мърсър, но аз не съм чудовище, а бизнесмен, капиталист. Ти си американец и би трябвало да разбираш. Личните ми възгледи нямат нищо общо с решението ми да скрия миналото на „Кол“. И колкото и пари да даде компанията, смятам, че жертвите на холокоста никога няма да могат да бъдат напълно обезщетени.

— Не ти вярвам, но нямам избор — изсъска Мърсър, замахна с брадвата и разсече белезниците на Рейдер. — Как се охранява корабът?

— Швейцарската гвардия отговаря за делегатите на събора, а корабът си има собствен персонал. Мисля, че са двайсетина души. Познах неколцина от тях като служители в отдела за специални проекти на Гюнтер Рат. Те и онези от базата в Гренландия са негови хора и няма да послушат мен.

— От кого взе разрешение Рат да се качи на кораба?

— От капитана. Той не ни позволяваше да се приближим до кораба, докато не чу, че аз съм на борда на моторницата от „Ньорд“. Капитанът не знае, че съм пленник на Рат. Никой не знае.

— Ще те послуша ли?

— Категорично.

— Когато се срещнем с капитана, Рат ще окаже ли съпротива или ще се опита да избяга? — попита Мърсър, разсъждавайки на глас.

— И двете възможности са неприемливи — каза Айра.

— На кораба се намират религиозните водачи от целия свят. Ако Рат отвори кутията, последиците ще са фатални. Всеки фанатик ще използва смъртта им като оправдание да започне свещена война.

— Но кой ще умре, ако позволим на Рат да избяга с кутията и не го хванем?

— Ще го хванем. — Айра Ласко се поколеба дали да добави още нещо и дръпна Мърсър настрана. — Заведи ме до работещ телефон и ти гарантирам, че Рат няма да успее да избяга.

Изведнъж на Мърсър му се изясни всичко. Гневът му приличаше на експлозия, десет пъти по-силна от коляното на Грета Шмид в слабините му.

— Ти работиш за ЦРУ, нали? Айра кимна.

— Съжалявам, Мърсър.

— Онова скапано копеле Чарлс Брус ме насади в това.

— Ти си резервният вариант за действие в случай че нещо се обърка.

— Не мога да повярвам! — Мърсър се замисли и накрая реши, че трябва да повярва. Имаше ли по-добро подкрепление за агент на научна експедиция от учен? Името му бе известно в правителствените среди, включително в ЦРУ. Във всичко имаше съвършена логика. — Мисията ти е да вземеш кутиите за нашите военни, нали?

— Ако не успея да го направя, трябва да се погрижа никой друг да не ги вземе. Лично аз бях повече от щастлив, когато ги видях да потъват в океана. Виж, наистина съжалявам. Бих ти казал, ако можех, но получих инструкции лично от директор Барнс.

— Господи! — Мърсър се бе срещал няколко пъти с директора на ЦРУ Пол Барнс и го смяташе за тъпанар. Той посегна да прокара пръсти през косата си, но докосна обръснатата си глава и това само засили гнева му. — По дяволите! Откъде знае правителството за кутиите и защо не са ги потърсили преди години?

— Не знаехме точно къде се намира пещерата. Информацията се съдържаше в документи, донесени в Щатите през четиридесетте години на XX век от германски ракетни учени. През войната те били командировани в Пенемунде с Вернер фон Браун и разработвали нацистки план да заредят самолети V-2 с парчета от метеорита и да облъчат Лондон. Учените знаели само, че фрагментите ще бъдат докарани от източния бряг на Гренландия с подводница.

— Но подводницата така и не пристигнала и германците се отказали от проекта Пандора.

— Точно така. След войната американските военновъздушни сили научили за това от учените, участвали в операция „Кламер“ — една от първите наши ракетни програми. Те приели радиацията от кутиите на Пандора като потенциално американско оръжие и построили базата Кемп Декейд за издирване на пещерата. След няколко години търсене военните се отказали и заявили, че цялата история е неосъществима мечта на Хитлер и не съдържа истина.

Мърсър си спомни за разговора си с Елизебет Розмундер. Тя го бе попитала дали знае защо американското правителство ще иска да направи град под ледовете като Кемп Декейд. Сега той знаеше отговора. Едва успя да прогони гнева, за да чуе думите на Айра.

— Шейсет години по-късно „Кол Индъстрис“ неочаквано купува „Геопроучвания“ и планира да построи полярна научноизследователска база близо до предполагаемото място на пещерата. В старите документи се намеква, че „Кол“ е била свързана по някакъв начин с проекта Пандора, без да се споменава нищо определено, което можем да използваме в съда. ЦРУ не пожела да рискува, защото в „Кол“ може би знаеха нещо, което не ни беше известно, и реши да премести базата на старото място, за да ги заблуди.

— А историята, която Чарли Брус ми разказа, че датското правителство е режисирало всичко?

— Това всъщност беше операция на ЦРУ, за да ме вкарат в експедицията за Гренландия. Бях включен, за да следя хората на „Геопроучвания“, в случай че пещерата наистина съществува и те се опитат да я намерят. В Исландия чака военен щурмови екип, ако се наложи да попречим на „Кол“ да осъществят намеренията си.

— Значи не си бил командир във Флотата?

— Изпратиха ме точно заради военноморския ми опит.

— Разбира се! — възкликна Мърсър. Знаели са, че там има подводница, и са искали човек с подходяща подготовка. Затова знаеш толкова много неща за този тип немски подводници.

— Преди да замина за Гренландия, прекарах две седмици в Музея за наука и индустрия в Чикаго и разгледах подобна подводница. Наистина съм бил командир. Плавах с подводници, но после ме прехвърлиха в разузнаването. Напуснах като заместникшеф на военноморското разузнаване. Рангът ми е адмирал.

— А имаш ли гараж за камиони в Кънектикът?

— На баща ми е. Израснах с работата по камионите. Сега с това се занимава брат ми. Всъщност живея на двайсетина мили от твоята къща и работя в Белия дом като съветник на президента по националната сигурност.

Все още липсваше едно парче от ребуса.

— Предполагам, че ти си нагласил да мобилизират спешно приятеля на Марти, военния, но за какво съм ти трябвал аз, по дяволите?

— Да, Джим Нийланд. Решихме, че колкото по-малко хора има в Кемп Декейд, толкова по-добре. Бихме изключили и Марти, ако можехме да измислим по-убедителна история за прикритие, за да съм по-близо до „Геопроучвания“. Твоето включване беше идея на директор Барнс. Аз имам опит с подводниците и в разузнаването и той искаше някой учен, но не писарушка от техническия отдел на Лангли. Показа ми досието ти и когато прочетох и статията за теб в списание „Таим“, разбрах, че ти си идеалният човек.

— Тогава трябва да благодаря на теб?

— Не е необходимо да ми даваш подарък. Картичка ще бъде достатъчно.

Двамата се приближиха до другите.

— Когато се измъкнем от тази бъркотия, ще ти хвърля един хубав бой — добави Мърсър, но гневът му към Айра намаляваше. Пол Барнс обаче щеше да си плати. — Е, агент Ласко, какво предлагаш?

Айра стана сериозен.

— Не можем да рискуваме Рат да облъчи всички тези хора.

Мърсър беше съгласен. Вселенският събор трябваше да бъде опазен на всяка цена. Милиарди хора по света възлагаха надеждите си на мъжете и жените на кораба.

— Трябва да го изгоним, за да го хванем в морето.

— Как? Достатъчно е Рат само да заплаши, че ще отвори кутията, и всички на борда ще бъдат негови заложници.

Мърсър поклати глава.

— Той знае, че няма да спечели в ситуация със заложници. Никой не е успявал да го направи.

— Тогава какво предлагаш? Ще настъпи голяма суматоха, ако предупредим швейцарската гвардия. Те вероятно ще усложнят положението в стремежа си да опазят папата.

— Имаш право, гвардията не е възможност за избор, затова трябва да действаме сами. Рейдер каза, че охраната на кораба са хора на Рат. Трябва да го принудим да избяга от „Императрицата“.

— Моторницата му е на пристана, където предполагам, че сте се крили — обади се Клаус Рейдер.

— А Грета спомена, че Рат е на мостика — добави Аника.

Мърсър се умълча и се замисли. Изведнъж чертите му се изостриха и той се усмихна дяволито.

— Сещам се само за един начин да накараме Рат да напусне кораба, без да се чувства пряко заплашен. Всъщност хрумна ми и друг начин, но се съмнявам дали ще можем да направим така, че корабът да започне да потъва.

Аника и Айра се спогледаха стреснато и се вторачиха в Мърсър така, сякаш се бе побъркал.

— Слава Богу, че отхвърляш тази идея. Е, какъв е планът ти?

— Да отвлечем „Императрица на моретата“.

На борда на „Императрица на моретата“

Преди Мърсър да започне да обяснява, Айра предложи да отидат да разговарят в каютата на Анатолий Ватутин. Мърсър му даде картечния пистолет, за да го скрие под мантията си. Той държеше автоматичния пистолет зад гърба си, докато излизаха от машинното отделение. Айра вървеше заднешком и ги пазеше в гръб. Беше късно през нощта и за щастие не срещнаха никого. След няколко минути Мърсър намери асансьор и всички се вмъкнаха в каютата на Ватутин.

— Дотук добре — усмихна се Аника.

— Чуйте плана ми, преди да сте започнали да ме критикувате — започна Мърсър, когато седнаха. — Не можем да останем тук, докато корабът спре на някое пристанище, защото Рат ще организира издирване веднага щом разбере, че сме избягали. Дори с помощта на Рейдер не можем да отидем при капитана, защото хората на Рат сигурно не го изпускат от поглед. Швейцарската гвардия вероятно ще ни предаде на охраната на кораба, тоест на Рат. Може да опитаме да намерим сателитен телефон от някой журналист, отразяващ събора, но трябва да проверим две хиляди каюти и няма начин да не ни разкрият. И накрая — не можем да рискуваме и пряка конфронтация с Рат, в случай че отвори кутията. Всички ли са съгласни?

Останалите кимнаха.

— Добре. За да принудим Рат да напусне кораба, трябва да го накараме да помисли, че е по-добре да избяга, отколкото да остане на борда. Значи трябва или да потопим „Императрицата“, или да създадем ситуация, в която той ще се почувства достатъчно заплашен, за да се махне. Това и ще направим.

— Ще се престорим, че отвличаме кораба?

— Ще вдигнем по тревога швейцарската гвардия и ще отвлечем вниманието на някои от хората на Рат. Той ще се досети какво става, но няма да може да каже нищо, защото ще се издаде. За него ще бъде по-лесно да избяга, отколкото да се бие с нас, и ще остави швейцарците и охраната на кораба да се справят с проблема.

— А няма ли да остане, докато главорезите му избият всички ни? — попита Марти.

— Рат може и да твърди, че слънчевата активност е блокирала комуникациите, но когато изстреляме първия куршум, всеки репортер с независима сателитна връзка ще съобщи сензационната новина. За броени часове корабът ще гъмжи от хеликоптери и моторници, дошли от Исландия, и Рат ще бъде хванат в капан.

— Щом той замине — прекъсна го Аника, — ние ще се предадем, ще заведем Рейдер при капитана и ще съобщим на властите, че Рат е избягал с кутията на Пандора.

— Точно така.

— А защо не му устроим засада, докато се опитва да отплава с моторницата си? — попита Ервин.

— С него може да има петнайсет или двайсет души. Ако не го убием веднага, Рат може да отвори кутията на Пандора. — Мърсър видя недоверчивия поглед на Айра и добави. — Трябва само да изстреляме няколко куршума и паниката ще свърши останалото. Ако не ни хванат, преди Рат да замине, няма за какво да се притесняваме.

— С изключение на това, че швейцарските гвардейци вече не са облечени в синьо-златисти униформи и не носят средновековни оръжия, а имат бойно облекло и картечни пистолети. И ще стрелят на месо — обади се Анатолий Ватутин.

— Разбира се, че има риск — съгласи се Мърсър и погледна всекиго в очите.

Айра Ласко не се поколеба.

— Кажи ми какво точно искаш да направим.

Мърсър обясни плана си за десет минути и го усъвършенства с предложенията на останалите. Най-важното беше да опазят Клаус Рейдер, докато Рат напусне кораба. Мърсър пресметна, че това ще продължи двайсетина минути след първия изстрел.

Тъй като беше ранен, Ервин Пул щеше да чака заедно с индустриалеца в каютата на Ватутин. Мърсър настоя другите да останат с тях. Бишоп се съгласи, но Ватутин категорично отказа. Той напомни на Мърсър, че през целия си живот се е борил за тази кауза и няма да отстъпи накрая. Хилда също изрази желание да помогне. Тя заяви, че има военна подготовка и може да борави с оръжия. Мърсър се вторачи в Аника, за да разбере какви са намеренията й. Тя погледна Ервин.

— Мога да издържа още малко — каза Пул, сякаш прочете мислите й. — Болката се засили и ръката ми е вцепенена до пръстите, но щом Рейдер разговаря с капитана, ще отида при корабния лекар.

Поради липса на професионално извинение да остане в каютата Аника Клайн се опита да намери лично оправдание, но не можа. Другите рискуваха живота си за нещо голямо и тя не можеше да ги остави сами.

— Идвам с вас.

Намирането на още оръжия се оказа по-лесно, отколкото мислеха. В асансьора се качиха двама гвардейци, които хвърлиха бегъл поглед на Мърсър и хората му.

Униформените мъже носеха картечни пистолети „Берета“. Веднага щом вратите са затвориха, Мърсър удари единия с приклада на своя „Хеклер и Кох“, а Айра — другия. Минута по-късно гвардейците бяха завързани и устите им запушени. Мърсър разпредели оръжията и резервните пистолети.

— Обещаваш ли, че няма да убием никого? — попита Аника, когато Мърсър й подаде своя пистолет, чийто заглушител бе махнал, и взе беретата.

— Ще стреляме само за ефект — увери я той. — Ако се стигне до истинска престрелка, цели се в краката на хората.

— Това също противоречи на Хипократовата клетва. — Въпреки възражението Аника стисна ръкохватката на големия картечен пистолет, решена да стори необходимото.

— Ще се разделим на два екипа — добави Мърсър. — Айра, води Хилда и отец Ватутин и намерете възможно най-голямата група хора, вероятно в театъра. Видях обява, че ще има представление в полунощ. Обявете ги за заложници, изплашете ги до смърт и се махнете. Движете се непрекъснато. Не се задържайте дълго на едно място и внимавайте никой да не ви следи, докато бягате. След трийсет минути ще се срещнем в каютата на отец Ватутин и ще чакаме Ервин да ни съобщи, че на мостика всичко е чисто.

Те излязоха и се разпръснаха в различни посоки.

Мърсър тръгна по коридора към главния атриум и дръпна дръжката на противопожарната аларма. За миг не се случи нищо и той се уплаши, че системата няма да реагира, докато не се потвърди избухване на пожар. Но после електронната сирена започна да вие. Неколцина пътници се огледаха разтревожено.

След около три минути се появиха пожарникарите. Мърсър извади оръжието си и стреля над главите им, раздробявайки звукоизолационния материал на тавана. Една от лампите се пръсна на парчета и пътниците се развикаха.

Битката за „Императрица на моретата“ започна.

Обикновено когато проникваше в Грета Шмид, Гюнтер Рат обичаше да й причинява болка. Той компенсираше за малкия размер на члена си, като се тласкаше ожесточено в нея и превръщаше секса по-скоро в изнасилване, отколкото в проява на интимност. Този път обаче Рат правеше любов с неприсъща за него нежност.

Той беше в каютата, която си бе присвоил от втория офицер на кораба, когато Грета отиде при него. Изражението й представляваше смесица от самодоволство, гордост и трескаво очакване. Тя прошепна, че знае някаква тайна, но ще му я каже, след като се любят. Рат не беше в настроение за игричките й и би я ударил, ако Грета не се бе отдалечила, затова не й обърна внимание и продължи да пие водка. Тя разбра, че няма да получи каквото иска, и му съобщи малко информация.

— Всъщност знам шест тайни.

— Какви ги дрънкаш?

— Легни в леглото и ще ти ги кажа.

— Казвай веднага или ще те скъсам от бой — заплаши я той по-скоро по навик, отколкото сериозно.

— Слязох долу да проверя какво прави Рейдер и познай кого видях? Филип Мърсър.

— Какво?

— Нещо повече, когато го оковах при Рейдер, съобщиха за кражба на долната палуба близо до гаража за лодките. Отидох там с двама мъже от охраната и открих другите петима оцелели. Те наистина са се опитали да стигнат до Исландия с онази допотопна подводница, но са успели да се доберат само до „Императрицата“.

От мига, в който бе изпуснал кутиите, Рат мислеше как да компенсира за загубата. Либийците чакаха безценния товар и той трябваше да им даде последната кутия и после да организира спасителна операция, за да извади останалите. Освен това трябваше да открие и убие Мърсър и другите. Беше ясно, че са били в пещерата и несъмнено през перископа на подводницата са видели как Рат я разчиства. Ако Мърсър успееше да предупреди властите, Рат трябваше да забрави за всякакви опити да извади потъналите кутии.

— Дързостта на Мърсър ще му струва живота — засмя се той. — Питам се дали знае, че щяхме да използваме този кораб като спирка за презареждане по пътя ни към Исландия?

— Откъде може да знае? Нямахме представа, че ще се наложи да дойдем, ако дирижабълът не бе потънал. Радвам се, че корабът беше тук.

Присъствието на „Императрица на моретата“ в Датския пролив съвсем не беше щастлива случайност, а резултат от внимателно планиране и подбиране на подходящия момент. Грета предложи тази идея преди няколко месеца, когато Ватиканът преговаряше с Клаус Рейдер за наемането на кораба. Потребността от „Императрица на моретата“ като резервен вариант изглеждаше малко вероятна, но Грета бе настояла, че при наличието на толкова много злато би било глупаво да се разчита за транспорта само на „Ньорд“. Рейдер нямаше представа за тайните мотиви, когато предаде предложението на кардинал Перети, държавният секретар на Ватикана. Перети реши, че пътуването под лъчите на Северното сияние е чудесна идея, и убеди другите делегати да я приемат.

Грета изхлузи ризата през главата си. Гърдите й още бяха зачервени от предишните груби ласки на Гюнтер.

— Изненадата ми заслужава ли едно чукане?

— Да, дори много повече. — Рат скочи от стола, грабна я и я сложи на леглото. — От победа към провал и после отново към победа. Нямаше да се справя без теб.

Устните и телата им се сляха в едно.

Гюнтер спеше доволно, когато се обади Бернард Хофман. Младият германец бе изпратен да смени пазача пред вратата на стаята с резервната помпа. Пленниците бяха избягали! Рат трясна слушалката и блъсна настрана Грета.

— Какво става? — попита тя и потърка очи. Тялото й лепнеше от засъхналата пот.

Гюнтер вече обуваше панталона си.

— Мърсър е избягал. Грета изведнъж се разсъни.

— Това е невъзможно. Преброих всички от катастрофиралия самолет плюс трупа, който намерихме след бурята. Няма кой да му помогне.

— Пазачът, когото са ударили по главата, си спомня, че към него се приближил някакъв свещеник. — Рат искаше да се изкъпе, за да премахне миризмата на Грета от кожата си, но нямаше време. — Мърсър е имал човек на кораба, за когото не сме знаели, може би друг член на братството на Юмрука на Сатаната. Трябваше да убия всички още когато ми каза, че си ги хванала.

— Мърсър не може да отиде никъде — заяви Грета, обувайки бикините си. — Вратите на гаража с лодките са свързани с алармена система на мостика и той не може да изкара никой от плавателните съдове. Няма следа от подводницата, затова те са хванати в капан. Мърсър не може да отиде и при охраната на кораба, защото Рейдер сигурно му е казал, че са твои хора. А Швейцарската гвардия ще ги затвори, защото са се промъкнали тайно на събора.

— Знам възможностите, които той няма да избере — сопна се Гюнтер. — Не знам онази, която ще избере. Мърсър е непредсказуем.

В същия миг се включи противопожарната аларма и Рат се усмихна.

— Хитро копеле.

— Кое е толкова хитро? Това е жалък опит да отвлече вниманието ни, докато се опитва да избяга.

Преди Гюнтер да приключи с обличането и да провери личните си оръжия, телефонът отново иззвъня.

— Какво има?

— Хер Рат, обажда се Дитер. В стаята на охраната съм. Докладваха ни за изстрели в атриума вляво.

— Срещу нашите хора ли?

— Не — отговори автомобилният състезател. — Някой е стрелял по аварийния екип при противопожарното табло, което преди малко се активира.

— Мърсър се опитва да накара швейцарските гвардейци да помислят, че делегатите на събора са в опасност.

— Има резултат. Капитанът на гвардейците крещи незабавно да изпратят сигнал за помощ, за да извикат подкрепления от италианския кораб, който охранява „Императрицата“.

Рат бързо взе решение.

— Да се срещнем в гаража за лодки. Ще оставим гвардейците да се бият с Мърсър и в суматохата ще напуснем кораба.

— Защо да напускаме? — настоя Грета. — Ние го контролираме.

— Не и след като Рейдер се свърже с капитана и той се обърне към гвардията. Нямаме достатъчно хора да се бием с тях.

— Но така няма да можем да извадим останалите кутии!

— Успокой се. В Исландия може да наемем хеликоптер и да отидем на „Ньорд“. Там има необходимата техника да извършим бърза операция по изваждането им. Едва ли ще ги измъкнем всичките, но ще вземем достатъчно, за да задоволим либийците. — Рат отново насочи вниманието си към телефона. — Дитер, имам идея, която ще ни осигури малка застраховка. Нека да се срещнем на палуба А.

— Добре.

— Ами ако тръгнат след нас? — попита Грета.

— Уместен въпрос. — Рат използва портативния предавател, за да се свърже с хората си, които се събираха в гаража, и им заповяда да повредят по-големите моторници. — Това ще ни спечели достатъчно време да стигнем до Рейкявик и да се отправим към „Ньорд“.

— Каква е застраховката, за която спомена?

— Ще вземем няколко гости.

Втурнаха се в атриума откъм коридора, където уплашиха аварийния екип, и Мърсър изстреля още един откос в тавана, разпръсквайки дъжд от стъкла.

— Ние сме Бойния фронт за освобождение — изрева той на неколцината пътници на мостика, заплаши ги с картечния си пистолет и те се хвърлиха на килима. — Край на тиранията!

Той поведе Аника по мостика, мина през вратата на аварийното стълбище и се сблъска с двама от хората на Рат, които се качваха по стъпалата. По инерция събори единия, а другият се забави за част от секундата да се съвземе от неочаквания сблъсък. Мърсър го удари с беретата и после се прицели в главореза на площадката. И в същия миг го позна. Това беше Бернард Хофман, младият германец, когото Мърсър бе спасил от отравяне с въглероден окис в Кемп Декейд.

В мига на колебание преди Хофман да посегне към пистолета в кобура си Мърсър прескочи осемте стъпала до площадката и счупи с ритник китката му. Хофман извика, но млъкна след удар с картечния пистолет по челюстта. Мърсър грабна пистолета от отпуснатата му ръка и взе оръжието и на изпадналия в безсъзнание мъж на стълбите.

— Аника, да вървим. Нищо им няма.

На лицето й бяха изписани шок и отвращение. Жестокостта на Мърсър я стъписа.

— Не мога. Аз…

— Тогава ми дай оръжието си и се скрий. Нямаме време да спорим.

Тя потисна паниката си и слезе по стъпалата, без да може да откъсне очи от осакатеното тяло на Бернард Хофман.

— Съжалявам — каза Аника.

Мърсър не разбра дали тя говори на него или на изгубилия съзнание германец.

— Хайде. — Той я хвана за ръката и двамата продължиха да слизат.

Звукът на противопожарната аларма намаля, но отново се засили, когато се появиха няколко етажа по-долу. Бяха близо до един от минералните басейни. През стъклената стена Мърсър видя гимнастическа зала и плувен басейн с олимпийски размери. Противопожарното табло беше в отсрещната страна на коридора. Мърсър отиде и дръпна лоста. Другият екип щеше да направи същото с всички табла, които видеха. Таблото с алармите на командния мостик сигурно блестеше като елха.

Мърсър и Аника минаха през двойна врата и срещнаха няколко делегати на събора, които питаха какво става. Той скри оръжията си, докато вървяха по коридора, и спря чак в дъното. Оттам имаше няколко маршрута за бягство. Мърсър изстреля остатъка от пълнителя в пода и коридорът опустя.

Той зареди нов пълнител и дръпна плъзгача. Двамата с Аника хукнаха към външната врата и излязоха на външната палуба. Студеният полъх на морето погали кожата им. В далечината се виждаха тъмните очертания на спасителните лодки. Неколцина моряци ги оглеждаха, за да проверят дали наистина има пожар, или тревогата е фалшива. Те не бяха чули изстрелите.

Мърсър и Аника побягнаха в противоположната посока по стълбите към едно от многобройните кафенета на открито. Мърсър взе картечния пистолет от Аника и отново зави заглушителя. Той стреля два пъти в ключалката на плъзгащите се стъклени врати и двамата влязоха във вътрешността на кораба.

Коридорът зад входа на кафенето беше безлюден. Движейки се предпазливо през откритото пространство, те минаха край няколко магазина и бар, където видяха висок комин, осветен от прожектори, но не забелязаха двата силуета, движещи се към вратата.

Фигурите бяха облечени в черно и носеха картечни пистолети с лазерни мерници. Те минаха по коридора вдясно и се обърнаха. Мърсър и Аника стояха само на десет метра от тях. Той я блъсна долу и се хвърли в коридора, когато лазерът проряза въздуха над него. Мърсър коленичи, изстреля откос и улучи главорезите в гърдите. Единият падна по гръб, а другият се блъсна в стената. Тялото му се разтресе.

— Нали каза, че няма да убиваш! — извика Аника.

— Те бяха хора на Рат — отговори Мърсър. — Носеха немски картечни пистолети, а не италиански като на Швейцарската гвардия.

Тя се приближи и позна трупа на мъжа в коридора. Беше го виждала в станцията на „Геопроучвания“ в Гренландия. Аника не можеше да повярва, че Мърсър има толкова бързи реакции.

— Нямах избор — добави той и тръгна.

Мърсър задейства още една противопожарна аларма, когато влязоха в дълъг коридор с каюти от двете страни. Там нямаше много пътници, защото слуховете за терористичната атака вече се бяха разпространили. Мърсър погледна часовника си — предполагаше, че двайсетте минути са изминали, но остана изумен, като видя, че са изтекли само десетина.

Двамата стигнаха до двойната врата в дъното на коридора точно когато двама гвардейци нахлуха зад тях. Мърсър изстреля един откос над главите им, молейки се да не улучи никого. Минаха през вратата и намериха укритие зад голямо растение. Двамата гвардейци хукнаха да ги търсят. Мърсър вдигна картечния пистолет и ги простреля в краката, далеч от бедрената артерия, за да не изтече кръвта им.

— Да вървим.

Той бе спечелил още няколко секунди.

Двамата влязоха в празна бална зала. Стъпките им отекваха, докато бягаха към изхода в отсрещния край. Аника се отпусна на едно от канапетата, останала без дъх. Мърсър също беше задъхан, но не можеха да спират там.

— Справяш се страхотно — каза той, — но трябва да издържим още малко.

Те огледаха фоайето зад балната зала, тръгнаха по-бавно и скриха оръжията си, когато срещнаха двама мюсюлмански духовници, които спореха на арабски въпреки воя на противопожарната аларма.

Мърсър и Аника минаха по още няколко коридора, като стреляха в стените и тавана, всявайки страх. Мърсър намери купчина вестници, напъха ги в решетката на вентилационната система и ги запали. Корабът беше огромен и пушекът щеше да бъде забелязан чак след известно време, но се надяваше, че дотогава ще се е разпространил из целия плавателен съд. Двамата се измъкнаха от още две престрелки с обикалящи по коридорите гвардейци, като слизаха все по-надолу и се смесваха с уплашените пътници, които търсеха безопасно място.

Мърсър загуби представа къде се намират, но предположи, че всички коридори от двата корпуса на катамарана водят до атриумите. Той видя табелка, че единият атриум е пред тях, и хукна натам. Аника тичаше до него. Беше изпразнила всичките си пълнители, но продължаваше да носи картечния пистолет.

Влязоха в атриума едно ниво под трапезарията, в която Мърсър се бе запознал с телевизионния проповедник и съпругата му. Тя беше празна. Мърсър поведе Аника към един от мостовете, за да стигнат до центъра на кораба и да се прехвърлят в десния корпус.

Изведнъж се разнесе изстрел и част от месинговите перила отхвръкна. Мърсър бутна Аника на килима и я закри с тялото си, а после вдигна глава и видя десетина гвардейци, които се бяха наредили до перилата на горното ниво. Неколцина се отправиха към ескалатора. Гвардейците щяха да стигнат до моста, преди Мърсър и Аника да успеят да избягат.

— Хвърли оръжието си — прошепна Мърсър, преценявайки разстоянията.

— Защо?

— Спасявам живота ти. Направи го.

— Какво ще правиш?

— Не ти трябва да знаеш. — Той говореше сериозно, сякаш се сбогуваше с нея.

— Аника остави картечния пистолет на пода. Мърсър я сграбчи за яката, изправи я на крака и допря оръжието си до главата й. Писъкът й не беше престорен.

— Ако направите още една крачка, ще я убия — извика Мърсър и гвардейците спряха. — Хвърлете оръжията и отстъпете назад.

Няколко гвардейци насочиха нагоре картечните пистолети, но никой не пусна оръжието си. Мъжете до ескалатора заеха позиция за стрелба. Ако имаха лазерни мерници, щяха да стрелят.

— Пусни я — извика офицерът. — Няма да стреляме.

— Хвърлете оръжията. — Мърсър искаше да го мислят за неуравновесен, но напрежението в гласа му беше неподправено. Положението ставаше неконтролируемо. Ако някой натиснеше спусъка, двамата с Аника щяха да бъдат мъртви. — Ще я убия, кълна се.

„Продължавай да говориш — помисли си той. — Поддържай диалога. Трябва ти още една минута.“ Начинът, по който държеше Аника, му позволяваше да погледне часовника си. До крайния срок от двайсет минути оставаха четиридесет и пет секунди. След това не го беше грижа какво ще стане. Айра и Ервин щяха да успеят да съобщят на ЦРУ за Гюнтер Рат.

— Не го прави — с успокояващ глас каза капитанът на гвардейците. — Може да поговорим.

— Не! — истерично изкрещя Мърсър. Искаше гвардейците да бъдат нервни и напрегнати. Това щеше да ги отклони от целта им. — Кучето на Лорна Фаркуър ме ухапа и аз ще държа тази жена, докато тя ми се извини.

Абсурдността на искането му произведе желания ефект. За част от секундата гвардейците се разсеяха.

— Ще се видим по-късно — прошепна той в ухото на Аника, блъсна я на пода и се хвърли през перилата.

Сърцето му сякаш подскочи в гърлото. Викът на Аника постепенно заглъхна. Докато падаше, Мърсър видя, че отпред застрашително се извисява водопадът. Височината беше шест метра. По-бързите гвардейци имаха достатъчно време да реагират. Разнесоха се изстрели от автоматично оръжие. Мърсър падна по гръб във водопада. Около него свистяха куршуми.

Той потъна във водата и се блъсна в бетонното дъно на дълбокото четири фута езеро. От устата му излязоха мехурчета. Цялото тяло го заболя. Мърсър отвори очи и видя сребристи ивици, пронизващи водата. Гвардейците стреляха по него. Той се провря под водопада и излезе в нишата с помпите. Зад нея имаше служебен вход за работниците, за да не газят във водата, когато поправят помпите. Мокър до кости и задъхан, Мърсър отвори с ритник вратата и излезе в коридора.

Гвардейците бързо щяха да се досетят къде е отишъл. Нямаше опасност за Аника, защото я смятаха за заложница, а не за съучастник. Едва след няколко часа щяха да разберат, че тя не е участник в събора, а дотогава Мърсър щеше да е овладял положението.

Той се ориентира, слезе няколко нива по-надолу и обясни на неколцината членове на екипажа, които срещна, че се е намокрил, докато се е опитвал да потуши огъня в кухнята. След пет минути стигна до целта си и установи, че вратата е затворена. Той осъзна, че помощният персонал е получил заповед да остане в каютите си, докато положението се изясни.

Мърсър почука и след секунда младият англичанин, чиито маратонки бе взел, отвори.

— Здрасти! — ухили се Мърсър. — Помниш ли ме? Той показа картечния си пистолет и без да каже нищо, младежът го пусна да влезе. Съквартирантът му гледаше с широко отворени очи. Този път Мърсър не си направи труда да ги завърже. Той взе още един чифт маратонки, джинси, ватена блуза с надпис „Манчестър Юнайтид“ и шапка „Бенетон“ с дълга козирка, която сложи на обръснатата си глава.

— Нали ти казах, че не играя извратени игрички с този тип — обърна се англичанинът към съквартиранта си.

Мърсър излезе и хвърли оръжията си в количката за пране в коридора. Той имаше резервна електронна карта за каютата на Ватутин и можеше да мине за паникьосан пътник, ако не беше въоръжен до зъби. Ако всичко бе вървяло по плана, Гюнтер Рат трябваше вече да е на моторницата си заедно с Грета Шмид и кутията на Пандора, а Ервин Пул и Клаус Рейдер да разговарят с капитана на кораба. Мърсър беше доволен от себе си, макар че се чувстваше така, сякаш бе изгорял от слънцето. Болеше го всеки сантиметър от кожата и той знаеше, че на търтванията ще останат няколко седмици.

Качи се с асансьора в пътническото отделение и след минута сложи магнитната карта в ключалката и влезе в каютата на Ватутин. Православният свещеник и Хилда се бяха върнали от разходката си. Едрата жена се стъписа, когато видя, че Мърсър е сам.

— Wo ist Anika[28]?

Мърсър седна на стола и затвори очи, опитвайки се да прогони страха и напрежението си.

— Всичко е наред. Тя е при гвардейците, защото ги накарах да помислят, че съм я взел за заложница. Те не знаят, че Аника е с нас.

Хилда погледна Ватутин и руснакът преведе думите му.

— Sehr gut[29] — отбеляза готвачката.

— Имахте ли неприятности?

— Нет — отговори Ватутин. — Разделихме се с Ласко след театъра и дойдохме тук преди пет минути.

На вратата се потропа само веднъж. Това беше сигналът на Айра и Мърсър отвори.

— Бога ми, беше много забавно — възкликна Ласко и се хвърли на леглото. — Но ако бях на мястото на папата, щях да се замисля за охраната си. Гвардейците дори не успяха да се доближат до мен.

Няколко минути по-късно противопожарната аларма спря. В същия миг иззвъня телефонът. Хилда вдигна слушалката и я даде на Мърсър.

— Съдейки по тишината, сигурно сте успели — каза той. — И да, и не — мрачно отговори Ервин Пул.

— Какво се случи? — Напрежението отново завладя Мърсър.

— Рейдер обясни на капитана какво става и че не сме терористи, а истинската заплаха е Гюнтер Рат. Капитанът каза, че според компютъра на кораба вратите на пристана са били отворени преди петнайсет минути. Той изпрати двама офицери да видят какво става и те докладваха, че моторницата на Рат е изчезнала. Опитахме се да изкараме Рат от каютата, която си е присвоил, но никой не отвори.

— Тогава какъв е проблемът? Струва ми се, че всичко е минало по плана. Айра може да се обади на директора на ЦРУ Барнс и да му каже да пресрещнат Рат. Победихме, Ервин. Отпусни се.

— Не сме победили, Мърсър. Спомняш ли си, когато се опита да се свържеш с приятеля си от ФБР и ни казаха, че комуникациите са прекъснати заради слънчевата активност?

— Да. Решихме, че Рат блокира изходящите сигнали.

— Не е бил той. Нито един предавател и сателитен телефон на борда на кораба не работи заради максимума на слънчевата активност. Айра не може да се обади на никого. Изолирани сме.

На трийсет мили от „Императрица на моретата“

Разговорът извън кабината на моторницата беше невъзможен, защото двата й турбодизелови двигателя работеха на пълни обороти. Морето беше по-спокойно, отколкото би могло да се очаква, затова дванайсетметровият плавателен съд се носеше с лекота по малките вълни. Гюнтер Рат подаваше тягата, а Дитер беше зад кормилото. Грета Шмид и двама от главорезите на Рат се бяха настанили на седалката зад тях.

Всички бяха въоръжени и напрегнати. Кутията на Пандора беше прибрана в каютата в долната част на носа. Там бяха и четиримата „гости“.

Благодарение на създадената от Мърсър суматоха бягството им от „Императрица на моретата“ беше сравнително лесно. Скоро след първия автоматичен откос в атриума Рат се досети, че намерението на Мърсър не е да убива, а само да предизвика паника и да го прогони от кораба. Германецът разбра, че го манипулират, и това не му хареса, но нямаше избор. На Рейдер му трябваше само една минута с капитана на кораба и с плановете на Рат бе свършено. Гюнтер и Грета взеха заложници и хукнаха към гаража за лодки, отбягвайки местата, откъдето се разнасяха изстрели. Те се увериха, че моторницата на „Ньорд“ е заредена с гориво, и повредиха осемте големи лодки, като разбиха с чукове корпусите им фибростъкло. От радара на мостика на „Императрицата“ Рат знаеше, че италианският ескадрен миноносец е на осем мили южно от луксозния трансокеански кораб и го пази от откритата към морето страна. Значи нямаше да може да ги преследва, щом завият на север към Исландия, която се намираше на деветдесет мили. Слънчевата активност беше в зенита си и обхватът дори на най-мощните радиопредаватели бе ограничен на няколко мили, затова до италианците нямаше да стигне никакъв сигнал.

Рат се възползваше по най-добрия начин от сполетелите го неприятности и вярваше, че ще могат да извадят потъналите кутии на Пандора и да ги дадат на Либия. Ако не успееха, единствената останала кутия щеше да гарантира финансово осигурено бъдеще за него и Грета. Гюнтер бе пресметнал, че ще му трябва преднина само от два часа, за да избяга от Исландия, когато стигнат до крайбрежието й. На „Императрица на моретата“ му бе необходимо два пъти повече време, за да се приближи до острова и да съобщи какво се е случило. А дотогава Рат щеше да е изпратил хеликоптер до „Ньорд“ и двамата с Грета щяха да пътуват с нает самолет за Триполи. Той погледна през рамо към нея и й се усмихна окуражително. Всичко щеше да бъде наред.

Мърсър би тряснал телефона, ако безпрепятственото бягство на Рат не бе изцяло по негова вина. Нямаше значение, че останалите членове на екипа му се бяха съгласили с мнението му за комуникациите на „Императрица на моретата“. Той смяташе да пусне Рат да избяга и след това да се свърже с властите. И сега германецът беше на няколко мили от него с една от кутиите на Пандора, а Мърсър не можеше да направи нищо, за да го спре.

„И още как!“ Идеята му хрумна в миг на прояснение, което измести засилващото се чувство на поражение.

— Ервин, свържи ме с Рейдер.

— Това е вътрешният телефон на мостика — веднага отговори президентът на „Кол“. Какво искаш да направя?

— Рат ще се отправи към Исландия. Кажи на капитана да завие на север и да даде пълна мощност на двигателите.

— Хер Мърсър, говори капитан Хайнц Харолд Неринг. — В говора имаше акцент, но беше властен. Мърсър си представи слаб и жилав ветеран, който бе преживял какво ли не. — „Императрица на моретата“ може да се движи най-много с двайсет и осем възела. Няма да хванем Гюнтер Рат. Моторницата му е твърде бърза. Предлагам да предупредим миноносеца „Интрепидо“ със сигнални ракети и когато се приближим достатъчно, за да ни чуват, да им кажем да поемат преследването.

— Къде е миноносецът?

— На около осем мили южно от нас.

— Това ще отнеме много време. — Мърсър едва прикриваше чувството за безсилие. — Всяка секунда, която губим, е преднина за Рат. Имаме възможност да го преследваме сами. Завийте към Исландия и изстреляйте сигнални ракети. „Интрепидо“ може да ни настигне. По пътя ще им кажете какво става. Има ли там хеликоптер?

— Да, но временно не лети поради проблем в скоростната кутия.

— Няма значение. Аз мога да хвана Рат.

— Как?

— Завийте и ме оставете сам да се погрижа за това. — Мърсър погледна Айра Ласко. — Колко оръжия имаш?

— Изхвърлих ги всичките.

— Отец Ватутин?

— И аз.

Хилда също се бе върнала в каютата без оръжието си.

— Ервин — каза по телефона Мърсър, — намери картечни пистолети и клетъчен и сателитен телефон. Може да проработят, когато се приближим до Исландия. Нека да се срещнем на пристана, откъдето се качихме на борда на кораба.

— Какво смяташ да правиш? — попита Айра, когато Мърсър прекъсна връзката.

— Спомняш ли си моторниците „Акварива“ до джето-вете? Те са десетпетнайсет мили в час по-бързи от моторницата на Рат. Той ще стигне пръв до брега, но ние ще бъдем по петите му.

Айра направи кисела физиономия.

— Моторницата е малка, а ние сме на стотина мили от Исландия. Няма да издържи на надпреварата в открития океан.

Мърсър вече беше на вратата и подканваше другите да го последват.

— Неопренови костюми? — попита Ласко.

— До моторниците са — отговори Мърсър.

Те слязоха на пристана като войници, тръгнали на невъзможна мисия. Лицата им бяха сериозни. Никой не пророни дума. След спирането на алармите по високоговорителите предадоха призив всички пътници да се приберат в каютите си, за да бъдат преброени, затова коридорите бяха безлюдни.

Тялото на Мърсър трепереше от напрежение, но сетивата му бяха свръхчувствителни, както ставаше винаги при предстояща опасност.

Той мина през вратите на гаража за лодки и запали лампите. Двете моторници „Акварива“ бяха до стената вляво. Лакираните им предни палуби блестяха на светлината. Имаха по два двигателя с мощност триста и петнайсет конски сили. Тапицираните с кожа отворени кабини бяха по-скоро декоративни, отколкото функционални. Това бяха скъпи играчки, предназначени за обиколки на уединени тропически заливи, а Мърсър смяташе да ги използва за преследване в Северния Атлантически океан.

Той се приближи до контролното табло на крана в остъкления кабинет, където Грета Шмид бе заловила другите.

— Айра, провери резервоара на онази до изхода. Ако е пълен, изхвърли половината гориво. Трябва ни скорост, а не дължина на плаването.

— Готово.

Мърсър облече широк неопренов костюм върху мокрите си дрехи. Облеклото ограничаваше движенията му, но щеше да му трябва, когато се приближат до брега на Исландия. Очакваше ги пътуване в леденостудени води. Ботушите нямаха връзки, затова бе принуден да задържи маратонките. Въздухът се изпълни с мирис на бензин.

— Добре. Отец Ватутин, наблюдавай контролните уреди, за да може Айра да се преоблече.

Ервин доведе Марти, Клаус Рейдер и Аника. Мърсър си позволи да изпита облекчение за една секунда, когато видя, че тя е добре, и после отново се съсредоточи върху плана си.

— Дайте оръжията на Хилда да ги провери.

Тя бе доказала, че опитът й с оръжия се равнява на готварските й умения.

— Какво става с горивото?

— Приключвам.

— Аника, иди да отвориш външните врати — нареди Мърсър, без да обръща внимание на изражението й.

Тя не се подчини на заповедта му, приближи се до него и с всичка сила го зашлеви през лицето. Мърсър политна към закачалката с неопреновите костюми.

— Това беше задето допря пистолет до главата ми. — Гневът засили акцента й и очите й заблестяха. — И бих те ударила още веднъж, защото скочи от моста. Не беше необходимо. Можеше да се откажеш още тогава. Вече бяхме победили. Това беше глупава каскада. Просто искаше да се увериш, че можеш да го направиш, нали? Проклети мъже с вашето честолюбие! Напомняш ми на един алпинист, когото познавах. Той предприе невъзможно изкачване. Предпочиташе да умре, но да опита. И загина.

Аника се обърна, но Мърсър сложи ръка на рамото й. Тя се дръпна.

— Не ме докосвай.

Той видя страх в гнева й. Предимно за нея, но и малко за него.

— Щом искаш да ме сравняваш с алпинист, склонен към самоубийство, не мога да ти попреча. — Мърсър не се ядоса, защото не я обвиняваше. — Но мисля, че грешиш. Безразсъден ли съм? Само когато се налага. Поемам рискове, които разумен човек не би предприел, но не защото искам, а защото трябва.

— И сега трябва да гониш Рат с лодка, която ще потъне след първата миля? — Загрижеността надделя над гнева й и в гласа й прозвучаха истинските й чувства.

— Да, защото той трябва да бъде спрян. Не съм искал да бъда тук, Аника. Нито исках да бъда на онзи мост, докато десетина дула бяха насочени към мен. В случай че не си забелязала, аз реагирам на ситуациите, а не ги търся. Ако ме смяташ за банален мъжкар, привличан от опасностите, чудесно. Но мисля, че не ме познаваш достатъчно добре, за да ме съдиш така. — Тонът му стана помирителен. — Съжалявам, че те изплаших.

Мърсър отмести поглед от нея и забеляза, че Рейдер облича неопренов костюм.

— Какво правиш, по дяволите?

— Идвам с теб — отговори индустриалецът. — Всичко това нямаше да се случи, ако бях поел отговорността си, вместо да се опитвам да се откупя. Няма да допусна ти да оправяш моите грешки.

Мърсър бе готов да му отнеме възможността да се реваншира, но долови искреността на германеца. Рейдер искаше Рат мъртъв повече от него. И Мърсър разбираше защо.

— Можеш ли да стреляш? Рейдер кимна и сетне се похвали.

— Освен това имам черен пояс по джудо.

— Браво. — Мърсър не остана смаян. — Смятам да застрелям Рат колкото е възможно по-отдалеч. Ако после искаш да пребиеш трупа му, моля, заповядай.

Ервин бе отворил външните врати и леденостуденият въздух прогони от гаража бензиновите изпарения. Докато Айра обличаше неопренов костюм, Марти прикрепи въжетата на крана за моторницата. „Акварива“ щеше да бъде извадена от гаража и спусната в океана между двата корпуса на „Императрица на моретата“.

— Да се качваме — каза Айра, след като се облече.

Но преди Мърсър да успее да включи двигателя, в гаража влетя човек от екипажа на кораба. Ервин и Рейдер го познаха — беше капитан Неринг. Никой не обърна внимание на възрастния човек в черен панталон и сива спортна блуза зад него.

Белокосият Неринг беше властен, но физически и емоционално изтощен.

— Изпратих стюардите да обиколят кораба и да преброят пътниците. — Той се бе задъхал от тичането. — Току-що разбрахме, че Гюнтер Рат е взел заложници.

— По дяволите! — Мърсър не очакваше тази вероятност. — Кого?

Мъжът зад Неринг пристъпи напред и едва когато се вгледа по-отблизо, Мърсър позна папа Лъв XIV. Той забеляза сенките на неколцина гвардейци в коридора.

— Негово Светейшество ме уведоми, че държавният му секретар кардинал Перети е изчезнал. Не можем да намерим и един американски телевизионен проповедник и съпругата му.

— Томи Джо и Лорна Фаркуър? — Айра си спомни крещящо облечения проповедник и екстравагантната му съпруга.

— Вероятно ги е срещнал случайно в коридора — рече капитан Неринг и после мрачно добави. — Рат е отвлякъл и Дал ай Лама. Всички се спогледаха уплашено.

Рат не би могъл да избере по-значим като емоционална провокация заложник, дори да бе искал. Влиянието на Далай Лама върху шестте милиона негови последователи беше неизмеримо. Носителят на Нобелова награда за мир беше най-уважаваният религиозен водач в света след папата и бе смятан за мъдър държавник и изразител на въжделенията на потиснатите на земята.

— Капитанът ми каза, че ще преследвате похитителите. — В английския на папата имаше акцент, но беше мелодичен. — Разбирам защо искате да го направите, но не мога да ви позволя да жертвате живота си заради заложниците. От няколко години познавам Далай Лама. Той не би искал да замените живота си с неговия. Доминик Перети също. Проповедникът Фаркуър се кланя на същия бог като мен, макар и по свой начин, и сърцето ми подсказва, че и той не би искал да умрете, за да го спасите.

За Мърсър нямаше значение кой е взет за заложник. Тук не ставаше въпрос за заложници, нито дори за отмъщение. Той не трябваше да допусне кутията на Пандора да разпръсне смърт.

— Разбирам, Ваше Светейшество. И оценявам загрижеността ви. Но ние няма да спасяваме заложниците. Отиваме, защото Гюнтер Рат притежава нещо, което заплашва всичко живо на планетата — каза Мърсър. — Отец Ватутин може да ви обясни за какво говоря.

Папата се накани да попита нещо, но се въздържа. Решителността в очите и гласа на Мърсър го убеди, че хората му нямат намерение да се жертват.

— Нека Господ да е с вас! Имате и моята благословия. Мърсър почувства прилив на сили.

— Благодаря! — каза той и отново насочи вниманието си към капитан Неринг. — Продължавайте опитите да се свържете по радиопредавателите. Предупредете американската база в Кефлавик веднага щом можете. Ако италианският хеликоптер успее да излети, изпратете го след нас.

Мърсър превъртя ключа на стартера на „Акварива“ и ревът на двигателите заглуши опитите за разговор. Марти задвижи крана, за да повдигне моторницата от гнездото й и да я насочи към релсите. Мърсър погледна Аника. Тя бе скръстила ръце на гърдите си и стоеше на входа на гаража за лодки. Изражението й беше неразгадаемо. Противно на здравия разум, той й намигна и му се стори, че Аника леко се усмихна. Но вероятно това беше плод на въображението му.

Водата в канала между двата корпуса се носеше като бързотечаща река. Марти работеше неуверено с контролните уреди на крана, затова моторницата се стовари върху водата с оглушителен трясък. Мърсър увеличи оборотите до скоростта на „Императрица на моретата“ и Айра откачи въжетата.

„Акварива“ се стрелна в подобния на каньон канал и заобиколи носа на кораба. Тримата мъже сложиха водолазни маски на лицата си, за да се предпазят от щипещия вятър и пръските вода. Ако моторницата се преобърнеше, неопреновите костюми щяха да ги предпазят от хипотермичен удар.

Нощта бе осветена от трептящите светлини на Северното сияние, пред което бледнееха и най-ярките звезди. Но никой от тримата дори не вдигна глава да го погледне. Мърсър не откъсваше очи от хоризонта, а Айра наблюдаваше компаса, за да се увери, че няма да се отклонят от курса. Клаус Рейдер седеше на пейката зад тях. Оръжията бяха в краката му. Океанът беше спокоен и те можеха да поддържат максимална скорост.

Вятърът духаше с петдесет мили в час и разговорът беше невъзможен. Всеки беше сам със страховете си, съзнавайки, че без предупреждение може да се появи някоя голяма вълна и да сложи край на отчаяното им препускане. Дори да успееха да се доберат невредими до брега на Исландия, предстоеше им да се справят с дръзкия и опасен Гюнтер Рат.

Мърсър изчисли, че въпреки преднината на Рат от един час двете моторници ще стигнат до брега приблизително по едно и също време, ако успеят да поддържат същата скорост.

Тази вероятност обаче се изпари, когато морето се развълнува.

Отначало вълните бяха едва забележими, но след час се уголемиха и на върховете им се появиха бели гребени. Моторницата започна да се тресе. Мърсър бе принуден да кара срещу вълните, за да не се преобърнат, отклонявайки се от курса. Той намали скоростта на трийсет и пет възела, но пътуването пак беше трудно. Преминавайки през големите вълни, моторницата излиташе във въздуха. Тъмната вода обливаше двамата мъже. Айра допря устни до ухото на Мърсър и изкрещя: — Мислиш ли, че Рат също ще трябва да намали скоростта?

Мърсър поклати глава. Беше твърде шумно, за да обясни, че голямата моторница на Рат е направена за такива условия. Имаха късмет, че бяха стигнали много близо до Рат и можеха само да се надяват нещо да не се обърка по пътя на север.

Морето стана още по-бурно и с първите лъчи на зората на хоризонта вятърът се усили. Мърсър почувства болка в коленете от постоянното прегъване. Боляха го и ръцете от стискането на кормилото. Краката му бяха мокри от водата, която се плискаше в моторницата, и постепенно се схващаха. Той оглеждаше морето, търсейки диря от плавателен съд или светлина, но не виждаше нищо.

Клаус Рейдер повърна.

Мърсър забеляза два пъти по-голяма вълна от останалите точно преди гребенът й да се разбие. Той завъртя кормилото, насочвайки „Акварива“ към нея. Моторницата мина през вълната, извисявайки се стремително нагоре, и едва не се преобърна. Преди Мърсър да успее да се съвземе, следващата огромна вълна ги удари отстрани и кабината се напълни с вода.

„Акварива“ се заклати в браздата между двете вълни и Мърсър имаше достатъчно време да завърти кормилото в противоположната посока. Той демонстрира майсторски умения в карането на моторницата и Айра го гледаше с ококорени от почуда очи. Мърсър отвърна със същия поглед, показвайки, че това не са били умения, а късмет.

Помпите работеха трескаво.

Мърсър нямаше представа кога ще попаднат под ударите на следващата серия големи вълни и посочи на север, за да покаже на Рейдер да гледа внимателно. Германецът го потупа по рамото в знак, че е разбрал. „Акварива“ отново пое на север и продължи преследването. Мърсър намали малко тягата, за да контролира по-добре моторницата.

Те се натъкнаха още пет пъти на поредица от грамадни вълни и Рейдер своевременно предупреждаваше Мърсър.

След още един час в далечината вляво видяха светлина на фар. Приближаваха се към източната страна на полуостров Рейкянес, близо до мястото, където се намираше летище Кафлавик. Мърсър се опита да си спомни географските особености на района. Доколкото се сещаше, единственото достъпно населено място на полуострова беше малкото рибарско селище Гриндавик на десетина мили по-нататък по брега.

Той предположи, че Рат ще се движи по най-прекия маршрут до Исландия и ще трябва да открадне микробус за последния етап на бягството си, затова зави надясно и увеличи скоростта, приближавайки се към брега.

Хоризонтът се превърна в златистобяла ивица и Мърсър видя очертанията на два вулкана на фона на равнината.

Той забеляза и далечно бяло петно — дирята на бързо движещ се плавателен съд. Останалите също я видяха. Рейдер даде картечен пистолет на Айра и задържа друг за себе си.

Моторницата на Рат увеличаваше размерите си, докато се приближаваха. Ласко зареди оръжието си.

Мърсър се насочи към кърмата. Бръмченето на „Акварива“ бе заглушено от шума на ревящите двигатели на по-голямата моторница. Трябваха им само няколко секунди, за да настигнат плавателния съд с корпус от стомана, и докато вниманието им беше съсредоточено върху селището, Рат и хората му нямаше да ги забележат. Мърсър намали скоростта, когато стигна на двайсет метра от моторницата с надпис „Ньорд“. Той видя четири глави на борда. Едната беше с дълги веещи се на вятъра руси коси.

Точно когато Айра вдигна картечния пистолет до рамото си, инстинктът накара Грета Шмид да се обърне. Мърсър не чу виковете й, но устните й се движеха трескаво. Ласко натисна спусъка и обсипа с куршуми мястото, където преди миг беше моторницата на Рат. Дитер реагира на писъците на Грета с изключителния рефлекс, който го правеше такъв добър състезател, и моторницата започна да криволичи насамнатам. Айра не можеше да рискува да стреля напосоки, за да не улучи някого от заложниците. Мърсър намали още скоростта, защото не искаше да изпревари Рат. Надбягването щеше да приключи чак близо до брега.

Грета изчезна за миг и когато отново се появи, в едната си ръка държеше пистолет, а в другата заложник. Ръстът и силата й преодоляваха съпротивата на жертвата й — оскъдно облечената Лорна Фаркуър.

Животът бе закалил Мърсър към насилието, но не го бе направил безразличен към него. Нямаше начин да се подготви за онова, което щеше да се случи. Лорна сигурно осъзна каква ще бъде съдбата й, защото съпротивата й стана отчаяна. Изражението на Грета не се промени. Тя удари жената по главата с пистолета и я бутна във водата.

Инстинктът подсказа на Мърсър да не обръща внимание на неподвижното тяло, което изскочи след моторницата, и да се съсредоточи върху Гюнтер Рат и кутията на Пандора. Това беше най-важното. Човечността му обаче беше много по-силна мотивация от личното желание за справедливост.

Той не се поколеба.

Моторницата на Рат се отдалечи, а Мърсър направи обратен завой, за да вземе съпругата на евангелиста. Тя плаваше по лице. Водата беше смъкнала тънката й рокля от тялото. Плътта й беше бяла под прозрачните бикини. Жената изглеждаше безжизнена. Мърсър приближи „Акварива“ до нея и Клаус Рейдер я издърпа на борда.

Мърсър отново увеличи тягата, погледна през рамо и видя, че от устата на Лорна излиза вода и тялото й се гърчи конвулсивно в пристъп на кашлица. Тя се сви на кълбо и отново повърна. Щеше да трепери няколко часа и главата щеше да я боли, но иначе всичко беше наред.

Рат имаше около четиристотин метра преднина и завиваше към дървения пристан на Гриндавик. Моторницата му намали скоростта едва в последната минута и дирята й разклати рибарските лодки. На пристанището бе паркиран очукан микробус и петима рибари разговаряха оживено, докато приготвяха мрежите. Рат заповяда на Дитер да се отправи към другата страна на кея и състезателят умело преодоля последните няколко метра. Единият от бандитите скочи на брега, за да завърже въжето. Последва го друг мъж, който насочи вниманието си към рибарите, а те — към пистолета му.

Мърсър подкара към брега. От по-голямата моторница се появиха двама души и откриха огън с автоматични оръжия. Мърсър трябваше да избяга от потока куршуми, затова отново навлезе в открито море, описвайки широка дъга във водата. „Акварива“ се носеше точно отвъд обхвата на оръжията и неуморно се движеше напредназад, търсейки свободно пространство. Рат имаше предимство и докато не натовареше заложниците и кутията на Пандора в микробуса, Мърсър, Айра и Рейдер не можеха да направят нищо друго, освен да чакат.

— Заведи госпожа Фаркуър долу и я увий във всички одеяла, които намериш — заповяда Мърсър. — В каютата трябва да има отопление. Пусни го докрай.

Докато Рейдер се грижеше за Лорна, а Мърсър наблюдаваше трескавата дейност на пристана, Айра включи сателитния телефон, който бе взел.

— По дяволите! Няма сигнал.

— А клетъчният? Той не разчита на сателита. Сигналът му трябва само да стигне до най-близката кула. Мисля, че виждам една малко по-нататък от селото.

— Добра идея. — Ласко хвърли сателитния телефон и отвори клетъчния. — Има сигнал!

— Обади се на Пол Барнс и поискай помощ.

Хората на Рат накараха трима от рибарите да пренесат златната кутия от моторницата в микробуса. Рат ръководеше пренасянето, а Грета Шмид държеше на прицел треперещия Томи Джо Фаркуър, Далай Лама и кардинал Перети. Фаркуър беше облечен в лъскав костюм а Перети беше с черен панталон и риза. Далай Лама страдаше най-много от студа, защото беше само по червена мантия и сандали. Веждите му приличаха на черни петна на почти плешивата глава.

Айра каза няколко пароли и след минута се свърза с офицера, който отговаряше за мисията.

— Руди, обажда се Айра Ласко… Млъкни и слушай. Всичко е истина… Да, парчетата от метеорита, „Кол Индъстрис“ и всяко друго проклето нещо. Клаус Рейдер не е човекът, който ни трябва, а директорът по специалните проекти Гюнтер Рат. Слушай внимателно. Рат има кутия с неизвестен брой парчета от метеорита и трима заложници, сред които Далай Лама и вторият човек във Ватикана. Намираме се по крайбрежието на Исландия, до село Гриндавик… Няма значение как сме се озовали тук. Трябва ни сериозна помощ. Изпрати хеликоптер от военновъздушната база в Кефлавик. Рат е с бял микробус и вероятно ще се отправи към шосе 41 за Рейкявик.

— Нека да каже на пилота, че те ще карат по пътя за термалните бани „Синята лагуна“ — прекъсна го Мърсър.

Айра предаде информацията и добави:

— Ще се опитаме да си осигурим сухопътен транспорт и да продължим преследването. Рат има четирипет души, въоръжени с пистолети и автомати. Няма да се колебае да стреля… Не! Не взривявайте микробуса от въздуха, освен ако не е абсолютно наложително. Рат държи заложници, за Бога. Имаш номера ми, затова ми се обади, когато осигуриш съдействието на военновъздушните сили. — Ласко затвори клетъчния телефон. — Искаше да ми зададе един милион въпроси, на които не е необходимо да се отговаря, докато тази проклета история не приключи.

— Кога ще пристигне хеликоптерът?

Не можеха да си позволят да се бавят. Рат щеше да избяга километри напред, докато успееха да откраднат превозно средство и отново да го подгонят.

— Само след петнайсет минути. Военните са вдигнати по тревога, откакто престанах да се обаждам.

Клаус Рейдер се качи по стръмните стъпала от каютата.

— Госпожа Фаркуър ще се оправи. Раната на главата й кърви малко, но мисля, че черепът й не е пукнат.

Всеки път, когато „Акварива“ се доближаваше до брега, от пристана започваше стрелба и Мърсър се връщаше навътре в морето. Тримата мъже използваха времето, за да съблекат ограничаващите движенията им неопренови костюми. Вятърът ги пронизваше през дрехите, но адреналинът ги предпазваше от смразяващия му ефект. Ако Гриндавик представляваше нещо повече от група бели дървени къщи, Мърсър щеше да остави моторницата някъде по-нататък по брега и щеше да се опита да нападне във фланг бегълците. Но от двете страни на селото нямаше нищо друго освен дива пустош.

Гюнтер Рат кипеше от гняв. Хората му го бяха уверили, че няма начин някой от „Императрица на моретата“ да ги проследи, но обратното доказателство дебнеше на неколкостотин метра от брега. Вярно, дори той не бе предположил, че Мърсър ще предприеме това опасно прекосяване на океана с такава малка моторница, но ако знаеше за двете „Акварива“ в гаража за лодки, щеше да заповяда да разбият и техните корпуси.

Вцепенените от страх рибари почти бяха донесли стокилограмовата златна кутия до микробуса. Щом я сложеха вътре, Рат смяташе да остави един стрелец на пристана, за да не позволи на Мърсър да се приближи, докато те избягат. Трябваше му половин час да стигне до летището в Кефлавик, където щяха да разменят заложниците срещу самолет и да се измъкнат от Исландия.

— По-яшво! — извика той и удари единия рибар. Мъжът залитна и кутията падна в товарното отделение на микробуса.

Рат извади автоматичния си пистолет и безмилостно застреля двама от рибарите. Другите двама се метнаха в лодката си и се скриха от поглед, а петият се хвърли във водата.

— Качвайте се — изръмжа той и посочи заложниците с димящия си пистолет.

Тримата мълчаливо влязоха в микробуса. Далай Лама го погледна така, сякаш разбираше какви демони карат Рат да убива коравосърдечно. Макар да бе изтрезнял от дългото пътуване с моторницата, Томи Джо Фаркуър позволяваше да правят с него каквото искат. Той беше твърде шокиран от случилото се със съпругата му, за да се съпротивлява. Кардинал Перети не криеше презрението си.

— Вили, искам да останеш на пристана — заповяда Рат на най-младия от хората си. — Не позволявай на онази моторница да се приближава до брега. Спечели ни трийсет минути и се махай оттук. Стой настрана от офиса на „Геопроучвания“ в Рейкявик и се обади в централата на партията в Хамбург. Те знаят как да се свържат с мен. Ще те измъкнем след два дни.

— Ja wohl[30]! — отговори младият неонацист, горд, че има възможност да служи на каузата.

Грета държеше на прицел заложниците, докато се качваше в микробуса през страничната врата, наслаждавайки се на мириса на тестостерон и страх, изпълващ кабината. Тя беше близо до върха на сексуалната възбуда и търкането на дрехите по гърдите й разпространяваше вълни от енергия по тялото й. Вярата й в Гюнтер беше безрезервна и Грета знаеше, че ще успеят.

Дитер седна зад волана, а Рат се настани до него. Микробусът потегли по пристана и когато стигна до шосето, бързо набра скорост. Летището беше само на трийсет мили.

Мърсър се изнерви, докато заложниците се качваха в микробуса, за да се отправят на пътуване, в което едва ли щяха да оцелеят. Веднага щом превозното средство изчезна в тихото село, той насочи моторницата към брега. Осъзна, че Рат е оставил стрелец, едва когато водата около „Акварива“ закипя и куршумите откъснаха парчета от предната палуба. Мърсър завъртя кормилото, а Айра и Рейдер отвърнаха на огъня. Стрелецът на пристана се криеше зад купчина тежки стоманени релси и само снаряд можеше да го извади от строя.

— Ще се приближа до брега и ще тичаме към селото да намерим кола — извика Мърсър.

Преди да осъществят плана си, стрелецът изведнъж се появи от укритието си, като залиташе и се държеше за корема. Ръцете му бяха окървавени. Секунда по-късно мъжете във водата чуха изстрел от пушка и видяха облаче пушек над рибарската лодка. Неонацистът погледна към мястото, откъдето бе дошъл изстрелът. В същия миг пушката за акули на рибарите разпръсна мозъка му из целия пристан.

Мърсър не загуби нито секунда. Той увеличи почти до максимум тягата и спря пред пристана, като блъсна едната страна на моторницата на стойност поне триста хиляди долара. Айра прескочи на кея с въжето на „Акварива“ и го завърза. Рейдер слезе след него и накрая Мърсър, който държеше картечен пистолет и беретата. Подозрителните погледи на двамата исландци в рибарската лодка не се откъсваха от тримата мъже. Третият оцелял от групата бе стигнал до каменистия бряг и тръгна към пристана.

— В каютата има една жена. — Мърсър посочи към моторницата, надявайки се, че тези хора говорят английски като повечето исландци. — Тя е почти премръзнала и се нуждае от лекар, защото има рана на главата. Рибарите не казаха нищо. Старата им пушка беше насочена към него.

— Хората, които убиха приятелите ви, я хвърлиха в морето — добави Мърсър. — Трябва ни кола, за да ги преследваме. Ако не искате да ни помогнете, поне не ни пречете.

Мъжът с пушката за акули спусна дулото.

— Колко време е била във водата?

— Пет минути, може би осем.

Рибарите не знаеха нищо за престрелките и хладнокръвните убийства, но падане на човек в морето беше нещо, от което разбираха.

— Двамата убити бяха мои братовчеди — каза единият рибар, бръкна в джоба си, извади връзка ключове и ги хвърли в краката на Мърсър. — Ти познаваш убийствата. Убий ги. Аз познавам морето. Ще помогна на жената. Синьо волво пред ресторант „Всоманастофан“.

Той посочи към селото.

Мърсър не им благодари. Те не очакваха това, пък и той нямаше време. Мърсър грабна ключовете и хукна, убеден, че Айра и Клаус са след него. Нямаше да се спре пред нищо, докато не види Рат мъртъв.

Волвото беше очукано, ръждясало туктам и толкова често ремонтирано, че от първоначалната му боя почти не бе останала следа. Тапицерията вонеше на тютюн за лула и беше изпокъсана. Двигателят се задави и лостът изскърца, когато Мърсър включи на скорост. Картечният пистолет „Хеклер и Кох“ беше на коленете му. Стъклото от страната на Айра отказа да се смъкне, затова той го счупи с дръжката на пистолета.

Пътят следваше релефа на вулканичния терен. Когато скоростта наближи сто километра в час, износените гуми и хлъзгавият от мъглата асфалт се опитваха да ги изхвърлят в канавките край всеки завой. Мърсър изпита желание да е в ягуара си. Щяха да се движат със сто и петдесет километра в час, без дори гумите да свирят. Но той продължи да насилва старото волво, взимайки завоите с бързи докосвания на спирачките и педала за газта. Ръката му местеше лоста, без да жали скоростната кутия.

В далечината се видяха изпаренията от електроцентралата „Звартзенги“, които се издигаха към сивата зора. Но белия микробус го нямаше, В края на пътя имаше разклон — на изток към Рейкявик и на запад към международното летище и Кефлавик. И двата маршрута бяха перспективни за бегълците и Мърсър трябваше да се приближи съвсем, за да разбере накъде се е отправил Рат.

— Някаква следа от хеликоптера? — попита той.

За миг волвото се изправи на две колела, а гумите изсвириха на завоя.

— Облачността е ниска — отговори Айра. — Ще го видим едва когато минем под него.

Пътят стана равен и прав, докато се приближаваха до геотермалната електростанция и „Синята лагуна“. На полето от застинала лава се издигаха три охладителни кули. Върховете им бяха обвити в пара. Останалата част на електроцентралата бе скрита в падината. Отбивката за „Звартзенги“ и минералните бани беше на четиристотин метра пред тях. Там беше и белият микробус. Мърсър стисна челюсти. И в следващия миг разбра, че нещо не е наред. Микробусът беше в противоположната лента на пътя. И не се отдалечаваше от тях, а се приближаваше. На петдесет фута над него летеше хеликоптер „Хюс 500“, боядисан в маслиновозелено. На отворената врата седеше снайперист с пушка „Барет“ петдесети калибър. Вятърът развяваше дрехите му. Очите му бяха приковани в огромния оптически мерник на оръжието.

Мърсър удари спирачки и обърна волвото напречно на шосето, блокирайки двете ленти. Рат бе хванат в капан между хеликоптера и колата. Мърсър отвори вратата, грабна картечния пистолет, прицели се в гумите на микробуса и натисна спусъка. Дитер бе рискувал живота си на състезателната писта, но да гледа в дулото на автоматично оръжие беше нещо съвсем различно. Това беше игра на нерви, в която не; искаше да участва. Той удари спирачки, микробусът се завъртя, пое по шосето за електроцентралата и увеличи скоростта.

От посещението си в комплекса преди две години Мърсър знаеше, че това е единственият път за „Звартзенги“. Ако успееше да спре микробуса, Рат нямаше да може да изнесе кутията на Пандора. Той включи на скорост и волвото се стрелна след белия микробус. Айра сложи нов пълнител в картечния пистолет на Мърсър. Микробусът подмина отбивката за електроцентралата и продължи към новопостроения курорт „Синята лагуна“. Хеликоптерът бе надвиснал застрашително над него.

Модерната сграда от стъкло и стомана се намираше зад празен паркинг. Дотам се стигаше по криволичеща пешеходна пътека, изсечена в застиналата лава и оградена от двете страни с триметрови скали. Дитер профуча през паркинга и подкара по пътеката. От броните излизаха искри всеки път, когато остържеха камъка. Мърсър беше на неколкостотин метра зад тях и не можеше да установи връзка с хеликоптера, затова маневрата им даде няколко минути преднина да изблъскат заложниците от микробуса. Нямаха друг избор, освен да оставят вътре златната кутия.

Единият от стрелците остана в микробуса, за да държи на прицел пътеката.

Рат разби с пистолета си стъклените врати на сградата и нахлу вътре, убеден, че хората му пазят Перети, Фаркуър и Далай Лама. Огромното помещение бе разполовено от рецепция, а отвъд него имаше чакалня със стъклена стена с изглед към вдигащите пара води на изкуственото езеро. На слабата светлина на зората водата имаше странен млечносин оттенък, смес от силициев двуокис и бактерии, които й придаваха лечебните свойства и противната смрад на сяра.

Рат разположи хората си така, че да държат на прицел входа, в случай че екипът на Мърсър успее да мине покрай стрелеца в микробуса. Той разузна и маршрута за бягство, но не и преди да убие Мърсър. Сградата отекваше от вибрациите на перките на хеликоптера, който беше само на няколко метра от покрива.

Мърсър стигна до паркинга, видя тясната пътека и се досети къде е отишъл Рат. Той спря в началото на пътеката, блокирайки я с волвото. Беше зареден с адреналин и дори не помисли да изчака подкрепления от военната база в Кефлавик.

— Чакат ни да ги последваме — каза Айра.

— Ще ги нападнем във фланг — измърмори Мърсър. — Вие двамата се качете от лявата страна на пътеката, а аз ще мина отдясно. Ще спрем, когато стигнем над микробуса.

Лавата в тази част на полуостров Рейкянес датираше от 1226 година след Христа и въпреки силните исландски ветрове още не беше изгладена от ерозията. Катеренето по стените от двете страни на пътеката беше все едно да се качваш по могила от натрошено стъкло. Мърсър поряза коляното и лявата си ръка. Макар и забавен от нараняванията, той успя да се изкатери догоре и тръгна към сградата, сгушена в скалата. Лагуната зад нея блестеше в зеленикавосини багри. Оглеждайки се във всички посоки, Мърсър запълзя по ръба, докато стигна над микробуса. Погледна към прозорците на сградата, но не видя нищо, защото вътре беше тъмно.

Айра и Рейдер също спряха. Мърсър се надигна леко, прицели се в задната част на белия микробус и натисна спусъка. Той изпразни пълнителя, като внимаваше да не улучи мястото, където предполагаше, че е резервоарът. Изстрелите го оглушиха, затова не чу, но видя, че задната врата се отвори. На земята бавно се свлече мъж, облечен в черна грейка на „Геопроучвания“. От дупките в униформата му течеше кръв.

От прозорец един етаж над позицията му започна стрелба. Айра и Рейдер отвърнаха на огъня, но не улучиха снайпериста. Около Мърсър въздухът засвистя. Той се бе скрил зад малко възвишение от лава, но деветмили метровите куршуми бързо рушаха вулканичния камък. Мърсър сложи нов пълнител и вместо да избяга, както стрелецът очакваше, се прицели и изстреля кратък откос към сградата.

Разстоянието от вулканичната стена до втория етаж на сградата беше два метра и половина. Миг преди да скочи, Мърсър видя друг стрелец, спотайващ се на входа. Той не можа да спре, затова леко изви тяло и се хвърли към прозореца, като стреля няколко пъти в тъмното стъкло. Падна вътре сред дъжд от стъкла и се стовари върху голямо бюро, разпръсна купища хартии и събори на пода компютър. Когато се върна до прозореца, готов да стреля по бандита пред входа, мъжът бе изчезнал.

Айра и Рейдер тичаха към сградата. Мърсър пое дълбоко въздух, очаквайки силна болка в ребрата, но не почувства нищо. Той зареди нов пълнител и излезе от кабинета. Вътрешността на сградата беше тъмна и изпълнена със сенки, които избледняваха, докато слънцето се издигаше все по-високо.

В дъното на коридора имаше мост, откъдето се виждаха фоайето и чакалнята. Десетки столове и маси бяха набързо преместени в единия ъгъл и заемаха половината помещение. Някакъв силует зад тях помръдна. Мърсър се прицели и изстреля три куршума. Градушката от ответния огън го прикова към моста. Стъклените перила се разпаднаха сред дъжд от отломки. Изведнъж му хрумна нещо. Когато автоматичният огън спря, Мърсър се претърколи и стреля над укритието на невидимия стрелец. Шейсетметровата стъклена стена беше разделена на големи секции от стоманена решетка. Мърсър се прицели в най-горната секция и отново стреля. Тъмното стъкло над неонациста се напука и започна да се троши. Стотици килограми стъкло се изсипаха върху каменния под, масата и стрелеца. Оказа се, че това е Дитер. Той понечи да се хвърли встрани от лавината, когато двайсетинакилограмово парче от прозореца се заби в рамото му и отряза ръката от тялото му. Мърсър прекъсна вика му, като го застреля в главата.

Някакво движение привлече вниманието му. Той вдигна нагоре оръжието си и спря да стреля, когато позна Айра и Рейдер, които се приближаваха към него от отсрещната страна на моста.

— Залегнете! — извика Мърсър.

Някой стреля отзад и отдолу, близо до магазина за сувенири. Тялото на Айра се разтресе след две точни попадения. Останалите рикошираха в стоманения таван. Докато Рейдер стреляше, за да го прикрива, Мърсър сграбчи Айра за яката и го издърпа в коридора. По килима зад него остана криволичеща кървава диря. Мърсър го обърна по гръб. Челото на Айра беше обляно в пот. Той бе пребледнял и дишаше учестено. Дрехите над стомаха му се обагриха в червено.

— Лошо ли си ранен? — попита Мърсър и внимателно надигна ризата му.

— Откъде да знам, по дяволите? Не съм лекар.

Мърсър избърса с ръкав кръвта и се засмя. Куршумът бе минал под кожата на кръста, оставяйки набръчкани дупчици. Нараняването не беше страшно.

— Ако жена ти беше по-добра готвачка, положението щеше да е много по-лошо.

Раната на крака обаче беше много по-сериозна. Бедрената артерия не беше засегната, но количеството кръв, която изтичаше оттам, показваше, че са разкъсани други големи кръвоносни съдове. Клаус и стрелецът до магазина за сувенири продължаваха да си разменят изстрели.

Мърсър махна колана си и стегна като с турникет крака на Айра. Трябваше да го разхлабват на всеки двайсетина минути, инак Ласко рискуваше да развие гангрена. Ако той изпаднеше в безсъзнание, Рейдер трябваше да остане при него.

— Как е? — попита Клаус.

— Добре. — Мърсър изтръска стъкълцата от раменете си. Бяха убили двама от бандитите. Оставаха още двама плюс Грета и Гюнтер Рат. Без Айра Мърсър трябваше да се справи сам. Докато германците държаха заложниците, той щеше да се сражава от още по-неизгодна позиция.

— Мисля, че двамата стрелци ще се опитат да ни задържат тук, докато другите избягат към електроцентралата, откъдето могат да откраднат превозно средство.

— А снайперистът в хеликоптера? — попита Рейдер, докато събираше резервните пълнители на Айра.

— Няма да рискува да стреля, докато не се приземят. Хеликоптерът е нестабилен. Айра, ще можеш ли да разхлабваш турникета на петнайсетдвайсет минути?

— Известно време. — Ласко облиза устни. — Какъв е планът ти?

— Нямам представа. — Мърсър се огледа. Мъглата от барутен дим пареше ноздрите му. Той усещаше присъствието на двамата въоръжени мъже, които се криеха някъде в сградата. Отново погледна Айра. — Можеш ли отново да се свържеш с отговорника за мисията ти? Нека се обади на базата в Кефлавик да предадат на хеликоптера да кацне. Ти се нуждаеш от незабавна евакуация, а ние — от няколко души, които да вземат кутията на Пандора. Клаус ще остане при теб, докато се приземят, и после може да дойде с мен.

— Къде отиваш?

— Да намеря Рат.

— Това не е най-умната идея, която ти е хрумвала. Мърсър се засмя.

— И това го казва човек, който току-що позволи да го прострелят?

Изведнъж усмивката замръзна на устните му.

Някъде долу, където бе видял табелките за съблекалните, се разнесе изстрел от пистолет. В подобна ситуация имаше само една причина за единединствен изстрел. Неизвестно защо Рат бе убил някого от заложниците. Мърсър погледна Айра и Рейдер. И те се бяха досетили какво се е случило.

— Аз ще се оправя — каза Айра и стисна ръката на Мърсър. — Премести ме в кабинета и иди да пречукаш онова копеле.

— Погрижи се пилотът на хеликоптера да знае кои сме, когато излезем от сградата — каза Мърсър, след като скри Ласко зад бюрото.

Той грабна картечния пистолет и хукна по коридора заедно с Клаус Рейдер. Вратите на няколко кабинета бяха отворени и от прозорците им се виждаше езерото. Мърсър и Рейдер забелязаха тъмни силуети, които се движеха във вдигащата се на талази мъгла и притичваха от едно укритие към друго. Беше ясно, че двама от тях вървят против волята си, но беше невъзможно да се определи кой е бил застрелян в съблекалните. Двамата стрелци също бяха там.

— В дъното на коридора има стълбище — каза Рейдер.

— Да вървим.

Те слязоха и се озоваха в друг коридор. Мърсър стисна малкия картечен пистолет и влезе в мъжката съблекалня. Учестеното му дишане отекна в облепените с плочки стени. Той бързо огледа оскъдно осветеното помещение, провери пространствата зад шкафчетата и влезе в банята. Някой лежеше в ъгъла.

Перуката на Томи Джо Фаркуър бе изчезнала и костюмът му бе изгубил блясъка си, но той беше жив и уплашен и изпитваше болка от огнестрелна рана в рамото. Фаркуър изкрещя от страх, когато видя сянката на картечния пистолет, после изведнъж млъкна и гневно се вторачи в Мърсър.

— Негодник! Господ ще те порази с отмъстителност, каквато само Той има — извика Фаркуър. — Ще страдаш вечно в неописуеми мъки, а душата ти ще се превърне в храна за адските хрътки на Сатаната.

— Може би, господин Фаркуър — съгласи се Мърсър. — Но ние не сме с похитителите ви. Всъщност спасихме съпругата ви.

— Лорна?

— Тя е в Гриндавик, където слязохте на брега. Ще се оправи.

— Благодаря ти, Господи! — Томи Джо вдигна ръце към небето, но раненото рамо го заболя. Той извика и пребледня.

— Защо ви простреляха? — попита Мърсър.

— Опитах се да избягам.

— Това няма значение сега — нетърпеливо отсече Клаус. — Трябва да намерим Гюнтер.

— Господин Фаркуър, медицинската помощ пристига. Ако можете, опитайте се да изпълзите в коридора, така че някой да ви забележи.

— Не можете да ме оставите. Те може да се върнат.

— Не и ако им попреча.

Без да кажат нито дума повече, Мърсър и Рейдер го оставиха, излязоха от сградата и отидоха на дървената платформа край сярното езеро. От повърхността на странно оцветената вода се излъчваше топлина. Двамата заобиколиха лагуната в посоката, в която бяха видели Рат да води пленниците си. Неравният терен между минералната баня и електроцентралата предлагаше милион места, където германците можеха да устроят засада. Мърсър тръгна предпазливо по застиналата лава. Пръстът му беше на спусъка.

Когато изминаха петдесет метра, неочаквано хеликоптерът се появи от най-гъстите изпарения и принуди Мърсър и Рейдер да се хвърлят в плитка скалиста падина. Индустриалецът падна върху гърба на Мърсър и го притисна към острия ръб на камъка отдолу, който разряза дълбоко лицето му.

— Какво прави пилотът? — ужасен извика Рейдер.

— Мисли, че сме от хората на Рат. Хеликоптерът отново се приближи и увисна на сто метра от тях, за да може снайперистът да се прицели точно. Оръжието изпука веднъж и взриви повърхността на сантиметри от тях. Мърсър и Рейдер побягнаха, като скачаха от един камък на друг, ставаха и падаха по неравната земя.

— Какво да правим?

— Ще продължим да бягаме. Айра трябва да се свърже с тях и да им каже кои сме.

Мъжът от хеликоптера стреля отново. Мърсър тичаше с всички сили. Изведнъж кракът му се огъна и той падна, но се подпря на ръце, за да омекоти удара. Лявата му ръка се схвана от пръстите до лакътя. Кракът го заболя, но въпреки това можеше да се движи. Нещо не беше наред. Куршумът от „Барет“ петдесети калибър би трябвало да го простре на земята и да го обездвижи, но Мърсър продължаваше да бяга. Той протегна ръка към раната и в кръвта докосна нещо песъчливо.

„Господи!“ Бедрената му кост бе раздробена. Явно бе изпаднал в шок и затова не усещаше цялата болка от осакатяващото нараняване и още се държеше на краката си. Той почувства, че след минута ще изгуби съзнание.

Погледна отново окървавената си ръка и видя, че частиците са черни — това бяха парченца от застиналата лава, в която бе рикоширал куршумът. Раната не беше сериозна.

Той се успокои, но не за дълго. Беше се съсредоточил върху раната си, а не върху хеликоптера, и бе стоял неподвижно петнайсетина секунди — достатъчно дълго, за да бъде прострелян от добър снайперист. Мърсър вдигна глава и се вторачи в кабината на хеликоптера. Разстоянието беше петдесет метра и стрелецът се прицелваше в него.

В мига, в който снайперистът натисна спусъка, пилотът рязко зави. Куршумът прелетя над главата на Мърсър. Стрелецът се обърна гневно към пилота и изкрещя нещо, но после се заслуша, погледна Мърсър и му махна с ръка в знак на извинение. Хеликоптерът се отправи към паркинга.

— Какво стана? — попита Рейдер.

— Айра се е свързал с тях — отговори Мърсър, все още учуден, че е жив.

— Можеш ли да вървиш?

Паренето в крака на Мърсър намаля, когато адреналинът надделя над болката.

— Да.

Те се приближиха до тръбопровода, който пренасяше вода от електроцентралата до басейна на минералната баня, и се затичаха. В далечината се появи една от множеството сгради на „Звартзенги“, двуетажна постройка с малки прозорци. Вятърът разнасяше облаци пара. Двамата минаха покрай тюркоазено езеро, където се събираше богатата на минерали вода, изтласкана на повърхността от огромното налягане в недрата на земята.

Мърсър огледа пътя през централната част на станцията. Имаше шест главни сгради, свързани с тръби с различен диаметър. Мястото беше безупречно чисто, както подобаваше на безвреден за околната среда източник на енергия. Въздухът трептеше от произвежданото трийсет и два мегаватово електричество, достатъчно за град с население трийсет и две хиляди души.

Куршуми обсипаха ъгъла на сградата, зад която се криеха Мърсър и Рейдер. Клаус отвърна на огъня, разпръсквайки искри от тръбите, но не улучи мишената. Стрелецът беше добре защитен от стоманената гора. Пред административната сграда бяха паркирани две коли, които вероятно принадлежаха на пазачите, защото до началото на работния ден оставаха няколко часа. Мърсър изстреля два бързи откоса и надупчи четирите гуми, които видя.

Двамата заобиколиха сградата и тръгнаха по пътеката край лагуната с отпадъчни води. Когато стигнаха до следващата постройка, Мърсър намери незаключена врата и влезе. Помещението беше добре осветено и футуристично на вид. Над топлообменниците и турбините имаше тесни висящи мостчета. Чуваше се бръмчене. В предната част на сградата се отвори друга врата и Мърсър видя два силуета. Той се приготви да стреля, когато позна белите коси на кардинал Перети. Зад него стоеше един от хората на Рат и държеше пистолет до главата му.

— Пусни го! — извика Мърсър. Стрелецът хвана Перети за гърлото.

— Помръднеш ли, той ще умре — извика на немски неонацистът.

— Ти можеш да си вървиш — каза Рейдер. — Ние искаме Рат.

— Забравете това, хер Рейдер. Или всички ще се махнем оттук, или ще умрем.

Мърсър се изправи бавно, така че стрелецът да може да го види. Мъжът отмести пистолета си от кардинала и го насочи към него.

— Сега ще умреш — извика младият фанатик.

Доминик Перети се подчиняваше от мига, в който стрелците нахлуха в каютата му на борда на „Императрица на моретата“, защото само неговият живот беше в опасност. Но когато видя, че непознатият крачи към тях, не можа да позволи подобна жертва. Пък и преди четиридесет и пет години беше звезда в баскетболния отбор на семинарията заради бързите си реакции.

Перети блъсна ръката на германеца и му подложи крак, за да отхвърли тежестта му от себе си. Направи го по-бързо, отколкото се бе движил от десетилетия.

Стрелецът остана незащитен за част от секундата. Мърсър извади беретата от колана си и изстреля три куршума. Германецът политна към стената и после се строполи на стоманения под. Кардиналът коленичи и провери пулса му. В погледа му към Мърсър не се четеше нито обвинение, нито разкаяние. Перети започна да дава последно причастие на убития.

— Добре ли сте, отче?

— Да, синко.

— Знаете ли къде държат Далай Лама?

— Не. Разделихме се, когато ни доведоха тук. Едрият мъж и жената взеха с тях Далай Лама. Мисля, че са в административната сграда, но не съм сигурен.

— Може би се опитват да се обадят в офиса на „Геопро-учвания“ в Рейкявик — предположи Рейдер.

— Вероятно — съгласи се Мърсър. — Отче, трябва да се скриете, докато всичко това свърши.

— Да, ей сега — отговори Перети и продължи да се моли над трупа, а когато приключи, отново се обърна към Мърсър. — Ще ми направите ли една услуга?

— Нямам време — отговори Мърсър, без да се замисля какво може да иска кардиналът, имайки предвид обстоятелствата.

— Поискайте ми прошка и после кажете една молитва. — Очите на Перети заблестяха. — И не извършвайте повече грехове, след като изпратите онези хора в ада, където им е мястото.

Мърсър измънка почти забравена молитва. Перети го благослови и след това се скри до една от огромните тръби, по които течеше свръхнагрята вода.

Мърсър погледна навън, но не забеляза движение. Вратите на административната сграда не бяха разбити. Той се съмняваше, че Рат е вътре.

— Клаус, дръж на прицел тази сграда. Аз отивам да проверя следващата — каза Мърсър и хукна, прикривайки се зад тръбите.

Стените бяха направени от стоманени плоскости и когато стигна до вратата, той си спомни защо е така. Там се съхраняваха вторичните турбини, които използваха изразходваната пара, произвеждайки дериват на нефта на име изопентан. Точката на кипене на течността беше двеста градуса по Фаренхайт, за да се извлече и последното количество енергия от природните изпарения. По време на обиколката преди две години управителят на електроцентралата бе казал на Мърсър, че изопентанът е силно избухлив. Зад сградата вероятно се намираха изпускателни тръби, откъдето солената вода, изтласквана от земните недра, изтичаше обратно в природата, след като бе произвела електричество и гореща вода за нуждите на населението на полуостров Рейкянес.

Ключалката беше разбита и Мърсър влезе. Сграда номер четири не беше толкова модерна и имаше по-индустриален вид от другите. Той видя редици от дълги цилиндри с изопентан. До всеки резервоар имаше малка парна турбина. Подът беше от гладък бетон.

Мърсър едва държеше картечния пистолет, защото чувстваше силна болка в китката. Може би сухожилията бяха скъсани. Той допря пистолета на лакътя си и започна да оглежда помещението. В електроцентралата беше шумно, затова трябваше да разчита само на зрението си. Край един резервоар Мърсър забеляза облечен в черно човек, клекнал до турбината. Беше „техникът“ от „Геопроучвания“. От изражението му стана ясно, че и той е познал Мърсър. Двамата стреляха едновременно и неточно. Мърсър се скри зад близката турбина. Над главата му изсвистяха още два куршума. Отсеченото тракане на картечен пистолет раздра въздуха. Искра от стоманата опари ръката му.

Мърсър отвърна на огъня. Противникът му се бе преместил, затова куршумите му не улучиха друго освен метал. „Къде отиде онзи тип, по дяволите?“ Придвижи се наляво, огледа коридора, но не видя нищо, после отиде надясно. Откос от автоматично оръжие взриви бетона в краката му и той се скри зад един цилиндър.

Мърсър се опита да се прицели, но имаше твърде много машини, които му пречеха. Той се вгледа в резервоара над него, от който излизаха десетина тръби. Нямаше представа по коя тече газ и по коя течност, но разбра коя е най-уязвимата. Номерът беше да заведе там стрелеца. Мърсър извади пистолета си, за да пести амуниции, и започна да се движи, за да принуди мъжа да отиде към тръбата.

Пробяга откритото пространство и се спотаи зад колоната. Нацистът стреля, но улучи пода зад него. Мърсър бързо натисна спусъка и десет куршума пробиха мястото, където тръбата се свързваше с резервоара с изопентан, зад който се криеше стрелецът.

Преди да разбере дали е успял, Мърсър хукна. След секунда чу оглушителното съскане, преди течният изо-пентан да се запали. Освободеният газ излетя в петнай-сетметрова огнена струя, превърна се в кълбо и погълна всичко, до което се докосна. Тялото на германеца изгоря като факла.

Свръхмощната вълна блъсна Мърсър и той изгуби съзнание. Когато се свести, чу противопожарната аларма. Тази част от електроцентралата се затваряше автоматично. От пръскачките на тавана потече вода. Мърсър стана и докосна челото си, където се оформяше подутина. Ако никой от резервоарите не се взривеше от горещина, сградата нямаше да експлодира. В противен случай всички щяха да избухнат във верижна реакция и да унищожат голяма площ. Той зареди последните пълнители в оръжията си и хукна към следващата сграда. Боядисаните в различни цветове тръби и клапани внасяха единственото разнообразие в сивото стоманено помещение. Мърсър вървеше наведен и накуцваше. Зрението му започваше да се замъглява от нараняването в главата. Имаше километри тежки тръби и хиляди кътчета, където човек можеше да се скрие. Стори му се, че видя движение на сянка в края на редицата от еднакви машини. Приклекна, погледна под тръбите и зад последната забеляза два крака, които веднага изчезнаха. Човекът се катереше по топлообменника, за да може да вижда цялото помещение.

Мърсър се изправи. Имаше само една възможност. Убиецът знаеше, че той е там, имаше представа къде се крие и имаше предимството, че стои на стабилна платформа, удобна за стрелба. Мърсър се придвижи странично и опари ръцете си в тръбата, но не издаде звук, и се промъкна до по-добра позиция.

Той допря картечния пистолет до рамото си и скочи. През мерника видя главата на Грета Шмид зад малък жълт клапан на върха на дебела тръба. Изражението й се приближаваше до сексуален екстаз, очите й бяха широко отворени, а кожата зачервена.

Тя го видя, насочи автоматичния си пистолет към него и изстреля дълъг откос. Мърсър стреля веднъж и пистолетът му засече. Единственият куршум рикошира в клапана и излетя, без да порази мишената.

След миг тишина парата под огромно налягане експлодира през пробития клапан с пронизително съскане. Преди парата да закрие гледката, за част от секундата Мърсър видя как лицето на Грета започна да се разлага. Първо изчезнаха русите й коси, изпепелени от нагрятата до петстотин градуса пара. После се разтопи кожата й и се видяха костите. Парата се обагри в червено от кръвта и тъканите на черепа й.

Грета изчезна и Мърсър се задави от стомашните киселини, които стигнаха до гърлото му. Знаеше, че го е спасил единствено късметът. Слепоочията му пулсираха. Неочаквано се разнесе вик — дрезгав, животински рев на първична ярост. Гюнтер Рат бе влязъл в сградата от противоположната страна и бе видял останките от любовницата си.

— Мърсър! — изрева той. — Ще те убия!

— И по-способни от теб са се заканвали — отговори Мърсър.

Рат изстреля един откос, разпръсквайки искри от безбройните метални повърхности.

— Още държа Далай Лама.

Мърсър едва не допусна грешката да му каже, че Клаус Рейдер е в съседната сграда. Беше уморен, не бе спал от трийсет и шест часа и не разсъждаваше нормално. Ако не беше адреналинът, отдавна щеше да е паднал от изтощение.

— Откажи се, Рат. Дори да избягаш от електроцентралата, няма да напуснеш Исландия. Видя хеликоптера. Знаеш, че сме предупредили военните. Ще блокират целия остров, ако се наложи.

— Мислиш ли, че сега това има значение? — предизвикателно изкрещя Рат. — Дори да успея да избягам, либийците ще ме убият, защото не съм им занесъл кутиите на Пандора.

„По дяволите! Той е готов да умре тук и иска да ме вземе със себе си“ — помисли Мърсър. Все още можеше да се измъкне и да чака войниците от базата в Кефлавик да сложат край на цялата история, но в съзнанието му изведнъжсе появи образът на Елизебет Розмундер, която храни патиците в Рейкявик.

— Либийците няма да имат тази възможност — извика той, изстреля един откос и хукна към задната врата на сградата. Край него свистяха куршуми, но нито един не го улучи и той се претърколи на асфалта навън. Знаеше, че Рат няма да му позволи даизбяга. Германецът нямаше какво да губи и бе мотивиран единствено от желанието да отмъсти.

Мърсър заобиколи постройката и стигна до каменисто пространство край брега на изкуственото езеро за ототпадъчни води. Повърхността блестеше на слънчевата светлина, озаряваща хоризонта. Той спря пред плетеницата от тръби и видя Рат, който излезе от сградата, дърпайки Далай Лама за дрехата.

Тибетският духовен водач бе изгубил един от сандалите си по време на изпитанието и кракътму бе окървавен от тичането по вулканичните скали. Той не можеше да стъпва на него и смуглото му лице бе пребледняло от болка. Но изражението му не показваше никакви чувства. Силата, с която предизвикваше голяма и мощна държава като Китай, контролираше и физическото му състояние.

От отсрещната страна на комплекса се чуха изстрели. Куршумите прелетяха над главата на Рат. По пътеката вървеше Клаус Рейдер. Лицето му беше намръщено, а очите му не се откъсваха от човека, който доскоро беше най-преданият му помощник.

Далай Лама се оживи, когато изтълкува действията на Рейдер като опит за спасяване. Рат отвърна на огъня. В същия миг Далай Лама премести тежестта си на другия крак и се опита да удуши похитителя си с мечешка прегръдка. Мърсър се подготви за мига, когато неонацистът ще пусне Далай Лама. Пистолетът натежа в ръцете му, затова той извади беретата. Пръстите му трепереха, а погледът му не можеше да се фокусира. Той затвори очи, опитвайки се да проясни зрението си, но безуспешно.

Петдесет метра разделяха Рат и Рейдер и между тях като електрически ток прехвърчаха искри на омраза. Изнервен, че не може да улучи бившия си шеф заради съпротивата на Далай Лама, Рат удари с дулото на пистолета си тибетския водач по главата, като я разкървави. Далай Лама остана неподвижен.

— Не се приближавай, Клаус — каза на немски Рат с неестествено неспокоен глас. — Явно се бе примирил с мисълта, че ще умре.

Рейдер или не го чу, или не го беше грижа и продължи да върви. Мърсър много искаше да разбере какво си говорят.

— Убий го, Гюнтер. Все ми е едно — каза Рейдер. — При всички случаи ще умреш.

— Готов съм.

— Знам. — Клаус се приближи на трийсет метра. — Какво означава за теб още едно убийство? Бих казал, че още една душа ще ти тежи на съвестта, но ти нямаш съвест. Мислех, че през всичките тези години съм ти бил учител. Но сега разбирам, че ти си ме учил. Твоят и моят живот са без значение.

— А неговият? — Рат допря пистолета до главата на Дал ай Лама.

— Той вярва, че ще се прероди в друг свят. Убеден съм, че не се страхува от смъртта. Пусни го и двамата с теб ще сложим край на всичко. Да видим колко си ме научил. — Рейдер пусна двата пистолета. — Един срещу ДРУГ.

— Ако го пусна, Мърсър ще ме застреля.

Рейдер погледна Мърсър и заговори на английски.

— Не стреляй. Ще се справя сам.

— Какви ги говориш, по дяволите?

— Това е между Гюнтер и мен, Мърсър. Той ще пусне Далай Лама, ако ти не се намесиш.

— Не.

— Моля те. Казах ти, че грешката е моя и аз трябва да я поправя. Позволи ми да го сторя. После може да ме арестуваш и да ме изпратиш в затвора. Нека аз сложа край на всичко.

— Знаеш ли какво правиш? — недоверчиво попита Мърсър. Рейдер се бе похвалил, че е експерт по бойни изкуства, но Рат беше двайсет килограма по-тежък и десет сантиметра по-висок от него.

— Дори той да победи, гарантирам, че няма да е в състояние да помръдне оттук.

— Добре, погрижи се за него, защото аз не съм във форма.

На Мърсър му се зави свят. Той залитна и падна върху тръба, която пулсираше от силата на почти врящата вода.

Рат хвърли пистолета и блъсна на земята Далай Лама. Очилата на тибетския водач паднаха и се счупиха. Той опита да се изправи и да застане между двамата противници, но раненият му крак сякаш отказа да го подкрепи. Далай Лама им извика да спрат, но те не го послушаха.

Двамата се приближиха един до друг. Рейдер атакува пръв — мълниеносен удар, който би прекършил гръкляна на обикновен човек. Рат хвана юмрука му, изви ръката му, ритна го три пъти в стомаха и го бутна на земята.

— Клаус — изсмя се той, — мислиш ли, че съм те научил на всичко, което знам?

Рейдер скочи и опипа счупените си ребра. Мърсър вдигна пистолета си, но двамата отново започнаха да обикалят в кръг, а и зрението му бе замъглено. Той повърна. Контузията от експлозията в сграда номер четири беше много по-лоша, отколкото мислеше.

Двамата германци отново започнаха да си разменят удари. Те знаеха, че тази битка може да има само един изход. Рат беше по-силен, в по-добра форма и по-сръчен. Години наред бе позволявал на ученика си да побеждава, за да поддържа интереса му. Рат можеше да го убие по време на всяка от тренировките. Това беше поредната измама, която се оказваше смъртоносна като останалите.

От устата на Рейдер потече кръв. Зъбите му бяха разбити, а едното око почти затворено. Той куцаше от ритника в слабините, но продължаваше да се бие, жертвайки тялото си, сякаш болката можеше да изкупи греховете му. Мърсър се надигна, за да наблюдава схватката, и допълзя до ръба на лагуната. Лицето му се обля в пот от горещата вода.

Съзнанието му беше твърде замъглено, за да разбере какво правят двамата германци. Температурата на водата, предназначена за близката минерална баня, се поддържаше на сто петдесет и осем градуса, но се охлаждаше, когато се влееше в басейна с площ четирийсет и пет хиляди квадратни фута. Там, където беше Мърсър, не бе необходимо изкуствено да се охлажда потокът, който извираше почти врящ от изпускателните тръби. От повърхността се издигаше пара като от кратер на вулкан.

Рат ритна в главата Рейдер, който падна до тръбата. Гюнтер му позволи да се изправи, но Клаус залитна като пиян и едва не се строполи отново на земята. Рат атакува за пореден път и Рейдер събра последните си сили и омраза, за да отвърне на удара. Той вкопчи пръсти в якето на Гюнтер и се хвърли в езерото.

Мърсър се дръпна назад, когато горещата вода изпръска краката му. Двамата мъже останаха под повърхността не повече от две секунди, и когато отново се появиха, Рейдер още не бе пуснал Рат. Лицата и ръцете им се бяха зачервили и водата бе одрала горните пластове на кожата им. Те се сваряваха живи. Гърчейки се в опит да се освободи, Рат загуби равновесие и отново потъна, а сетне пак изплува, когато шефът му вече нямаше сили да го държи. Беше късно да се спасява. Клепачите на неонациста бяха изчезнали. Мърсър щеше да помни писъка му до края на живота си. Както и победоносното изражение на лицето на Клаус Рейдер, който падна във водата, натискайки под себе си тялото на помощника си. Около труповете им изплаваха парчета плът.

Мърсър нямаше представа колко време е изминало. Някой докосна рамото му. Той отвори очи и видя Далай Лама, който бе допълзял до него. Без очилата очите му бяха присвити и насълзени.

— Къде ви боли?

— Навсякъде, освен съвестта — уморено се усмихна Мърсър. — Добре ли сте?

— Мисля, че да. Искаше ми се да ги спра. Мърсър обърна глава, за да погледне врящото езеро.

— Мъжът, който ви спаси, имаше дълг към кармата и можеше да го изплати само със смъртта си. По-добре е, че не ги спряхте.

Далай Лама или беше съгласен, или твърде уморен да отговори. Двамата мълчаха, докато от мъглата се появиха войници в бойни униформи. Те държаха картечни пистолети М-16А1 и се приближаваха към сградата на групи по четирима. Трима от медицинската част се отправиха към Мърсър и Далай Лама, но бяха изпреварени от Аника Клайн. На лицето й бяха изписани загриженост и хладнокръвен професионализъм. Войниците сигурно вече знаеха, че тя е лекар, защото й отстъпиха да прегледа пациентите.

— Мислех, че не правиш частни посещения — промълви Мърсър.

— Щях да се отказвам и от летенето — съгласи се тя и го преобърна, за да види раната на крака му, — но когато хеликоптерът на италианския военновъздушен флот излиташе, предположих, че ще имаш нужда от лекар.

— Как са Айра и заложниците?

— Добре. Айра и семейство Фаркуър вече летят за Рейкявик. Кардинал Перети не е ранен. Престани да се тревожиш за другите. — Тя извади ножица и сряза панталона му. Действаше уверено и бързо. — Раната ти не е много опасна. Намерихме останките на Грета и на другите двама от „Геопроучвания“. Къде са Рат и Рейдер?

— Мисля, че още се бият в ада. Аника освети с фенерчето зениците му.

— Изглежда имаш леко мозъчно сътресение. Изненадана съм, че главата ти е толкова дебела.

— Губиш точки по тактични обноски с пациентите.

— А това? — Тя се наведе и го целуна.

— Това означава ли, че ми прощаваш?

— Не. Означава, че те разбирам малко по-добре. — Погледът й омекна. Към тях се приближиха двама войници с носилка и Аника прошепна. — И все още харесвам онова, което виждам.

Епилог

Агентът на тайните служби отново прегледа паспорта на Мърсър и видеокасетата в големия плик, който носеше, и му направи знак да тръгне към къщата. Слънцето нагряваше виенската улица, позлатявайки архитектурните детайли на сградите в стил барок и рококо. За Мърсър топлият въздух беше като милувка след мразовитите дни. Той изкачи стъпалата на Института за приложни изследвания. Движеше се бавно, защото бе оставил в Исландия бастуна си. Възрастна икономка отвори вратата още преди да почука. Тя отстъпи встрани, за да му направи път да влезе, но изражението й беше недоволно. Мърсър знаеше кой е в къщата, затова не можеше да я обвини.

Спря във фоайето, поразен от огромното количество книги, натрупани до всяка стена. Той обичаше книгите, колекционираше ги и ги пазеше така както другите ценяха и събираха хубави вина, пощенски марки или антики. Притежаваше стари текстове по геология и науките за земята и първите издания, написани от пионерите в тези области, и всяка книга го вълнуваше. Между кориците им имаше информация, която Мърсър не знаеше, и това го интригуваше.

Като видя материалите, натрупани от дядото на Аника, той си спомни, че след няколко месеца ще бъде в Париж на търг за дневници на френски инженери, провалили се в опитите си да прокопаят канал в Панама през XIX век. Мърсър искаше дневника на барон Годен дьо Лепине — първият учен, предложил съвременния вариант на канала. Един ексцентричен приятел на Мърсър бе убеден, че в дневника се съдържа последното указание за координатите на съкровище, откраднато от испанската армада, и беше готов да плати половината тетрадка, за да си направи копие.

Фрау Гьотц му направи знак, че всички са в трапезарията в задната част на къщата. Мърсър чу часовник с махало, който отмерваше времето. По стените на трапезарията също имаше лавици, отрупани с книги. Вратата към градината беше затворена и въздухът миришеше на мухъл и на тютюн за лула. На пода пред стъклената врата имаше апарат за произвеждане на хаотични звукови вибрации, които да смущават лазерните микрофони. И тъй като директорът на Централното разузнавателно управление бе довел охрана на срещата, Мърсър предположи, че къщата вече е проверена за други подслушвателни устройства.

Пол Барнс наближаваше шейсетте и имаше прошарени коси и постоянно раздразнено изражение. Очите му бяха проницателни, но не отклоняваха вниманието от подобната на луковица брадавица в гънката на носа му, която очевидно се възпаляваше от постоянното търкане. Мърсър знаеше, че директорът на ЦРУ има политически амбиции и отделя много време, за да се оправдава пред комисиите по разузнаването на Конгреса. Всички бяха единодушни, че Барнс е най-неуместното назначение на президента. Той нямаше подходящата квалификация за шеф на най-голямата американска шпионска агенция и усилено се бореше да запази поста си. Пол Барнс видя Мърсър и погледът му стана непроницаем. Враждебността между тях произлизаше от успешното участие на Мърсър в няколко наскоро възникнали кризи, с които всъщност трябваше да се справи Барнс.

Аника Клайн седеше между двама възрастни господа с официални вратовръзки и износени костюми. Мърсър предположи, че единият е дядо й Яков Айзенщад, а другият съдружникът му Теодор Вайцман. Усмихна се, като я видя. Тя бързо скочи, приглади черната си пола, приближи се до него и свенливо го целуна по бузата. Аника не си бе сложила грим и беше облечена скромно от уважение към дядо си, но опитът й да прикрие сексуалната си привлекателност забавляваше Мърсър.

— Не мога да повярвам, че лекарите в Рейкявик са те изписали. — Тя огледа раните по лицето му и сенките около очите му.

От поражението на Гюнтер Рат бяха изминали само четири дни. Лявата ръка на Мърсър бе превързана заради навехнатата китка и освен това видимо куцаше.

— Не ме изписаха. Избягах веднага щом ти напусна Исландия.

— Ако знаех, че не си достатъчно разумен, за да лежиш в болница, нямаше да дойда тук. — Аника го представи на Айзенщад и на Вайцман, които се ръкуваха с него.

— Радвам се да се запозная с вас — каза Айзенщад на английски със силен немски акцент. Двамата с Мърсър бяха разговаряли няколко пъти по телефона, за да уточнят детайлите на тази среща.

— Удоволствието е мое, господине.

Яков напълно отговаряше на представата на Мърсър. Беше едър и очевидно нямаше чувство за хумор. Държеше се официално и интелигентността му респектираше мигновено.

Фрау Гьотц поднесе на Мърсър кафе и чаша вода. Той забеляза, че тя го огледа и после кимна одобрително на Аника. Аника леко поклати глава, усмихна се и после направи жест, сякаш искаше да каже „може би“. Тя се изчерви, когато видя, че Мърсър е наблюдавал безмълвния диалог.

Барнс въздъхна.

— След като вече се събрахме, може да започваме — каза той, без да поздрави Мърсър.

Благодарение на усилията на Айра Ласко от болничната стая в Рейкявик Мърсър бе научил, че Барнс е прекарал дълъг следобед в Белия дом. Президентът бил бесен заради действията на директора на ЦРУ по случая и му заповядал да направи необходимите отстъпки, за да изглади нещата. Дори бе изпратил Барнс във Виена като жест към Айзенщад и Вайцман, вместо да проведе срещата във Вашингтон. По същество Барнс бе дошъл да се съгласи с исканията на Мърсър. Мърсър би парадирал с това, ако през последните няколко дни не бе набрал още преднина, затова съзнаваше, че държи всички козове, и позволи на Барнс известно достойнство.

— Господин Барнс, искам да ви благодаря, че се съгласихте да дойдете днес тук — започна Мърсър, създавайки илюзията, че директорът на ЦРУ все още има избор. — И държа специално да отбележа усилията ви да замаскирате случилото се на борда на „Императрица на моретата“. Долавям вашата намеса в измислената история за терористична атака, в която всички похитители са били убити от охраната на кораба.

— Това се доближаваше най-много до фактите и можеше да убеди медиите — съгласи се Барнс. Дори да изпитваше облекчение, че Мърсър не се подиграва с ролята му на момче за поръчки, той не го показа. — Успешно потулихме информацията за престрелката и схватката в „Синята лагуна“ и електроцентралата „Звартзенги“. Съобщихме, че е станала експлозия от силното налягане, която е осеяла с отломки близката минерална баня.

— Правителството ви ще плати ли щетите? — попита Аника.

— Плюс допълнителна сума за семействата на рибарите, убити в Гриндавик. — Барнс кимна. — Така получихме съдействието на местните власти.

— Погрижили сте се за онези по периферията — каза Мърсър. — Но има по-пряко въвлечени хора, на които не можете да затворите устата толкова лесно.

— Затова съм дошъл. — Барнс скръсти ръце на масата и се подготви за преговорите. — Да обсъдим условията за съдействието ви.

— Това няма да е обсъждане, господин Барнс. — Тонът на Мърсър се изостри, напомняйки на Барнс каква е ролята му. — Десетина души загинаха и вие имате дълг към тях и близките им. Направил съм списък.

Мърсър още страдаше от чувствата, които го бяха обзели, докато пишеше имената. В паметта му се бе запечатал образът на Елизебет Розмундер, която щеше да е жива, ако не бе разговарял с нея.

— Преди да стигнем до подробностите, искам да знам някои неща, като започнете с Чарлс Брус, Топографското дружество и връзката им с ЦРУ — добави Мърсър.

Барнс огледа присъстващите.

— Моментът не е подходящ да говорим за това. Дори да има връзка, а аз не казвам, че има, информацията е класифицирана.

Мърсър не обърна внимание на съображенията за сигурност на директора на ЦРУ.

— Няма да има тайни, докато всички не бъдем удовлетворени. Аника знае как съм бил въвлечен в експедицията и вече е стигнала до някои изводи. Освен това уведомих господата Айзенщад и Вайцман, че дружеството се обърна към мен да помогна на Айра Ласко, един от вашите агенти. Нима искате да мислим, че Топографското дружество е фасада на ЦРУ?

Макар че въпросът не беше толкова важен, Пол Барнс не желаеше да споделя нищо.

— Не са фасада. Топографското дружество… ни прави услуги. Вероятно си спомняте речта на Брус за трите вида изследователи — истинските, онези зад бюрата и последните, които плащат на други да им вършат работата. Да кажем, че ЦРУ е в третата категория, когато искаме да сме сигурни, че някои трудни операции ще бъдат осъществени.

— И вие им плащате?

— Защо смятате, че всяко училище в страната плаща два пъти по-висока цена от нормалната за абонамент за списанието им?

— Субсидия за черен бюджет?

— Точно така. Между другото, Айра не работи пряко за ЦРУ. Изпратиха ни го от Белия дом за тази мисия.

— Той ми каза това. Всъщност се опитва да ме убеди да постъпя на работа там като специален съветник по научните въпроси на президента. — Мърсър не знаеше дали ще приеме, но беше поласкан.

— Ако това ще ви утеши, Брус не остана много доволен, когато поисках да ви завербува — добави Барнс.

— Друг път ще се занимавам с Чарли — каза Мърсър. — Събрали сме се да обсъдим какво можем да направим един за друг.

— И да се разберем какво да направим с единствената останала кутия на Пандора и иконата на руския свещеник. Те са последната връзка с едно уникално откритие. Тъй като сте учен, трябва да съзнавате, че парчетата в кутията може да съдържат информация за нашата вселена и създаването й.

Барнс се опита да наложи своето с изпитателен поглед, но Мърсър остана невъзмутим.

— Съмнявам се дали наистина вярвате в науката, господин Барнс.

— Къде са парчетата от метеорита? — Директорът на ЦРУ се наведе напред в поредно усилие да спечели психологическо предимство. — Айра Ласко бе разпитан в болницата и каза, че не знае.

— Излъгал е.

По предварителна уговорка възрастните ловци на нацисти бяха пренесли малкия си телевизор и видеото в трапезарията. Мърсър сложи видеокасетата и зачака фрау Гьотц да натисне копчето.

— Тези кадри бяха направени вчера — добави Мърсър. Образът на екрана потрепваше и на фона се чуваше бръмчене. Зрителите скоро разбраха, че записът е правен на борда на летящ хеликоптер. Камерата се насочи към прозореца. Студеният Атлантически океан се вълнуваше във вечния си ритъм на хиляда фута отдолу. Заснежените върхове на планините приличаха на низове от бели мъниста. Картината трепна и камерата показа Мърсър, който седеше в дъното на товарния хеликоптер.

— Кой е снимал това? — троснато попита Барнс.

— Айра искаше да бъде с нас, но не можа да се измъкне от болницата. Отец Ватутин снимаше — отговори Мърсър.

На екрана се появи кутия, поставена до вратата на хеликоптера. Мрачната кабина се изпълни със златисто сияние. На единствената останала кутия на Пандора бе подпряна друга блестяща реликва — последната икона на Распутин.

Яков Айзенщад изсумтя, когато видя кутията. Макар че вече беше предупреден какво има на записа, очите му се насълзиха. Той несъмнено мислеше за онова, което представляваше кутията, за произхода на златото и за загиналите заради него.

Барнс пое дъх и погледна Мърсър, опитвайки се да разбере какво става. Мърсър се усмихна победоносно и той разбра всичко. — Не!

Кадрите потвърдиха опасенията му. Отец Ватутин остави камерата, отвори вратата и после отново фокусира обектива върху Мърсър, който изрита навън тежката икона. Камерата проследи как антиката полетя надолу към океана и скоро бе погълната от вълните. Барнс пребледня от безсилие и гняв. Следващите кадри показаха как Мърсър подпря крака на стената на хеликоптера и облегна гръб на стокилограмовата кутия на Пандора.

Ватутин фокусира камерата върху свастиката от едната страна на кутията и я проследи, докато Мърсър я блъсна към отворената врата, после се обърна към обектива и започна да говори.

— Проблемът с научните открития е, че винаги ги помним. Не можем да забравим как се прави ядрена бомба или отровен газ, нито можем да предотвратим разпространението на тези знания. Ако използваме клишето, излезе ли духът от бутилката, никой не може да го върне. Това е дух, който няма да позволя да бъде пуснат от бутилката. Военните приложения на радиацията от кутията на Пандора далеч надминават потенциалната й научна стойност. Един луд руснак е осъзнал това преди сто години и е скрил истината, докато друг луд, този път германец, за малко не е успял да освободи унищожителния й потенциал. Сега е мой ред да сложа край на тази история веднъж завинаги.

— Какво ти дава това право? — извика Барнс.

— Нищо — спокойно отговори Мърсър, — но си го спечелих благодарение на онова, което ме принудихте да преживея през последните няколко седмици.

Всички отново насочиха вниманието си към екрана. Хеликоптерът се наклони, за да помогне на Мърсър. Кутията на Пандора падна в дълбините на океана, където никой не можеше да я намери. Отец Ватутин проследи с камерата обекта на дългогодишното си издирване, докато изчезна от погледа му. Записът свърши.

Айзенщад протегна ръка и изключи телевизора.

— Благодаря ви, доктор Мърсър, че ми показахте тези кадри. Благодаря ви също, че ме включихте в решението си да унищожите последното злато, което търсех. След като Анатолий Ватутин обясни, че той и неговата организация в Русия са ни давали информацията за товара със злато и ми разказа за какво са го използвали нацистите, за мен не остана друга възможност за избор. Финансовата загуба за живите евреи е болезнена, но неизбежна.

Мърсър оцени комплимента, но не откъсна поглед от Барнс, усещайки, че в съзнанието му вече се оформя друг план.

— Ако мислите, че може да отидете на мястото, където потъна дирижабълът и да извадите останалите кутии, забравете за това. Не мога да ви попреча да го направите, но познавам всички известни учени, които ще накарате да анализират парчетата от метеорита. В мига, в който разбера, че някой работи по Проекта Пандора, ще ви разгромя.

— Това ли е цената на мълчанието ви? — Барнс знаеше, че заплахата не е празна.

Мърсър кимна. Беше твърде изтощен емоционално, за да се ядоса на двуличието на директора на ЦРУ. Пък и не очакваше нещо друго.

— А останалите? Каква ще бъде цената на съдействието им?

Яков Айзенщад насочи пръст към Барнс.

— Трябва да знаете, че нашето съдействие не означава одобрението ни. Но ако съветът на директорите на „Кол“ бъде сменен и ако компанията се съгласи да плати двойно повече от сумата, която иска Комитетът по помирението, Теодор и аз ще забравим тази история.

Барнс трепна от словесната атака, но отговори бързо.

— Засега германското правителство ни съдейства. „Ньорд“ е конфискуван и хората на Рат от екипажа ще бъдат съдени. Невинните моряци и служители на „Геопроучвания“, които са работили там преди „Кол“ да купи компанията, ще бъдат освободени, след като подпишат декларация да пазят тайна. С презумпцията да не се вдига шум не виждам причина защо да не принудят „Кол“ да се съгласят с искането ви.

Макар че бе получил желания отговор, възрастният ловец на нацисти не изглеждаше доволен. Мърсър се съмняваше дали Яков Айзенщад някога ще намери покой.

— Това ли е всичко? — наруши мълчанието Барнс.

— Не съвсем. — Мърсър извади лист от джоба си. — Хилда Бранд иска достатъчно пари, за да отвори собствен ресторант в Хамбург. Щом се възстанови от раните си, Ервин Пул иска постоянна работа в персонала на станция „Макмърдо“ в Антарктида, за да продължи научните си изследвания като метеорулог. Отец Ватутин желае финансиране, за да възстанови една църква в Санкт Петербург. Марти Бишоп изчезна веднага щом „Императрица на моретата“ спря в Рейкявик, Той ще има неприятности с баща си, а не с вас, и предполагам, че няма да иска нищо.

— А вие, доктор Клайн? Желаете ли нещо? Аника погледна многозначително Мърсър.

— Аз си имам всичко, благодаря.

В продължение на още двайсет минути те уточняваха подробностите. Барнс се съгласи с всичко. След като директорът на ЦРУ си тръгна, Аника покани Мърсър да изпият по едно питие и го помоли да й даде минутка, за да каже довиждане на дядо си. Минутите се оказаха петнайсет.

— Готова съм — съобщи тя, излизайки от трапезарията. На рамото й бе преметната голяма чанта.

Черната й коса заблестя на лъчите на залязващото слънце. Аника вървеше енергично и Мърсър изпита желание да крачи бързо като нея. Може би не трябваше да оставя бастуна си в Исландия.

— Дълго се сбогува с дядо си. Нали само ще пийнем по нещо?

Тя го погледна насмешливо.

— Май не си много умен, а?

— Не.

— Трябва да бъда на работа след седмица и известно време няма да излизам в отпуск.

— Отново се отдаваш на медицината?

— Разбрах, че да си играеш с опасностите не е същото като да ги преживяваш в действителност. Спирам с алпинистките експедиции. Връщам се в болницата и ще целувам задника на шефа си, докато ме заболят устата. Дотегна ми от вълнения.

— И аз мисля така. Но какво общо има това с питието? Аника спря на улицата и в очите й блесна закачливост.

— В настроение съм да пия вино, а един американски геолог ми обеща няколко дни в долината на Лоара. Сбогувах се дълго с дядо си, защото ще ме водиш във Франция.

— Така ли? — Мърсър беше изумен и същевременно доволен, макар че си бе запазил билет за вечерния полет до Щатите.

— Да. — Аника отново тръгна, хвана го за ръката и се обърна, за да не види Мърсър, че се изчервява. — Спомняш ли си, когато ти казах, че се напивам само от една чаша вино? Трябва да те предупредя, че когато се напия, се възбуждам.

Сърцето на Мърсър трепна и изведнъж болките престанаха да го измъчват.

— Смятам се за предупреден — каза той, когато беше в състояние да говори.

Двамата заминаха, за да възстановят заедно духа си и да се опитат да преодолеят преживяното. Но още през първата им нощ заедно в очарователна старинна гостоприемница с уханни лози те разбраха, че усилията им да забравят ще бъдат напразни.

РЕКАТА НА ТАЙНИТЕ

(книга 5 от "Филип Мърсър")

В памет на моя обичан баща Дейвид Дю Брул.

Никое художествено произведение

не е раждало по-голям герой или по-добър човек.

Париж, Франция

Ударът на чукчето на аукционера отекна в богато украсения салон.

— Продадено за четирийсет и седем хиляди франка на участник в търга номер сто двайсет и седем.

Електронното табло в едната страна на сцената показваше цената в различните валутни курсове на всяка вещ в търга. Книгата в ръцете на помощника, застанал до аукционера, току-що бе купена за близо седемдесет хиляди долара.

Търгът бе организиран от служител на търговската къща за купувачи, които или не можеха, или не искаха да присъстват на разпродажбата на уникални книги и ръкописи. В оградено с парапет пространство седяха неколцина посредници, всеки въоръжен с телефон и компютър, свързан с интернет. В останалата част на залата с висок таван бяха наредени удобни столове за присъстващите купувачи. Librairie Antique на Дерозие предлагаше книги от колекцията „Патриарси на индустриалната епоха“. Разпродажбата на следващия ден, главното събитие по време на тридневния търг, включваше десетки библии от епохата на Ренесанса и част от ръкопис на Да Винчи, които се очакваше да донесат милиони долари.

Преди да бъде извадена следващата книга и снимката й да бъде показана на екрана в дъното на сцената, в салона се разнесе шепот и шум от прелистване на каталози.

Филип Мърсър чакаше подходящ момент, за да мине по мраморния под и да седне на последния ред. Неколцина елегантни участници в търга се намръщиха, като чуха шляпането на мокрите му обувки, но той по-скоро се развесели, отколкото се смути от надменното им държане. Отвъд високите полукръгли прозорци валеше проливен дъжд. Оловносивото небе не позволяваше на града да заблести, но в залата сияеше позлатата на тавана и лакираната ламперия на стените.

Докато сядаше, Мърсър привлече погледа на аукционера. Пол Дерозие наведе леко глава, като внимаваше да не покаже незачитане към някой клиент. Мърсър знаеше, че старият му приятел се радва да го види. Жан-Пол го бе убедил да дойде в Париж, като му бе изпратил списък на книгите, които щяха да бъдат предложени на търга.

Познаваха се от много години и бяха приятели от гимназията в Бар, Върмонт. И двамата бяха индивидуалисти, защото искаха живот далеч от ограничените възможности на малкия град в Нова Англия. Дерозие предпочиташе красивите неща в живота и твърдо реши да притежава средствата да ги постигне, докато Мърсър бе наследил страстта към пътешествията на родителите си, които бяха загинали в Африка, когато беше дванайсетгодишен. Оттогава бе живял в Бар с баба си и дядо си. Години по-късно двамата се срещнаха отново, когато професионалният успех позволи на Мърсър да се отдаде на интереса си към редките книги. Жан-Пол вече бе станал известен в бизнеса.

Мърсър отвори лъскавия каталог, видя кой номер е следващият и изруга. Половината търг бе минал. Забавянето му по работа бе провалило плана му да пристигне в Париж няколко дни по-рано. Ако не си бе насрочил среща на другия ден, щеше да се откаже от пътуването и да участва в търга чрез посредник. Бе пристигнал в града преди малко и бе взел такси от летище „Шарл дьо Гол“.

Следващата книга, предложена за продан, беше дневникът на Фердинанд дьо Лесепс, написан по време на пътуването му до Панама през 1879 година. Когато предприел авантюрата си в Централна Америка, известният строител бил убеден, че може да повтори триумфа си, като прокопае канал на морското равнище в обраслия от джунглата провлак. Опитът му завършил с неуспех, със смъртта на двайсет и три хиляди работници и с финансова криза, разтърсила из основи Франция.

Това беше една от най-важните книги за деня и се очакваше да донесе около двайсет хиляди долара.

Мърсър разгледа каталога до края и въздъхна облекчено. Ръкописът, за който бе дошъл, още не беше представен. Той се отпусна за пръв път, откакто бе кацнал самолетът, и приглади черните си коси, за да изтръска дъждовната вода.

— Следващата книга преди кратката почивка е номер шейсет и две. — Жан-Пол Дерозие знаеше кога да повиши тон с една октава, за да зареди с енергия осезаемата вълна на очакване, завладяла присъстващите в салона.

Мърсър долови сред присъстващите и смътно чувство на гняв, което не можа да проумее.

— Този дневник от сто и седемдесет страници на Фердинанд дьо Лесепс е бил написан собственоръчно от него по време на пътуването му в Панама — добави Дерозие. — Както виждате, ръкописът е подвързан с кафява кожа, с името на Лесепс на корицата, и е в изключително добро състояние.

Дерозие продължи да обяснява качествата на дневника. На екрана зад него проблясваха снимки на отделни страници. Той говореше на френски, но макар че владееше свободно езика, Мърсър не можеше да се съсредоточи. Вместо да слуша информацията за книга, която не го интересуваше, той гледаше през прозорците. Искаше му се да бе имал време поне да смени ризата си след полета. Костюмът сякаш залепваше за тялото му, а връзката се впиваше във врата му.

— Ще започнем наддаването от петдесет хиляди франка — обяви в заключение Жан-Пол.

Посредничката с номер сто двайсет и седем кимна и публиката уморено въздъхна.

Мърсър веднага се досети, че загадъчният участник в търга манипулира наддаването, като обявява повече, отколкото е необходимо, за книгите, от които се интересува. За минута цената скочи на трийсет хиляди долара. Участниците кимнаха примирено на изкуственото завишаване на цената, защото разбраха, че ще загубят, но изглежда, изпитваха извратено задоволство от факта, че принуждават посредничката да плати много повече, отколкото струва дневникът. Невъзмутимостта и започна да се пропуква, когато наддаването премина границата от петдесет хиляди долара — два пъти и половина повече от предварителната оценка. Мърсър си представи гневния глас в слушалката до ухото й.

Постепенно останаха двама участници — загадъчният човек по телефона и един американец, когото Мърсър бе видял преди година на търг на „Кристи“ в Ню Йорк. Също като Мърсър, този човек бе дошъл заради любовта си към книгите, а не заради цената, за която може да ги препродаде. Мърсър си спомни, че е някакъв богат изпълнителен директор. Но на седемдесет и пет хиляди долара дори американецът ядосано поклати глава и се отказа.

— Продадено! — извика Жан-Пол, но не последваха обичайните аплодисменти за подобна висока цена.

Салонът вибрираше от нервно напрежение. Посредничката, представляваща участника в търга номер сто двайсет и седем, не вдигна глава, сякаш се срамуваше от деспотичната тактика, която бе принудена да използва.

— Обявявам двайсет минути почивка — обяви Дерозие. — Във фоайето има шампанско.

Мърсър взе една висока чаша от сервитьорката и зачака. Жан-Пол бъбреше със стари клиенти и се запознаваше с нови. Раната на кокалчетата на лявата ръка на Мърсър се отвори и той попи кръвта със салфетка. Участниците в търга може би се питаха кой е мъжът в костюм от Армани с разранени ръце, но никой не се приближи до него. Не че Мърсър изглеждаше неуместно. По-скоро бе сдържан, но явно се чувстваше по-удобно от тях въпреки мокрите си обувки и кървящата ръка.

Мърсър махна салфетката и обезоръжаващо сви рамене на една жена, която го гледаше, сякаш искаше да й каже: „Неприятно е, когато ти се случи, нали?“ Жестът беше весел и свойски, все едно той я бе преценил и тя бе издържала проверката му. Намръщената и физиономия се преобрази и жената му отвърна с усмивка.

Дерозие най-после се освободи от някаква възрастна жена със смешна синя шапка и се приближи до Мърсър. Двамата бяха еднакви на ръст, около метър и осемдесет, но Мърсър изглеждаше по-едър. Гладката кожа на Жан-Пол, дългите му мигли и подвижните устни го правеха красив по момчешки. За разлика от него, хубостта на Мърсър се дължеше на мъжествените му черти и дръзките му сиви очи, които можеха да бъдат привлекателни или гневни като арктическа буря. Мърсър не можа да си наложи да се обърне към Дерозие с цялото му име, затова направи компромис, като го нарече Жан.

— Все пак какво става тук, Жан?

Контрастът между двамата стари приятели беше очевиден, когато се ръкуваха. Пръстите на Жан-Пол бяха тънки и добре поддържани, а на Мърсър — осеяни с белези и загрубели като релефна карта, изобразяваща години на физически труд. Дерозие бе прекарал голяма част от живота си в Париж и английският му вече имаше слаб акцент.

— Mon Dieu, Мърсър, реших, че няма да успееш да дойдеш.

— Забавих се по работа в Юта и изпуснах самолета, който минава през летище „Дълес“. Нямах време дори да се отбия у дома. — Мърсър живееше в Арлингтън, предградие на Вашингтон. — Багажът ми е пълен с мръсни дрехи и проби за колекцията ми.

— Надявам се, че са златни.

— Ами! Една компания, проучваща медни залежи, иска да вземе значителен заем от инвестиционна банка и банкерите ме наеха да проверя геологичните доклади на компанията и да прегледам пробите, които са намерили, за да преценя дали твърденията им, че на обекта има богати залежи от медна руда, са основателни.

Мърсър беше независим консултант по минно дело и подобни ангажименти бяха обичайни за професията му и му носеха големи хонорари и признание като един от най-добрите минни инженери на света. Думата му беше достатъчна за компаниите, за да инвестират милиарди долари и живота на хиляди хора под земята.

Жан-Пол сви рамене.

— Неприятен начин да си изкарваш прехраната, но предполагам, че се плаща добре. — Той потупа стегнатия корем на Мърсър. — И очевидно те поддържа във форма. Аз водя неравна битка в спортната зала по четири часа седмично, а ти изглеждаш по-добре, отколкото когато завършихме гимназията.

— Ти се ожени за професионална готвачка — усмихна се Мърсър. — Аз съм слаб, защото останах ерген и не умея да готвя.

— Благодаря за поздравленията. Спомняш ли си Кати Рич, редакторката на годишника в гимназията? След всичките тези години още ми изпраща писма по електронната поща с информация за бившите ни съученици. Писа ми, че работиш в Белия дом.

— Е, не точно в Белия дом, а като съветник на президента. Ходя само когато ме повикат. Нещо като почасова работа.

Мърсър беше съветник на президента — длъжност, създадена специално за него, и не влизаше в състава на назначените на постоянна работа съветници. Бяха му я предложили след една необикновена мисия в Гренландия, която се бе превърнала в ожесточено стълкновение с терористи, опитващи се да откраднат смъртоносен радиоактивен изотоп.

— Мисля, че не ми казваш всичко — рече Жан-Пол, — но въпреки това те поздравявам.

— Благодаря. Е, какво става на търга? Кой купува най-много?

— Проклетите китайци. Мразя ги.

— Това не е никак дипломатично от твоя страна.

— Вече съм парижанин. Ние мразим всички — ухили се Дерозие, но веднага стана сериозен. — Знам само, че човекът е китаец, и няколко дни, след като съдържанието на търга стана публично достояние, изпратил посредник при семейството, което продава документите за Панамския канал, в опит да ги купи от тях. Както вече сигурно си се досетил, той купува всичко, свързано с канала, и не обръща внимание на останалото. Мнозина от редовните ми клиенти си тръгват оттук с празни ръце.

На лицето на Мърсър се изписа безпокойство.

— Не се тревожи — успокои го бившият му съотечественик. — Когато те поканих на търга, ти обещах, че ще можеш да купиш Дневника на Годин дьо Лепине, и ще удържа на думата си.

Мърсър разбра за какво намеква Дерозие.

— Благодаря ти за предложението, но не прави нищо, което не би направил за друг клиент.

— Късно е. В началото на търга обявих, че дневникът на Лепине вече не се продава. Дай ми четири хиляди долара и е твой. Ти си един от неколцината ми клиенти, които четат купените книги. Убеден съм, че вече си прочел превода на двайсет и осемте тома на „Encyclopedie Methodique“, след като ти помогнах да събереш целия комплект. Никак не ми се иска документите за Панамския канал да попаднат на лавицата на някой бизнесмен, който мисли, че са за украса.

В салона се чу звън на камбанка.

— Трябва да тръгвам — каза Дерозие. — Ще се срещнем след търга и ще ти дам дневника на Лепине.

Мърсър изчака участниците в наддаването да се върнат в залата, бръкна в сакото си и извади мобилния телефон, който неговият приятел Хари Уайт му бе подарил за рождения ден. Номерът беше програмиран и международната връзка се осъществи след минута.

— Да? — отговори женски глас.

— Мария, обажда се Филип Мърсър.

— Мърсър… — Английският й беше добър, но със силен акцент. — В Панама Сити ли си вече? Чувам те съвсем ясно.

Мария Барбър беше родена в Панама и бе съпруга на Гари Барбър от Аляска, с когото Мърсър се бе запознал, докато учеше минно дело в Колорадо. Мърсър наскоро бе завършил геология и се готвеше за евентуален докторат. Гари беше двайсет години по-голям от него и когато се бе записал в известния колеж, вече бе предявил права върху голяма златна жила. Но отпадна още след първия семестър и се върна в Аляска. Мърсър завърши с отличие. Двамата поддържаха приятелството си с по няколко телефонни обаждания в годината и вечери, когато се срещнеха в някой град.

Преди пет години Гари неочаквано продаде концесията си и се премести в Централна Америка, за да се занимава с издирване на съкровища. Опита се да обясни на Мърсър, че броденето в джунглата в търсене на изчезнали предмети на изкуството не е по-различно от промиването на златоносния пясък в дълги стотици километри потоци.

Мърсър презираше иманярите. Според него те не се замисляха за неблагоприятните изгледи за успех на усилията си и хранеха фалшивата надежда, че ще забогатеят изведнъж. Всички с изключение на неколцина шумно рекламирани и подкрепяни завършваха разорени и огорчени след десетилетия безрезултатен труд. Той ги сравняваше с хората, които си мислят, че държавната лотария е нещо като инвестиционен план. Но не можа да накара Гари да промени решението си и непреклонният жител на Аляска замина, изпълнен с ентусиазма, обрекъл на провал толкова много хора, разсъждаващи като него.

И все пак Мърсър трябваше да му отдаде дължимото признание. За пет години Гари не намери нищо, но това не сломи духа му. Дори бе по-развълнуван отвсякога. Наскоро си бе внушил, че е на вярната следа в издирването на най-голямото испанско съкровище. Преди месец се бе обадил на Мърсър, след като бе разбрал, че дневникът на Лепине ще бъде предложен на търг, и му бе предложил да плати половината цена само за да го прочете. Гари беше убеден, че последното парче от ребуса, който се опитва да разгадае, е някъде на страниците на дневника. Мърсър смяташе, че Гари се заблуждава, но въпреки това се съгласи със сделката.

И без това щеше да купи дневника поради простата причина, че се интересуваше от човека, който през 1879 година пръв бе предложил прокопаването на канал, какъвто Съединените щати бяха построили четвърт век по-късно. Дерозие имаше право. Мърсър наистина щеше да прочете дневника.

— Не, Мария. Още съм в Париж. Гари там ли е? Имам добра новина за него.

— Той е в провинция Дариен, на юг от Ел Реал — малко враждебно отговори Мария, която не споделяше интересите на съпруга си. — Пак се мотае около онази проклета река. Не съм го виждала от седмици.

— Можеш ли да се свържеш с него?

Последния път, когато се бяха срещнали, Гари показа на Мърсър снимка на много по-младата си съпруга. Тя беше хубава жена с катраненочерна коса, още ненавършила трийсет години, но гледаше сериозно и намръщено, сякаш беше много по-възрастна. Гари обясни меланхолията й с факта, че е израснала в Каско Виехо, предградие на Панама Сити.

— Да, вчера разговаряхме по радиостанцията. След час отново ще му се обадя.

— Кажи му, че съм взел дневника на Лепине и вдругиден ще съм в Панама.

— Той много ще се зарадва — малко по-въодушевено каза Мария. — Да дойда ли да те взема на летището?

— Да. Летя през Мартиника. — Стига да се изгладеха, дрехите в багажа му щяха да свършат добра работа в тропическата жега на Панама. — Ще пристигна към десет сутринта на седемнайсети.

— Гари каза, че иска да ти покаже нещо много важно. Настоя да те помоля да останеш тук поне седмица.

— Предай му, че ще видим — уклончиво отговори Мърсър. Не се бе прибирал вкъщи почти месец и смяташе да прекара в Панама не повече от два-три дни. Очакваше с нетърпение две спокойни седмици, преди да се яви в Белия дом за поредици от дълги скучни съвещания и срещи с персонала.

— Ще му кажа — обеща Мария. — Сутринта на седемнайсети ще се видим на летище „Токумен“, а после ще те заведа при Гари. А, и…

— Какво?

— Борбата с наркотиците в Колумбия принуди мнозина бунтовници да отидат в южната част на провинция Дариен. Просто исках да ти кажа.

— Благодаря за предупреждението — отговори Мърсър, но тя вече бе затворила.

Той се върна в салона, седна на мястото си и разсеяно се заслуша в хода на разпродажбата, като проявяваше интерес само когато се появеше нещо, свързано с Панамския канал. Както и преди малко, посредничката на участник номер сто двайсет и седем купуваше всичко, като често плащаше двойно повече от стойността на книгата. Мърсър знаеше, че такива купувачи обикновено изпращат на търговете мълчаливи участници, за да докладват срещу кого са наддавали. Огледа добре облечената тълпа, но не видя азиатци, макар че всеки от европейците можеше да бъде служител на загадъчния китаец.

В осемнайсет часа търгът приключи. Биологическият часовник на Мърсър показваше десет сутринта, но той беше много уморен и мислеше единствено как ще се прибере в хотела. Не беше спал от двайсет часа, а сутринта имаше среща в училището по минно дело на булевард „Сан Мишел“, близо до Люксембургските градини.

Жан-Пол отново беше в центъра на група хора във фоайето. Благодарение на участник номер сто двайсет и седем и изключително високата цена, платена за чертеж на Гюстав Айфел, Дерозие бе спечелил малко състояние и сияеше.

— Страхотен ден, Мърсър. Мисля, че вече постигнах рекорд, а големите неща тепърва ще се продават. — Той се обърна, за да представи човека до себе си. — Това е шефът на охраната Рене Брунесо.

Брунесо имаше атлетично телосложение и държане на военен инструктор. Оредялата му коса беше подстригана късо и гъстите вежди над черните му очи изпъкваха. Главата му беше квадратна, а острите му черти бяха отчасти скрити от неизбръсната брада. Беше облечен в лошо ушит костюм, посипан с пепел от цигари, а по зъбите му имаше кафяви петна от кафе.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Мърсър и после се обърна към Жан-Пол. — Изглежда, участник номер сто двайсет и седем ще я кара на жабешки бутчета, охлюви и други градински гадини, каквито ядете вие французите.

— Това ми напомня, че трябва да отидем да вечеряме някъде или поне да пийнем по чашка.

— Съжалявам, но този път няма да мога. Отивам в хотела и лягам.

— В „Крийон“ ли си отседнал, както обикновено?

— Не. Туристическото бюро имаше клиент, който отменил резервацията си в хотел на левия бряг на Сена, близо до кулата „Монпарнас“. — Високата двеста метра административна сграда се смяташе за грозна и фотографите умело я отбягваха, когато правеха снимки на Париж. — Изнудиха ме да я взема, така че клиентът да не изгуби депозита си.

— На гости при бедняците, а? — присмя му се Жан-Пол.

— Гарантираха, че е с четири звезди. Или май бяха хлебарки?

— Господин Дерозие — прекъсна ги Брунесо. Гласът му прогърмя от дълбините на широките му гърди. — Ще донеса Дневника на Лепине на доктор Мърсър и след това трябва да се погрижа за проблема, за който говорихме.

Светското лустро на Жан-Пол помръкна за секунда, после отново се върна.

— А, да, разбира се. Дневникът на Лепине.

Във фоайето още се разхождаха четирийсет-петдесет участници в търга. Беше странно, че Жан-Пол и Брунесо говореха на всеослушание за дневника, след като Дерозие бе казал, че не е за продан.

— Искаш да разгласиш на всички, че в края на краищата го продаваш? — попита Мърсър.

— Merde! Съвсем забравих. — Дерозие се огледа, за да се убеди, че никой не го е чул. — Мислех за друго.

— За жабешките бутчета? — пошегува се Мърсър, но Жан-Пол не реагира. — Добре ли си?

— Да. Съжалявам. А, ето го и Рене.

Шефът на охраната бе увил дневника в кафява хартия.

Мърсър махна на един от помощниците и го помоли да донесе стоманеното му куфарче с проби от гардеробната. Беше оставил там целия си багаж, когато пристигна. Докато чакаше, извади от портфейла си празен чек, попълни необходимата информация, включи цената от четири хиляди долара и тържествено го връчи на Жан-Пол.

После извади от куфарчето си джобно ножче, сряза опаковката на дневника и развълнувано разгледа кожената подвързия. Не се замисли за „последното парче от ребуса“ на Гари. Очакваше с нетърпение възможността да прочете записките на един гениален инженер, изпреварил с десетилетия времето си. Бавно отвори дневника. Страниците бяха изписани на ръка с избледняло черно мастило върху дебела като тапет хартия. Почеркът на Годин дьо Лепине беше уверен и със завъртулки. Мърсър прочете няколко реда, преведе ги наум, доколкото можа, и разбра, че преди да замине, ще трябва да си купи френско-английски речник. Прибра дневника в куфарчето и щракна капака.

— Изгаряш от нетърпение да го прочетеш, а? — попита Жан-Пол, разгадал правилно прехласнатото му изражение.

— Мисля, че вие двамата трябва да отидете да пийнете нещо — обади се Рене Брунесо.

— Хайде, Мърсър, какво ще кажеш?

Мърсър поклати глава.

— Наел съм апартамент в хотел „Виктория Палас“ с огромно легло. Сутринта ще се срещна със стар приятел и следобед заминавам за Панама. Ти ще дойдеш в Щатите на големия търг на „Сотби“ през декември. Тогава ще му пийнем.

— Разбирам. — Жан-Пол му протегна ръка. В същия миг към него се приближи клиент, но преди да се обърне към него, Дерозие добави: — И внимавай.

Думите му бяха странни и Мърсър го изгледа питащо.

— Напоследък непрекъснато вали и отдел „Хигиена“ даже пусна топката. Уличното движение е кошмарно и таксиметровият шофьор ще се опита да те одруса.

— Е, ще се направя на гаден американец — засмя се Мърсър.

Взе багажа си от гардероба, преметна на рамо каишката на чантата с дрехите и стисна куфара в едната си ръка и металното куфарче в другата. Навън дъждът съскаше под гумите на колите. Мърсър нямаше шлифер и студените дъждовни капки се стичаха във врата му. Стори му се, че зърна Рене Брунесо на отсрещния тротоар, но човекът се качи в някакъв голям автомобил, без да погледне назад.

Мърсър намери такси едва след десет минути, защото беше най-натовареният час на деня, а като всички други жители на големи градове, парижани не обичаха да ги мокри дъждът. Каза на шофьора — беше от Алжир — да кара към Плас Денфор-Рошеро на другия бряг на Сена и се облегна на седалката на очуканото пежо. Париж не го вълнуваше, затова затвори очи, докато колата си проправяше път през града. Погледна бегло катедралата „Нотр Дам“, докато минаваха по Ил дьо ла Сите. За щастие шофьорът не се опита да го ангажира в разговор за незначителни неща. Бурята бе объркала движението и алжирецът внимаваше как кара.

Улиците на левия бряг бяха остатък от средновековното минало на града, лабиринт от преплитащи се пресечки. Шофьорът караше уверено, но трябваше да направи няколко отклонения, за да не се сблъска с камионите на отдел „Хигиена“, спрели до преливащите канали.

През предното стъкло Мърсър видя пожълтялата каменна фасада на построената през XVII век обсерватория и си спомни, че Люксембургският дворец, където се помещаваше френският парламент, трябва да е зад него.

Обърна се, за да види дали има право, и се вцепени, когато два пронизващи фара осветиха задната част на таксито и го заслепиха. Към колата връхлиташе голям камион. Ударът последва миг по-късно и блъсна таксито в колата отпред. Верижната реакция засегна още няколко коли. Заварен неподготвен, алжирецът удари лицето си във волана и се свлече на пода.

Мърсър омекоти удара, като се вкопчи в седалката на шофьора и сгъна ръце. Невредим, но стреснат и уплашен, той се наведе напред, за да види как е шофьорът, когато изведнъж вратата от неговата страна се отвори.

Мърсър реши, че някой се опитва да им помогне. Мъжът, който протегна ръка в таксито, беше млад и облечен във военно яке от армейския запас. Главата му беше обръсната. В следващия миг той грабна куфарчето на Мърсър. В другата си ръка държеше автоматичен пистолет.

Крадецът спря в миг на колебание, после изсъска на френски:

— Дай ми портфейла си или си мъртъв.

Младежът явно разчиташе, че видът на оръжието ще парализира жертвата, но Мърсър и преди се бе изправял срещу въоръжени мъже. Реакцията му беше светкавична и точна. Той изрита нападателя и го прикова към рамката на отворената врата. Ударът не беше достатъчно силен, за да счупи някоя от костите му, и крадецът не изпусна пистолета. Наоколо започна да се събира тълпа от пешеходци, станали свидетели на инцидента. Измършавелият от хероина крадец хукна с куфарчето под гората от чадъри на минувачите.

Мърсър изскочи от таксито, макар че разумът му казваше да не го прави. Краката му сякаш се движеха сами. Младежът не се обърна — бягаше под дърветата край пътя. Нямаше причина да предполага, че жертвата му го преследва.

Разстоянието между тях намаляваше. Мърсър бе обзет от гняв и желание да си върне куфарчето и дневника на Лепине. До следващото кръстовище оставаха петнайсет метра. Мърсър беше на пет метра от младежа и вече го настигаше. На кръстовището пред тях спря мерцедес и задната врата се отвори. „Колата за бягство на хлапака? Мерцедес?“ — зачуди се Мърсър.

Чуха се клаксони.

Крадецът хукна по-бързо — адреналинът му даваше сили да стигне до целта си. Мърсър беше сигурен, че ако спъне хлапака, мерцедесът ще потегли. Преследването щеше да приключи много преди да стигнат до ъгъла. Деляха ги само два метра. Вниманието на Мърсър бе съсредоточено върху куфарчето и гърба на крадеца.

Младежът внезапно спря и падна на тротоара, плъзна се метър-два и изпусна куфарчето и пистолета. Мърсър се наведе над неподвижното му тяло. Дъхът му излизаше на облачета във влажния въздух, сърцето му биеше оглушително. Лицето на непознатия се бе охлузило в неравния тротоар. Дъждът отвеждаше струйки кръв към канала.

В същия миг Мърсър видя тъмна рана от куршум, който бе пробил дупка в гърдите на хлапака. Макар че не го бе чул, той прецени, че изстрелът е дошъл отдясно.

Вдигна глава. Предната врата на мерцедеса се отвори и в тъмното купе проблеснаха светлинки от оръжия със заглушители. Куршумите изсвистяха над главата на Мърсър. Сред шума на задръстеното улично движение се разнесоха писъци и далечният вой на приближаваща се полицейска сирена. Мърсър грабна куфарчето и пистолета и хукна към входа на най-близката сграда.

С периферното си зрение забеляза как от мерцедеса изскочиха трима въоръжени мъже. За разлика от младежа, който бе откраднал куфарчето, те се движеха със заучена грациозност и бяха азиатци. Пред вратата от стъкло и стомана стоеше служител — заключваше я за през нощта. Без да поглежда каква е сградата, Мърсър го блъсна настрана и се вмъкна в тъмната и вътрешност.

Докато търсеше някакво укритие, връзката между събитията му се изясни. Това съвсем не беше случаен обир, а сложен и добре обмислен опит за кражба на дневника на Лепине и прикриване на доказателствата за онзи, който го искаше. „Но кой уби крадеца?“ — запита се Мърсър. Нямаше логика в това стрелците в мерцедеса да ликвидират своя човек. Куршумът бе изстрелян от невидим стрелец.

Мърсър нямаше време да разсъждава върху вероятността да са го натопили Жан-Пол Дерозие или Гари Барбър. Оставаха само няколко секунди, преди нападателите да нахлуят през вратата зад него.

В едната страна на помещението имаше извито стълбище, водещо надолу, и стена, която имаше такъв вид, сякаш бе построена преди векове. На светлината, проникваща от улицата, кръглият отвор приличаше на преддверието на ада. По гърба на Мърсър полазиха ледени тръпки — той разбра къде се намира.

В края на XVIII век Париж бил задушаван от смрадта на препълнените гробища и от епидемии, предизвикани от разлагането на труповете. В усилие да почистят града властите решили да изровят милионите мъртъвци и после да ги погребат в старите варовикови кариери, изкопани по римско време. Стотици километри тунели бяха пълни с останките на шест милиона души в нещо, което се бе превърнало в най-голямото хранилище на кости в света. Част от тези огромни катакомби — километър и половина — беше отворена за посетители и Мърсър стоеше на входа. Единственият изход водеше през лъкатушещ лабиринт, който парижани наричаха l’empire de la mort. Империята на мъртвите.

Той грабна две фенерчета от близката маса, пъхна едното в джоба на сакото си, а другото хвана заедно с дръжката на куфарчето, та ръката му с пистолета да е свободна. После хукна по спиралното стълбище към подземието. Лъчът на фенерчето освети дълъг тунел с грапави каменни стени. Мърсър чу, че над него се отваря врата, и угаси светлината. Наведе се и тръгна, като стъпваше почти безшумно по чакъла и докосваше стените с пръсти. Стигна до завой наляво и се ориентира, като запали за миг фенерчето. Друг тунел водеше навътре в катакомбите и той хукна по него.

Зави още три пъти и стигна до подземна пещера. Лъчът на фенерчето освети натрупани останки от скелети до отсрещната страна. Костите бяха пожълтели от времето, някои се бяха циментирали от водата, която капеше от варовиковия таван. Хиляди кухи черепи го гледаха, докато прекосяваше галерията. Мърсър се надяваше, че написаните на тавана знаци водят към изхода.

На половината път до следващата част на катакомбите осветлението изведнъж се включи. Лампите бяха разположени така, че да осветяват стени от бедрени кости, кръстове, направени от пищяли, и абстрактни скулптури от черепи и тазове. Но Мърсър нямаше време дори да потръпне. Преследвачите идваха и преднината му вероятно беше само минута.

Беше сигурен, че стрелците са го видели да взима пистолета, затова се съмняваше, че ще успее да застреля повече от един от засада. А останалите двама щяха да му минат от двете страни. Реши, че все пак е по-добре да се изправи срещу двама, отколкото срещу трима. Скри се зад една стена от кости и огледа тунела, по който бе дошъл. От ниския таван капеше вода.

Безбройните престрелки, в които бе участвал, му вдъхваха ако не увереност, то поне хладнокръвие. Мърсър успя да нормализира дишането си, да прогони умопомрачителните въпроси и да се съсредоточи единствено върху оцеляването си. Провери автоматичния пистолет — малък деветмилиметров „Берета“. Спусковият механизъм запъваше и не бе смазван от години, а месинговите патрони бяха очукани и потъмнели.

„Какъв късмет! Да ме ограби любител на стоките втора употреба“ — огорчено помисли Мърсър. Изщракването при евентуална засечка на оръжието щеше да издаде позицията му.

По чакъла отекнаха стъпки и в тунела се мярна сянка. Мърсър вдигна пистолета и зачака.

Тримата убийци се втурнаха едновременно в пещерата. От оръжията им със заглушители излизаха огнени езици. Изстрелите напосоки превръщаха костите в прах. Мърсър остана скрит зад стената — чакаше преследвачите му да спрат стрелбата. Наредените над него черепи сякаш се смееха.

Приглушеното ехо от първата канонада утихна и той чу гласове. Не можеше да е сигурен, но му се стори, че говорят на китайски. Не беше трудно да се сети, че са служители на участника в търга номер сто двайсет и седем и се опитват да откраднат единствената вещ, която той не бе успял да купи. Те знаеха, че дневникът е у Мърсър, и вината за това беше на Дерозие.

Мърсър наведе глава зад купчина бедрени кости. Стрелците се бяха скрили. До рамото му избухна експлозия от прах от кости и покрай него изсвистя куршум. Бяха го забелязали. Още куршуми се забиха в стената от човешки останки. Мърсър се отмести към другия й край. От сенките излезе човек и безшумно се запромъква напред. Мърсър се прицели и натисна спусъка.

Изстрелът изгърмя като оръдие в кошмарното затворено пространство. Куршумът улучи преследвача в гърдите и го повали. Мърсър се приведе и тръгна по някакъв тунел, където костите бяха наредени според вида им — пищяли на една купчина, лопатки на друга и триметрова пирамида от ребра.

Видя сводест отвор и се втурна към него. Не последваха изстрели, докато минаваше покрай нещо като олтар и влизаше в друга гробница, украсена с обелиски от времето на Наполеон. Правоъгълната купчина кости, която стигаше до тавана, беше от 1804 година и приличаше на мавзолей.

Тук светеха само няколко лампи, но Мърсър не запали фенерчето и продължи пипнешком. После погледна пода и изруга. Стъпките му личаха ясно. Където и да се скриеше, останалите двама стрелци щяха да разберат къде е. Мърсър тръгна покрай стената на пещерата. Вслушваше се дали не го преследват. Скоро разбра, че май има само един изход. Беше влязъл в капан. И в следващия миг видя спасение — дървена врата, вградена в стената от варовик, която не позволяваше на туристите да отидат по-нататък. Нямаше представа какво има от другата страна. Можеше да е килер, но това беше единствената му възможност.

Той бутна вратата, но тя беше заключена и не се отвори. Ако стреляше в ключалката, преследвачите щяха да го открият. Въпреки това Мърсър хвана беретата под ъгъл, така че куршумът да рикошира встрани, извърна глава и стреля. Старата желязна ключалка се пръсна и вратата се открехна. Той влезе и затвори след себе си. Вътре беше тъмно и Мърсър запали фенерчето и хукна покрай купчините скелети. Тунелът водеше надолу. Мърсър започна да съставя наум карта на пътя, по който минаваше. Правеше го автоматично — това беше умение, което бе придобил през годините на минно-геоложки проучвания. Беше убеден, че ако оцелее, ще може да се върне по стъпките си.

Чуваше преследвачите всеки път, когато спираше да си поеме дъх, но нито го настигаха, нито изоставаха. Мърсър стигна до тясна галерия, която сякаш се издигаше, макар и съвсем леко, угаси фенерчето и тръгна, като влачеше крака по земята, за да заличи следите си. Мракът беше непрогледен.

След петдесетина метра протегнатата му напред ръка се удари в твърда стена. Мърсър не се осмели да запали фенерчето и пипнешком намери мястото, където тунелът завиваше наляво. Обърна се и му се стори, че вижда слаба светлина, но стрелците, изглежда, още не бяха разбрали накъде е тръгнал. Но щяха да разберат.

Коленете му стържеха в неравния камък, докато се промъкваше на една страна. Уплаши се, че тунелът е задънен, но той изведнъж започна да се разширява. Вече можеше да върви нормално. Мърсър светна с фенерчето и онова, което видя, го накара да се задави.

Пещерата беше петнайсет-двайсет метра в диаметър и подът бе осеян със скелети, досущ нацистки лагер на смъртта или зона на убийства в Камбоджа. Една дупка в стената срещу него беше единственият изход. За да стигне дотам, Мърсър трябваше да стъпва върху човешките останки. Тръгна. Обувките му разтрошаваха крехките кости. Той преглътна и се опита да си внуши, че хрущенето им е шумолене на есенни листа в гора.

Панталонът му бе скъсан от търкането в камъка и от раздраната кожа на коленете му течеше кръв. Кракът му се закачи в нещо и Мърсър погледна надолу. Петата му се бе заклещила в гръден кош. Той изрита и ребрата се разхвърчаха.

Светлината изведнъж стана по-ярка и той се обърна. В тунела, от който току-що бе дошъл, блестяха две светли петна. Преследвачите го настигаха. Мърсър побягна по безбройните скелети, като отчаяно се надяваше да не се присъедини към тях. Лъч на фенерче изскочи от тунела и на метър преди дупката той се хвърли с главата напред. Грапавият камък раздра кожата му, докато се претъркаляше през отвора, притиснал куфарчето до гърдите си. Мърсър продължи да се премята надолу и чу изненаданото възклицание на единия преследвач и последвалия изстрел.

Спря в плитка зловонна локва. Фенерчето му беше на няколко метра от него и осветяваше потопен до половината във водата труп, облечен в остатъци от джинси и спортна памучна блуза. Човекът, може би нелегален изследовател на подземната крипта, се бе изгубил и бе умрял. Ако се съдеше по степента на разложеност, лежеше тук от години. Империята на мъртвите не преставаше да прибира нови жертви.

Хрумна му да остави куфарчето тук. Стрелците едва ли щяха да продължат преследването, след като намереха дневника на Лепине. Но Мърсър бързо прогони от съзнанието си тази идея, защото гневът му беше по-силен от инстинкта за самосъхранение.

Скочи и побягна. Тунелът, в който се намираше, не беше част от римските мини, а беше модерен и облицован с плочки. След миг Мърсър осъзна, че е влязъл в канализационната мрежа на Париж. Направени от барон Хаусман, градския инженер на Наполеон III, по време на модернизацията на града в средата на XIX век, каналите представляваха лабиринт от тунели с дължина хиляди километри, минаващи успоредно на улиците отгоре. За щастие пороите, предизвикани от силните дъждове, бяха отнесли човешките останки, но въпреки това зловонието беше ужасно и белите дробове на Мърсър започнаха да парят само след няколко крачки.

Дъното на тунела беше покрито с лепкава тиня, която засмука обувките му. Мърсър скочи на каменния перваз, минаващ покрай едната страна на канала. Отгоре се чуваше как водата тече по дебелите един метър тръби, монтирани на сводестия таван. Поне имаше крушки, поставени на равни разстояния на тавана.

Ако имаше по-голяма преднина, Мърсър щеше да се изкатери по някоя от стълбите, водещи към капаците на улицата, но преследвачите сигурно бяха само на секунди зад него. Той продължи да бяга толкова бързо, колкото му позволяваше зловонният въздух, без да обръща внимание на десетките плъхове, нито на порцелановите табели, поставени на всеки разклон. Нивото на водата в тунела се повиши. Мърсър свърна по остър завой и изведнъж се озова във вода до коленете. Два-три преплетени клона бяха образували нещо като бент и водата бързо изпълваше галерията.

Той ги прескочи и падна. Надигна се, избърса мръсотията от лицето си и погледна назад. Видя тъмните силуети на преследвачите, които осветяваха мрака с фенерчетата си. Беше убеден, че ще успее да застреля поне единия, а после да спечели няколко минути преднина, защото тук, под бента, водата беше много по-плитка. Мърсър вдигна пистолета и се изненада приятно, когато установи, че ръката му не трепери.

Стрелците или внимаваха за засада, или бяха отлично обучени, защото се разделиха. Единият изостана далеч назад, прикривайки партньора си, който зае позиция зад бента. Мърсър разбра, че няма да може да убие и двамата, и се съсредоточи върху по-близкия преследвач. Разстоянието беше шест-седем метра и изстрелът нямаше да го затрудни, но не познаваше оръжието, а и изведнъж се разтрепери от студената вода.

Стрелецът се подаде над бента и Мърсър натисна спусъка. Пистолетът засече и звукът отекна над водата. В отговор пистолетът на преследвача му тихо запука. Мърсър нямаше време да извади патрона — приведе се и побягна през дълбоката до глезените мръсна вода.

Тъкмо стигна до разклонение и един куршум разби плочката до главата му. Очите му се напълниха с прах. Той зави. Водата стана по-дълбока. Вместо да скочи на платформата, Мърсър потисна отвращението си, пое дъх и клекна под водата. Извади засеклия патрон, зареди и остана да клечи, забил пети в тинята на дъното на канала и стиснал куфарчето между краката си. Течението носеше покрай него неописуеми неща. Белите му дробове започнаха да негодуват, но той продължи да чака в засада, каквато китайците не предполагаха.

Гърдите му изчерпваха последните си запаси от кислород. Под стиснатите му клепачи заиграха искри. Но Мърсър продължи да чака. Знаеше, че ще издържи още няколко секунди. Някакъв чепат клон го удари по рамото и от устата му излязоха мехури. Той издиша и се показа на повърхността, скрит отчасти от няколко листа, останали от клона. Косата му бе залепнала за главата, очите му пареха от мръсната вода. Преследвачът беше на десетина крачки от него и предпазливо вървеше по платформата до реката от нечистотии. Мърсър се остави течението да завърти тялото му, докато се огледа за другия убиец.

Вторият стрелец беше далеч в тунела — оглеждаше последния разклон. Мърсър разбра къде е по движенията на лъча на фенерчето му по тъмния таван.

Насочи вниманието си към по-близкия преследвач, отново провери оръжието си и се прицели, но осъзна, че не може да убие човек в гръб. „По дяволите!“

— Хей, приятел, да ти се намира тоалетна хартия?

Убиецът се обърна по-бързо, отколкото Мърсър очакваше, и стреля.

Мърсър отвърна на огъня. Първият куршум улучи преследвача в рамото, а вторият натроши костите в горната част на гърба му. Китаецът падна още преди гилзата от пистолета на Мърсър да изтрака в стената на тунела. Той скочи на платформата, убеден, че изстрелите са привлекли вниманието на другия убиец.

Побягна пак. Промъкваше се покрай стените и прескачаше буйните потоци в средата на тунелите. Загуби представа къде се намира. Ако успееше да се измъкне от последния преследвач, едва ли щеше да може да се върне по същия маршрут. Всеки път, когато му се стореше, че е избягал от убиеца, виждаше потрепващата светлина на фенерчето му.

Отпред забеляза друга стълба и реши, че преднината му е достатъчно голяма, за да рискува да се изкатери по нея. Стоманените обръчи бяха хлъзгави от мръсотия. Той затъкна пистолета в колана си и започна да се качва. Щом стигна горе, установи, че херметическият капак, който не позволяваше на зловонието да излезе на улицата, е клеясал и не може да се отвори. Заудря го, после отново слезе долу. Не можеше да губи време. Фенерчето на преследвача светеше на стотина метра зад него. Беше твърде далеч, за да го застреля.

Мърсър мина през още тунели, относително сухи, и се запита защо е така, като се имаха предвид проливните дъждове през последните няколко дни, за които му бе казал Жан-Пол. Свърна в поредния тунел и изведнъж мръсният въздух почти го тласна. Мърсър се обърна. Китаецът още не се бе появил, но към него се носеше висока водна стена, която влачеше отломки с всякаква въобразима форма и размери. Работниците в каналите сигурно бяха преградили временно потока, за да създадат достатъчно голямо налягане, та да премахнат препятствията. Тази практика се прилагаше в града повече от едно столетие. Мърсър бе чувал, че използват дори специални лодки за същата цел.

Скочи в съседния канал точно преди да мине приливната вълна. Тунелът се разтресе от силата и. Мърсър легна на хлъзгавия под. Силите му бяха на изчерпване. Дишаше тежко. Бавно се изправи, надникна и видя, че преследвачът се приближава.

Пак побягна. Стигна до разклон, където се събираха няколко по-големи канала и имаше клапи и шлюзове, и се скри зад желязна клапа с размерите на парен котел на локомотив. Провери колко патрона са останали в беретата и установи, че има само един. Вероятността пистолетът да стреля или да засече беше петдесет на петдесет. Мърсър трескаво започна да се оглежда за изход и точно когато видя в пода дупка, която нямаше капак, убиецът нахлу в тунела. Не изглеждаше задъхан и уморен. Движенията му бяха бързи и точни. Той огледа помещението, като насочваше оръжието си на всички страни. Мърсър не можеше да чака стрелецът да го забележи и безшумно се запромъква от другата му страна. Когато между тях останаха само пет-шест крачки, се хвърли върху него. Стрелецът беше бърз, но не достатъчно. Двамата се блъснаха в перилата, ограждащи дупката от три страни. Ребрата на убиеца се удариха в метала и той изпъшка. Мърсър използва моментното си предимство и изби пистолета от ръката му.

Мъжът заби лакът в гърдите на Мърсър, отскочи встрани и зае поза от бойните изкуства. Мърсър знаеше няколко основни удара от карате, но разбра, че ръстовото му превъзходство е единственото му оръжие в тази схватка. Убиецът вдигна крак да го ритне и Мърсър го блъсна, стисна го и започна да го души. Китаецът понечи да го удари с глава, но Мърсър се наведе и двамата се олюляха.

Китаецът се изтръгна от ръцете на Мърсър и му нанесе два удара в гърдите и трети в брадичката.

Мърсър падна.

Стрелецът започна да го рита към дупката в пода. Мърсър не можеше да се защити. Вместо да се съпротивлява, той стисна единия крак на нападателя и се хвърли заедно с него в дупката.

Паднаха във водата, която течеше на пода на кръгъл тунел, и за миг останаха неподвижни, твърде смаяни, за да помръднат.

Мърсър се изправи преди стрелеца и застана с лице към странния вятър, който повяваше в канала. Китаецът беше с гръб към него и не видя какво изскочи от мрака. Но Мърсър го видя и разбра, че е кошмарно.

Тунелът беше един от главните в системата и бе направен така, че почистването му не изискваше в канала да влизат работници с лодки и специални лопати. Тинята и отломките, задръстили канала, се избутваха от огромна дървена топка с размер точно девет десети от диаметъра на тунела. Налягането на водата зад нея я тласкаше по тръбата.

Мърсър разбра какво бе имал предвид Жан-Пол, когато каза, че отдел „Хигиена“ е пуснал топката. Те наистина пускаха дървена топка с тегло петстотин килограма в каналите, за да ги изчистят от боклуците, вкарани от продължителните дъждове.

Кълбото се търкаляше към тях с невъобразима сила, тласкано от тонове вода. От пролуките между топката и стените на тунела струеше вода. Мърсър побягна, като запали резервното фенерче, което бе взел на входа на катакомбите. За миг се обърна и видя, че китаецът куца зад него — явно бе ударил крака си, когато Мърсър го бе дръпнал в дупката. Огромната сфера го настигаше.

Стрелецът сигурно разбра това, защото миг преди да бъде смазан, се обърна към топката, изкрещя и после търкалящата се топка го премаза, без да остави и следа от него, сякаш никога не бе съществувал. Мърсър събра последните си сили и хукна да търси изход.

Видя купчина пясък, която блокираше половината тунел, и я прескочи, после се претърколи, стана и продължи да бяга. Погледна през рамо и видя как топката се блъска в пясъка. Спря само за секунда, после продължи неумолимото си търкаляне, сякаш го преследваше съзнателно.

Каналът зави няколко пъти. Мърсър тичаше с всички сили. Знаеше, че ако се обърне, ще замръзне от ужас и дървената топка ще го премаже.

Точно когато отново започна да губи сили, фенерчето му освети ниша в стената, някакъв вход с метална врата. Мърсър стигна до нишата само няколко метра преди кълбото и натисна дръжката на вратата. Тя изскърца и се отвори и той се вмъкна в по-тесен тунел, минаващ успоредно на главния канал. Сферата профуча покрай отворената врата, преди Мърсър да успее да я затвори. Заля го стена от вода, която го прикова в отсрещната стена. Той падна и се задави от мръсната вода, напълнила устата му.

След като няколко минути кашля и повръща, Мърсър стана и отново влезе в главния канал. Тунелът беше изчистен и в средата течеше спокоен поток вода. Мърсър продължи да върви по него, защото знаеше, че ще стигне до изходна тръба, където хигиенистите чакаха да приберат дървената топка. След петнайсетина минути чу гласове, отекващи във влажния тунел.

Напрежението от последните два часа изчезна. Трябваше да се подпре на стената, за да не падне. Погледна куфарчето и отново се запита в какво са го забъркали. Знаеше, че по-късно желанието му да разбере истината ще се засили, но в момента искаше само да излезе от зловонния лабиринт.

Като залиташе, той се приближи до хигиенистите, които се появиха със специалната си лодка от един страничен тунел. Всички бяха с високи гумени ботуши, дебели ръкавици и каски с фенерчета. Стреснаха се, когато го видяха да излиза от мрака целият в мръсотия. За Мърсър бе истинско облекчение да ги види.

Водачът на екипа се съвзе и извика на френски:

— Как се озова тук?

Мърсър се усмихна уморено.

— Да речем, че парижките тоалетни имат страхотни казанчета.

След като разказа измислена история, че са го пребили и обрали и е бил хвърлен през капак в канала, Мърсър убеди работниците да го върнат горе, да му позволят да използва банята им, за да се изкъпе, и дори да му дадат дрехи. Нямаше намерение да изпълнява обещанието си да отиде в полицията, за да обясни какво му се е случило. Последното, което му трябваше, беше официално разследване на събитията, преди да влезе в катакомбите. Не бе казал на таксиметровия шофьор името на хотела, където бе отседнал, и в багажа му нямаше нищо, което да издаде самоличността му. Дори полицията да успееше някак да го свърже със случилото се, той вече щеше да е на половината път до Панама.

Инстинктът му подсказваше да се крие до полета на следващия ден, но му трябваше незабавна медицинска помощ. Мърсър знаеше как да я получи, без да повдига твърде много въпроси. Купи си прилични дрехи и се регистрира в хотел „Крийон“ на Плас дьо ла Конкорд, а после помоли портиера да му доведе лекар с пълна чанта антибиотици и неразвито чувство за любопитство.

Час по-късно, натъпкан с лекарства и след като се изкъпа за втори път, Мърсър се обади на Жан-Пол Дерозие и не се изненада, като разбра, че бившият му съученик не си е вкъщи.

— Обади се и каза, че ще се прибере утре — съобщи Камила, съпругата на Дерозие.

— Не си ли изненадана?

— Не — призна тя. — Той спомена, че може да стане така.

— Тогава знаеш, че Жан-Пол ме вкара в капан, нали?

— Кълна се, че не ми каза нищо.

Мърсър искаше да излее гнева си, но знаеше, че няма да е справедливо, ако го насочи към Камила. Виновен беше съпругът й.

— Когато се появи, му кажи, че щом свърша работата си в Панама, ще се върна и ще го сритам в задника.

— Мърсър, той каза, че вината не е негова. И добави, че съжалява.

— Предай му каквото ти казах — отговори Мърсър и затвори.

На вратата похлопа пиколото. Носеше плик. Мърсър сложи дневника на Лепине в плика и написа адреса. Експресното изпращане на дневника в Щатите струваше над сто долара, но Мърсър не можа да измисли друг начин да се погрижи за безопасността му. Даде бакшиш на пиколото и след като момчето излезе, набра международния оператор. Чу четири позвънявания и се приготви да затвори и да пробва в бара на Дребосъка, когато от другата страна на линията се обадиха.

— Домът на Мърсър. Какво ще обичате? — Гласът на Хари Уайт беше дълбок и резониращ.

— Да не ми пиеш пиенето, когато пазиш дома ми, и да отговаряш по телефона като човешко същество, по дяволите.

Умишлено или не, Мърсър не се бе обвързал почти с нищо и с никого в живота. Домът му беше единственото убежище, удобна база, която му позволяваше да си почива между пътуванията. Но по-важно беше приятелството му с осемдесетгодишния Хари Уайт. През годините, откакто се бяха запознали в „При Дребосъка“, двамата бяха създали връзка, по-силна от тази между близки роднини. Въпреки онова, което мислеха познатите им, те не бяха като баща и син или дядо и внук, а по-скоро като братя с четири десетилетия разлика в годините. Всеки беше готов да направи всичко за другия, без да мисли за цената или за последиците. Тъй като емоционалната връзка между тях беше разбираема и не се нуждаеше от повече подхранване и доказване, диалозите им звучаха странно, дори неприлично за непосветените.

— Чакай малко — рече Хари. — Забравих да изплатя сметките ти преди няколко седмици и оценителите от банката дойдоха да ти вземат мебелите. Казаха, че мога да купя големия телевизор за стотина долара.

— Понякога си мисля, че си загубил не само крака си, но и чувството си за хумор.

Единият крак на Хари бе ампутиран под коляното. Той казваше, че било резултат от нещастен случай през годините му в търговската флота. Само Мърсър и още няколко души знаеха истината.

— Всеки знае, че чувството за хумор е в задника — изсумтя Хари. — Мислех, че ще си дойдеш за няколко дни. Уредил съм всичко. Наех страхотна стриптийзьорка, която ще се облече като ченге. Щях да те чакам окован в белезници за кражба на котка.

— Забавих се в Юта и заминах направо за Париж. Съжалявам, че съм объркал плановете ти.

Хари се засмя сладострастно.

— Не бих казал. Преди да си тръгне, стриптийзьорката ми остави белезниците в знак на благодарност.

Мърсър не се съмняваше в историята на Хари. Това беше нещо, което осемдесетгодишният старец би направил. Но образът на възрастния мъж с увиснали атрибути и коремче със сексапилна стриптийзьорка беше отблъскващ и Мърсър бързо го прогони от съзнанието си.

— Дала ти ги е от съжаление, приятелю.

— Не бъди язвителен с мен само защото не си чукал от месеци.

— А ти не си чукал от Втората световна война.

— Е, прибираш ли се? — попита Хари, без да обръща внимание на забележката.

— Не. Искам да се махнеш от жилището ми за няколко дни. — Мърсър му обясни какво е преживял през последните няколко часа. — Изпратих дневника в бара на Дребосъка, но ако китайците разберат кой съм и отидат в дома ми, не трябва да си там.

— Забрави. Смяташ, че ще се откажа от триетажната ти къща и ще се прибера в малкия си апартамент, за да можеш да четеш някаква стара книга? Дай им проклетия дневник.

— Знаех, че ще проявиш разбиране. Ще ходиш ли в „При Дребосъка“?

— Не. Дуби Лапойнт ще пази бара. Ние с Дребосъка, Джон Пиджън и Рик Халак отиваме на баскетболен мач в Джорджтаун.

— Кажи на Дребосъка, че дневникът ще пристигне. Накарай го да го скрие на сигурно място. Може би ще се наложи да ми го изпрати в Панама.

— Добре. — Тонът на Хари стана сериозен като на Мърсър. — Нещо друго?

— Да. Не ми кради пиенето, когато си тръгнеш.

— Съжалявам, Мърсър. — Хари повиши тон, сякаш ясната връзка изведнъж се изпълни със статичен шум. — Връзката се разпада. Какво каза? Искаш да взема пиенето? Добре. Ще го пазя с черния си дроб.

— Ще ти се обадя след два дни.

— Ало? Ало? От Токио ли се обаждате? Не те чувам, Мърсър. Ало?

Мърсър се усмихна. Изобщо не се бе съмнявал, че Хари ще го развесели след случилото се в катакомбите. Навъртя трети телефонен номер, като продължаваше да се усмихва. Страхуваше се от обаждането. Усмивката му повехна, когато започна да осъзнава какво му казва Мария, макар че тя не разбираше колко са важни думите й.

— Гари не отговаря от няколко часа — съобщи Мария Барбър на фона на звуците на латиноамериканската музика, разнасяща се от стереоуредбата. — Знаеш, че не си купува нова техника. Предавателят му вероятно пак се е повредил.

— Сигурна ли си? — Мърсър успя да прикрие безпокойството си. Не вярваше, че радиостанцията се е повредила. Все пак трима убийци се бяха опитали да откраднат дневника, който му бе необходим, за да довърши търсенето на съкровището си.

— Si. Утре ще го поправи и ще се обади. Винаги прави така.

— Би ли продължила да го търсиш? Ще се обадя пак, преди да замина.

— Понякога са му нужни един-два дни да го поправи. Но ще го потърся.

Мърсър изпи втората от трите водки с лимонов сок, които бяха донесли в стаята му, и започна последната. Още няколко водки може би щяха да замъглят мислите, които го измъчваха, но той не търсеше успокоение. Искаше отговори. Предполагаше, че загадъчният участник в търга на Жан-Пол е изпратил убийците. Те, от своя страна, бяха наели уличен крадец да отмъкне куфарчето, за да се дистанцират от престъплението. Но кой бе застрелял младежа само на няколко крачки от колата за бягство? Съмняваше се, че Жан-Пол знае. Камила бе казала, че мъжът й бил принуден да даде дневника на Мърсър. От кого?

Какъвто и да беше залогът, Мърсър знаеше, че отговорите няма да са такива, каквито очаква. Не вярваше, че Гари Барбър е открил съкровище. В джунглата бе скрито нещо друго, за което някои хора бяха готови да убиват, нещо на бреговете на притока на Рио Туйра, наречен от Гари Реката на руините.

По река Туйра, Панама

Външният мотор на лодката издаваше гърлено ръмжене, което правеше разговора невъзможен. От двигателя се разнасяше облак противен синкав пушек. Мърсър седеше на носа. Въздушната струя, предизвиквана от движението им, изсушаваше потта по ризата му. В краката му имаше евтина брезентова чанта с дрехи и други необходими неща. Зад него седяха местните водачи, които бе наел в Ел Реал, най-близкия град с летище до мястото, където работеше Гари.

Мария Барбър също беше в лодката — седеше между Мърсър и туземците. Безизразният й поглед бе вторачен в непроходимата джунгла около тях. Мария не беше такава, каквато си я бе представял Мърсър. Вече не приличаше на тъжната девойка от снимката, която му бе показал Гари. През годините, откакто бе направена, Мария бе заменила страданието, изписано в очите й, с обиграни маниери, подхождащи повече на жителка на Маями, отколкото на беднячка от предградията на Панама Сити. Цветът на кожата и чертите на лицето й показваха силно европейско влияние, което в Централна Америка все още се смяташе за признак на благородство, и тя сияеше от здраве. Въпреки суровата обстановка си бе сложила грим и червило и бе облечена в тропически дрехи, два пъти по-скъпи от онези, които си бе купил Мърсър. Цветът им беше само един оттенък по-тъмен от лицето й.

Мърсър се бе срещнал с нея в Давид, град близо до границата с Коста Рика. Обстоятелствата изискваха да пожертва удобството си, за да стигне по-бързо от Франция до Панама, затова той промени маршрута си и спести петнайсет часа. Пътува с авиолинии, за които изобщо не бе чувал, и смени нощния престой на Мартиника с три неспокойни часа сън на летище „Бенито Хуарес“ в Мексико. Мария слезе от частния самолет, който Мърсър бе наел за нея в Панама Сити, така, сякаш бе родена за подобно пътуване, облечена в семпла копринена рокля, с наниз от перли на врата и лъскави обеци. Обаждането му от телефонен автомат в Давид й бе дало само един час, за да стигне от апартамента си до летището, и изглежда, я бе заварило да се приготвя за елегантна сутрешна среща. Когато се ръкуваха, Мърсър долови отличителното ухание на парфюма „Обсешън“. Ноктите й бяха лакирани в лъскаво червено.

Макар че Мърсър й разказа за опита да бъде откраднат дневникът на Лепине, Мария не изглеждаше обезпокоена от мълчанието на съпруга си, което продължаваше вече двайсет и четири часа. При нормални обстоятелства Мърсър би приел обяснението, че Гари няма модерна техническа апаратура: все пак той не разполагаше с банкови сметки, на каквито се радваше Мърсър, откакто правеше анализи на неексплоатирани мини за мултинационалните минно-геоложки компании — но въпреки това връзката с дневника беше толкова ясна, че Мария би трябвало да се позамисли. Като се имаха предвид промените в нея, беше очевидно, че тя вече не е младата девойка, благодарна на Гари, че я е измъкнал от бедняшките предградия. Може би същите тези промени вече слагаха и край на брака им. Въпреки грешките си Гари беше честен и трудолюбив човек и живееше скромно. Мърсър не можеше да си представи, че жената пред него би прекарала повече от няколко часа далеч от удобствата на големия град.

От друга страна, Мария бе третата съпруга на Гари. Първите две го бяха напуснали, защото погрешно бяха предположили, че Гари ще се откаже от трудния си начин на живот. Мърсър реши, че и този брак се е отправил в същата посока.

Мария искаше да чака в Давид и отново да опита да се свърже с Гари, но Мърсър настоя незабавно да отлетят за провинция Дариен. Даде й достатъчно време да се освежи на летището, преди частният самолет да се понесе във въздуха и да се отправи към Ел Реал.

В крайречния град с население три хиляди души Мърсър я накара да наеме лодка и водачи, тъй като не знаеше испански. Местните жители познаваха Гари и собственикът на лодката поиска приемлива цена, при условие че вземат и тримата му братовчеди, въоръжени с карабини. Повечето наркотрафиканти и бунтовници действаха на север, близо до брега на Атлантическия океан, но никой не искаше да рискува с колумбийците.

Ел Реал бе на час и половина път зад тях. Лодката навлизаше все по-навътре в джунглата. Слънцето беше високо в небето и хвърляше отблясъци по реката. Водата беше тъмна като силен черен чай, сигурно от падналите листа. От време на време по бреговете се виждаха пясъчни плитчини и места, където завоите бяха изкопали малки скални тераси, но като цяло гледката бе скрита от джунглата — хаос от преплетени растения, дървета и лиани, през които не се виждаше нищо освен тънка ивица небе. Палитрата от багри включваше синьо небе, черна вода и милиони оттенъци на зеленото, от тъмносмарагдово до светломентово. И пъстрите проблясъци на птиците. Централната част на провинция Дариен беше едно от най-интересните места за любителите на птиците на света и в джунглата се мяркаха пера в поразително разнообразие от цветове. Толкова навътре в сушата малко птици бягаха от бръмченето на лодката.

Лодкарят намали оборотите и лодката спря. Вълните от движението й стигнаха до бреговете. Последва бърз разговор между смуглите латиноамериканци.

— Какво става? — обърна се Мърсър към Мария Барбър.

— Приближаваме се до притока, който Гари нарича Реката на руините. Водите там са непредсказуеми. Страхуват се да не заседнем в плитчина.

Мърсър огледа водата. По ленивото течение се носеха кафяви петна, явно от притока. Разговорът приключи и лодката потегли отново, този път много по-бавно отпреди.

„Изумително“ — помисли Мърсър. Преди по-малко от два дни се намираше в милионен град, а сега шестимата в лодката бяха единствените хора в радиус от много километри. Тъй като професията му го отвеждаше в най-отдалечените краища на света, изолацията не го тревожеше. Но не можеше да каже същото за Мария. Тя изглеждаше нещастна.

— Май не се чувстваш добре тук — отбеляза той.

— Да — отговори тя и след дълга пауза продължи: — Когато се запознахме с Гари, ходехме заедно на експедиции. Известно време беше забавно.

— Но вече не е?

— Гари има пари. Не е необходимо да живее в джунглата като див звяр. Имаме хубав апартамент в Панама Сити. И кола. Там съм по-щастлива.

— Знаеше, че Гари се занимава с това, нали?

— Да. — Тя си сложи червило, без да използва огледало. — Но не предполагах, че ще продължи толкова дълго. Защо един богат американец ще иска да живее в условия, в каквито аз живеех като дете? Не мога да го проумея.

Следващият логичен въпрос беше дали Мария още обича Гари, но Мърсър реши, че това не е негова работа, пък и всъщност не го интересуваше. Мария бе поискала да се махне от бедняшките предградия и желанието й се бе сбъднало, а Гари се бе сдобил с красива съпруга, много по-млада от него. Мърсър осъзна, че любовта няма нищо общо с това. Предположи, че обедната среща, която бе осуетил с обаждането си от Давид, е била с приятелки, и се зарадва, че след по-малко от седмица ще е далеч от Панама.

— Знаеш ли защо Гари иска да ме види? — попита Мърсър.

— Не съм сигурна. Реката на руините изтича от изгаснал вулкан. В него има езеро и водата се спуска от висок водопад. Напоследък той търсеше там. Може би е намерил нещо. Знам ли.

Бреговете бяха полегати, но скоро станаха стръмни. От водата се подаваха високи хълмчета, обрасли с буйна растителност. Ивицата небе не се смали, но изглеждаше някак по-далеч. Реката стана по-бурна и влажността рязко се повиши.

— Наближаваме — каза Мария.

Реката се разклони. Притокът беше кафяв като отпадъчни води от индустриален завод. Някои дървета бяха с обрулени листа, сякаш наскоро се е разразила буря. Калният приток беше частично блокиран от серия малки бързеи, които не представляваха проблем за лодката, но озадачиха Мърсър. Камъните в реката бяха първите, които виждаше, откакто бяха напуснали Ел Реал. А после забеляза останки от каменни стени на двата бряга. Полуразрушените зидове се намираха досами водата и бяха древни. Части от тях бяха наскоро почистени от растителността и мръсотията и виждаха дневна светлина за пръв от столетия.

— Онези камъни образуваха водопад, висок три метра — каза Мария. — Преграждаха цялата река, но Гари ги разчисти. Смята, че камъните са донесени от друго място и са поставени тук, за да не може никой да отиде с лодка нагоре. Вече плаваме по Реката на руините.

— Кой ги е поставил? — Мърсър забеляза, че долината не е толкова обрасла с растителност, колкото джунглата. Беше очевидно, че този район доскоро е бил под водата в древен бент.

— Според Гари инките са ограбвали испанските кервани, натоварени със злато и скъпоценни камъни, и са натрупали така нареченото „Два пъти откраднато съкровище“. Тези камъни го убедиха, че съкровището е някъде наоколо. Затова я нарече Реката на руините, заради останките от бента, който откри.

Мърсър си спомняше фантастичната история, която Гари Барбър бе съчинил през последните пет години и която го бе довела до това затънтено място.

След зашеметяващия успех на Ернан Кортес срещу ацтеките през 1519 година испанските конквистадори бяха насочили вниманието си към Южна Америка, търсейки златото на могъщата империя на инките. След като с предишната си експедиция спечелил благоразположението на крал Карл V, Франциско Писаро пристигнал в Перу през 1531 година със сто и осемдесет души и двайсет и седем коня, точно когато приключвала продължителна гражданска война между инките. Той незабавно напуснал крайбрежния си гарнизон Сан Мигел, за да се срещне в Каямарка с новия владетел Атахуалпа. Подкрепен от трийсетхилядна армия, Атахуалпа не се страхувал от малката група испанци, но по-късно бил пленен. Народът му платил откупа, като два пъти напълнил със сребро и веднъж със злато стая с размери пет на седем метра, приблизително двайсет и четири тона благородни метали. Съкровището било пренесено до брега, за да отпътува за Испания, а вождът на инките бил убит на 29 август 1533 година. Три месеца по-късно Писаро завършил окончателно победата си, като превзел Куско, столицата на инките, и направил Манко Капак, брата на Атахуалпа, марионетен владетел.

През 1536 година Манко Капак вдигнал закъснял бунт срещу испанците, обградил Куско и след продължителна обсада подпалил града. Но не могъл да поддържа въстанието и се оттеглил в планинската крепост Виткос, откъдето повел кампания срещу войниците на Писаро. През 1544 година испанците го убили. Дотогава от империята на инките изтичал постоянен поток от злато, сребро и изумруди. Товарели съкровищата на кораби в новия град Лима, откъдето ги изпращали в складове в Панама Сити. Оттам златото било премествано в карибските търговски центрове Номбрес де Диос или Порто Бело. Маршрутът на мулетата минавал по Ел Камино Реал, Кралския път. Веднъж в годината от Испания пристигали галеони, които откарвали плячката в Европа.

Като част от бунтовническата кампания срещу конквистадорите, Манко Капак изпратил хора, които да спрат потока от злато, сребро и скъпоценни камъни. Макар че не притежавали ненаситната алчност на испанците към благородните метали, инките смятали, че златото е Потта на Слънцето, главното божество в религията им, а среброто — Сълзите на Луната. Планът на Манко Капак бил воините му да нападнат кервана в най-гъстата част на джунглата, докато прекосява провлака, и да вземат колкото е възможно повече скъпоценности. Щом бъдело отнето от испанците, съкровището щяло да бъде скрито до времето, когато конквистадорите бъдат изгонени от Перу и империята на инките бъде възстановена.

С помощта на симароните, избягали роби, живеещи на малки племена в джунглата, воините на Манко Капак създали няколко тайни селища в Панама и почнали да се подготвят за нападенията. Като използвали информацията, събрана от избягалите роби, инките разучили маршрутите и графика и започнали атаките. Първите нападения били маломащабни и предпазливи и не донесли голяма плячка, но научили бунтовниците на много неща за оръжията и тактиката на испанците. Те започнали да нанасят бързи удари и да се оттеглят с каквото можели да носят в укрепленията си, далеч от местата, където испанците можели да ги преследват. Скоро инките атакували и по-големите кервани, с по триста и повече мулета, натоварени със злато от наскоро разработените мини в Потоси и Хуанкавелика.

В Перу въстанието на Манко Капак срещу Писаро завършило с убийството му. Синът му Сайри Тупак станал владетел, а инките в Панама продължили да нападат керваните със скъпоценности. През 1561 година Сайри бил отровен, но атаките не спрели. Изолирани в панамската джунгла, воините не знаели, че някога могъщата им империя се разпада. Те се смесили с избягалите роби и създали нови поколения бунтовници, които да продължат да нападат керваните. През 1572 година последното въстание на инките в Перу, оглавено от друг от синовете на Манко Капак, Тупак Амару, завършило с обезглавяването му в Куско. Последвало двувековно колониално владичество на испанците, които не престанали да пренасят през Панама богатствата на Новия свят към Стария. През цялото това време потомците на първата група воини на Манко продължили да ограбват керваните.

Докато за атаките на пирати като Хенри Морган и Франсис Дрейк срещу испанските крепости Номбрес де Диос и Панама Сити е известно повече, с тайните си нападения отдавна изолираните от родните си земи инки натрупали несметни богатства, за каквито не могъл да мечтае и най-кръвожадният корсар. По Кралския път било пренесено сребро на стойност един милиард долара само от една мина в Боливия и почти всеки товар в провлака бил нападан от бунтовниците. От керваните били отмъкнати неизброими тонове сребро и злато и милиони карати колумбийски изумруди — всичко това скрито някъде в панамската джунгла.

Подобно на останалите, тръгнали по пътя на легендата, Гари Барбър смяташе, че съкровището, откраднато веднъж от испанците и втори път от инките, е на стойност стотици милиони, дори милиарди долари по днешния курс.

Разбира се, проблемът беше там, че за атаките не съществуваше реално доказателство. Записките в дневниците от онова време бяха оскъдни и разказите бяха от втора, често от трета ръка. Повечето учени отхвърляха идеята, че в панамската джунгла в продължение на двеста години са живели инки. Смятаха, че разказите са истории за прикритие, измислени от конквистадори, които ограбвали собствените си кервани, за да не предадат плячката на испанската корона. Тъй като от инките не бяха намерени никакви следи, нито пък от приказното съкровище, учените мислеха, че легендата е била разпространена от едно-единствено документирано нападение на избягали роби. А после историята е била разкрасена, за да се прикрият системните грабежи на испанците на собствените им кралски кервани.

Но докато гледаше останките от древния бент, някога блокирал притока на Рио Туйра, Мърсър осъзна, че в легендата може би има зрънце истина. Доколкото знаеше, никоя древна цивилизация в Панама не бе строила такива сложни каменни структури. Главното местно племе куна било оставено на мира от испанците, защото било слаборазвито и не притежавало нищо ценно за ограбване. Плочите, които Гари бе разчистил, бяха от дялан камък и сигурно тежаха по един-два тона. Това не беше нещо, което да могат да направят куна, а и липсваха типичните кастилски орнаменти, което означаваше, че едва ли са дело на испанците. Мърсър не бе виждал руините на Мачу Пикчу и не можеше да е сигурен дали бентът е направен от същите майстори строители, но нямаше да се изненада, ако е така.

След бързеите имаше останки от основите на бента. Лодкарят намали скоростта на мотора и насочи лодката още по-навътре в джунглата, срещу течението на Реката на руините. Части от бреговете бяха наскоро разкопани и се виждаха кални дупки, които можеше да са дело само на Гари, докато е търсел съкровището. След десетина минути моторът спря да работи.

Хората в лодката очакваха да чуят шумните звуци на джунглата — птиците, насекомите и маймуните, но останаха стъписани от оглушителната тишина. Не се чуваше нищо освен плисъка на водата. Водачите се спогледаха обезпокоено.

Високо в небето прелетя лешояд.

Панамците казаха нещо на собственика на лодката и грабнаха карабините си.

— Какво казват? — попита Мърсър.

Мария не му обърна внимание и се включи в разговора. Гласът й се извиси във вик, който сложи край на спора. Тя се обърна към Мърсър.

— Иска да се върнем и да извикаме полицията. Мисли, че Гари и групата му са били нападнати от бунтовници.

— Кажи му да продължи напред — настоя Мърсър.

— Казах му. Намираме се само на километър от лагера на Гари.

Заплуваха нагоре под увисналите клони на дърветата. Тримата въоръжени мъже нервно оглеждаха джунглата. Нищо не помръдваше, с изключение на вълните, които се плискаха в бреговете.

Миризмата стигна до тях, преди да видят лагера. Мърсър я позна инстинктивно, сякаш сетивата му имаха генетично заложено знание за мириса на човешката смърт. Но пък от друга страна, той бе долавял миризмата на смъртта твърде много пъти, за да я забрави. Приличаше на смрадта на разложено месо, но много по-неприятна.

Лагерът на Гари се намираше на равна поляна досами водата. Имаше десетина палатки за персонала и една по-голяма, вероятно използвана за щаб. Труповете бяха пръснати из целия бивак. Някои лежаха на брега, сякаш бяха умрели, докато вадят вода, други бяха паднали на входовете на палатките. Останалите сигурно бяха вътре, защото около входовете се бяха събрали лешояди. Перушината им беше изцапана с кръв и вътрешности. Мърсър преброи петнайсет души — мъже, жени и няколко деца. Всички имаха огнестрелни рани.

Лодкарят отново заговори. Мърсър отмести поглед от касапницата и се вторачи в уплашения човек. Панамецът млъкна, преглътна и отклони очи — не можа да устои на изпитателния му поглед.

— Кажи му да се приближи до брега — без да се обръща, рече Мърсър.

Не се наложи Мария да превежда. Лодката се насочи към лагера. Мърсър взе въжето, скочи на брега и го завърза за един кол, забит дълбоко в тинята. Посочи водача на пазачите и му направи знак да го последва и да прати другите двама да обиколят поляната. Мария и лодкарят останаха в лодката. Четиримата мъже влязоха в бивака. Движенията им стреснаха лешоядите, които закрещяха възмутено и литнаха. Мърсър завърза кърпата си през устата и носа си.

Понякога мразеше да се оказва прав. Докато вървеше към голямата палатка, увереността, което го бе водила по света, го напускаше с всяка крачка. Страховете, които изпитваше, откакто го бяха нападнали в Париж, се бяха оправдали. Това не беше случайна атака на наркотрафиканти или бунтовници. Моментът беше подбран. Ако се съдеше по пораженията, нанесени от птиците, членовете на експедицията бяха избити най-малко един ден, преди да купи дневника на Лепине, точно след последния разговор между Гари и съпругата му, когато Гари бе казал, че иска Мърсър да види нещо. Гари беше по-близо до важно откритие, отколкото бе предполагал, и тази информация му бе струвала живота.

Мърсър влезе в голямата палатка и видя трупа на Гари. Облечен в къси панталони, ботуши и мръсна тениска, приятелят му лежеше прострян на брезентовия под. Дупката от куршум беше като грозно трето око в челото му. Въпреки ужасната рана загорялото му от слънцето лице беше спокойно, сякаш по-скоро беше озадачен от смъртта си, отколкото да се е опитал да се съпротивлява. Трупът му не беше в толкова лошо състояние като на другите — бе пощаден от лешоядите. Мърсър мислеше, че е подготвен за подобна сцена, но ръцете му се разтрепериха, когато се наведе да затвори очите на приятеля си.

Измина много време, докато болката намаля достатъчно, за да е в състояние да говори.

Голямата палатка беше претърсена. Съдържанието на сандъците и кашоните бе пръснато по пода, компютърът беше строшен и леглото на Гари бе преобърнато, а завивките махнати. Много от техническите средства, ценни за сражаващи се бунтовници, бяха или разбити, или изоставени — предавателят, дрехите, мобилният генератор и касите с консервирана храна. Това доказваше, че атаката не е дело на колумбийски партизани. Мърсър не знаеше какво са търсили убийците, затова нямаше представа дали са го намерили, но подозираше, че основната им цел е била премахването на Гари като главен съперник. Претърсването беше номер, за да отклонят властите от вярната следа.

Излезе на безпощадната слънчева светлина и се приближи до лодката. Забеляза, че нападателите са застреляли и кучетата в лагера, две кози и пет-шест кокошки. Както при мъртвите хора, и по тях имаше учудващо малко кръв от огнестрелните рани. Мария се бе обърнала с гръб към лагера и гледаше бавно движещата се река.

— Съжалявам — каза той и сложи ръка на рамото й. Двамата стояха неподвижно няколко секунди, после Мърсър усети, че тялото й се разтърси от ридания. — Ако това може донякъде да те утеши, поне не се е мъчил.

Тя се обърна към него и Мърсър я прегърна.

— Това не ме утешава — промълви Мария.

Към тях се приближи Рубен, водачът на охраната. Махна с ръка, обхващайки лагера, и поклати глава. Бе претърсил района и не бе намерил жив човек, нито следа от нападателите. Точно както бе предположил Мърсър.

— Guardia Nacional? — попита Рубен. Имаше предвид дали трябва да съобщят на националната полиция.

— Si. — Мърсър кимна и повдигна брадичката на Мария, за да види лицето й. Гримът й се бе размазал малко, но очите й бяха ясни и безизразни. — Ще остана тук, докато Рубен се свърже с полицията. Мисля, че ти трябва да се върнеш в Панама Сити. Частният самолет още е в Ел Реал. Кажи на пилота да те закара вкъщи. Съгласна ли си?

— Добре. Ще… се погрижиш ли за Гари?

— Вероятно ще искат да го погребат утре в Ел Реал или може да уредя да го закарат със самолет в столицата.

Тя погледна към лагера.

— Не. Той обичаше джунглата. Трябва да бъде погребан тук.

— Тогава кажи на пилота утре сутринта да те върне за церемонията.

Мария се поколеба.

— Ние с теб ще отидем на църква в Панама Сити да се помолим за Гари, след като си свършиш работата тук.

Мърсър се изненада, че тя не иска да присъства на погребението на съпруга си, но не каза нищо. Взаимоотношенията им не бяха негова работа.

Рубен остана с Мърсър и изпрати двамата си другари с Мария в Ел Реал. Мърсър трябваше да плати още сто долара, за да продължи да ползва услугите им. Не мислеше, че убийците на Гари ще се върнат, но в Дариен действаха наркотрафиканти и партизани и той не искаше да е без въоръжена охрана.

Езиковата бариера бе преодоляна. Панамецът, изглежда, разбра желанието на Мърсър да тъгува мълчаливо за приятеля си и сам да разследва какво се е случило и го следваше на почетно разстояние. Почти шест часа оглеждаха района около лагера, взеха и едно очукано кану от фибростъкло, за да претърсят и бента. Строежът беше изумителен, но не разкри на Мърсър нищо за създателите си, нито какво е било истинското му предназначение.

Мърсър престана да разсъждава за древната загадка и се съсредоточи върху убийствата. Освен очевидната причина, че иманяри, по всяка вероятност подкрепяни от неизвестния китайски бизнесмен, бяха застреляли седемнайсет души, за да направят така, че атаката им да прилича на дело на колумбийски бунтовници, имаше друга, по-голяма мистерия, надхвърляща очевидните доказателства. Имаше твърде много необясними и странни неща, които не се вместваха във внимателно нагласената сцена. Спокойното изражение на Гари и липсата на кръв бяха най-очевидните доказателства, и колкото повече неща виждаше Мърсър, толкова повече аномалии откриваше.

Макар че убийците бяха отделили време да застрелят домашните животни, по-нататъшното разследване разкри, че някои от раните не са били фатални, а няколко кокошки не бяха застреляни, но въпреки това бяха мъртви като покосените от стрелбата с автоматично оръжие. Мърсър намери и няколко умрели маймуни и птици в храстите край лагера. Още по-озадачаващ беше фактът, че труповете им почти не се бяха разложили. Нямаше насекоми, които да се хранят с плътта им. Джунглата беше мъртва. Едва когато влезе в палатката, използвана за кухня, и видя безжизнените хлебарки, Мърсър проумя всичко — обрулените от вятъра дървета, тишината и спокойното посрещане на смъртта, изписано на лицата на повечето жертви.

Нямаше съмнение, че сцената е нагласена. Странното беше онова, което убийците бяха прикрили.

— Господи. — Мърсър погледна нагоре срещу течението, там където реката извираше от скритото във вулкана езеро. — Тези хора не са били убити от огнестрелно оръжие.

Когато чуха приближаващите се лодки, Мърсър и Рубен пиеха топла кока-кола. Бръмченето на моторите отекваше в тясната долина. Миг по-късно се появиха три лодки. Едната беше онази, която ги бе докарала, но собственикът й не се беше върнал. Караше я един от хората на Рубен. В другата имаше няколко полицаи в мокри от пот униформи, а третата, най-голямата, вероятно щеше да пренесе мъртъвците в Ел Реал. Едва когато лодките се приближиха до лагера, Мърсър видя, че единият представител на властите е с американска военна камуфлажна униформа. Чак после осъзна, че е жена. Кестенявите й коси бяха прибрани под черна барета, но женствената й красота и извивките на гърдите й изпъкваха ясно.

Рубен им помогна да завържат лодките и всички скочиха на брега. Местните ченгета не криеха отвращението си от миризмата в лагера, жестикулираха прекомерно и мърмореха. Водачът им, възпълничък мъж с увиснали мустаци, заговори на Рубен, без да обръща внимание на карабината му. Мърсър разбра малко думи — muerto, guerillero, Колумбия и името на Гари, споменато няколко пъти.

— Имате ли нещо против, ако ви попитам кой сте вие, по дяволите, и какво правите тук? — Въпросът бе зададен с мелодичен южняшки акцент и макар че бе груб, прозвуча по-скоро добронамерено, отколкото обвинително.

Мърсър отмести поглед от Рубен, който разказваше какво са намерили, и погледна жената от американската армия, придружаваща панамските военни. Бе свалила баретата си и косите й падаха до брадичката и закриваха отчасти малките й уши. Той предположи, че е на трийсет и няколко, защото бръчиците в ъгълчетата на очите й изчезнаха, когато престана да ги присвива срещу залязващото слънце. Веднага забеляза, че ирисите й имат различен цвят. Единият беше сив, няколко оттенъка по-светъл от неговите очи, а другият — по-син. Асиметрията я правеше поразителна, макар че той вече я намираше за привлекателна. Загорелите й от слънцето високи скули и носът й бяха осеяни с лунички. Шията й беше дълга и изящна и макар без червило, устните й бяха червени и сочни.

Тя стоеше спокойно и уверено и това говореше, че не за пръв път вижда подобно кръвопролитие. Мърсър се смути за миг, но после протегна ръка.

— Мърсър. Казвам се Филип Мърсър.

— Капитан Лорън Ваник. — Тя стисна ръката му здраво, без да откъсва очи от него. Миглите й бяха дълги.

— Водачът на тази експедиция беше мой приятел. Преди известно време ме покани тук. Пристигнах по обед със съпругата му и… Ами, това е.

— И сте изпратили хората на Рубен да извикат полицията?

— Да. — Странно беше, че военен офицер познава един наемник. — А вие откъде познавате Рубен?

Усмивката й разкри малко разстояние между предните два зъба.

— Аз съм координатор между панамските сили за борба с наркотрафика и американското Южно командване. Мрежата на Рубен е добър източник на информация за нас. Бях в Ла Палма, когато чух за убийствата, и дойдох в Ел Реал да видя труповете с очите си. Разбрах, че господин Барбър е бил търсач на съкровища. И вие ли се занимавате с това?

— Не. Аз съм минен инженер. Учихме заедно в колежа.

Капитан Ваник престана да слуша. Тя наблюдаваше панамците, които обикаляха лагера.

— Извинете — каза Ваник на Мърсър и тръгна към шефа на полицаите. Кобурът с пистолета „Берета“ на хълбока й подскачаше с всяка крачка.

Неколцина полицаи безцеремонно хвърляха труповете в голямата лодка и капитан Ваник започна да спори с водача на групата. След малко тя се обърна и се отдалечи от ченгето. Беше намръщена.

— Какво има? — попита Мърсър.

— Проклети тъпаци. Опасявах се, че ще стане така. Щеше ми се да бях имала време, за да доведа екип от криминалисти от Панама Сити.

— Защо?

— El colonel Санчес — подигравателно отговори Ваник. — Само от един бегъл оглед е решил, че това е неуспешен опит за отвличане, извършен от колумбийски бунтовници, които вече са се измъкнали през границата.

Полковник Санчес, изглежда, беше повече от доволен, че престъплението е извършено от отдавна изчезнали партизани и че може да разчисти мястото, да напише доклада си и да се върне в уютния си кабинет.

— Това ли е всичко?

— Това е всичко — повтори Ваник. — Тоя мързеливец е убеден, че е разкрил поредното престъпление. За четири месеца в Дариен са извършени пет партизански атаки и всеки път историята е една и съща. Обикновено той дори не ходи да прави оглед на местопрестъплението, но този път е убит американец.

Мърсър не правеше прибързани оценки за хората, но остана с убеждението, че капитан Ваник проявява загриженост, излизаща далеч извън границите на пълномощията й. Това пролича в гнева й към некадърността на полицаите. Санчес едва ли щеше да предприеме нещо за подозренията на Мърсър, но със сигурност щеше да разследва случая.

— Той наистина греши. Искате ли да ви разкажа какво всъщност се е случило тук?

Лорън Ваник го погледна изпитателно.

— Какво знаете?

Мърсър я отведе настрана от другите.

— Тези хора не са били убити от колумбийски бунтовници. Не са умрели от огнестрелни рани. — Мърсър пое дълбоко дъх, докато подреждаше доказателствата, които го бяха накарали да стигне до този странен, но неизбежен извод. — Били са убити от невидима вълна от въглероден двуокис, минала през долината от вулканичното езеро по-нагоре срещу течението на реката. Раните от огнестрелно оръжие са нанесени след смъртта им, за да прилича, на нападение.

— Какви ги говорите? — попита тя с мелодичния си алтов глас.

— Веднага щом пристигнахме тук, забелязах, че нещо не е наред. В джунглата не се чуваха звуци — нито птици, нито маймуни. Подобен район би трябвало да е шумен като зоологическа градина по време на хранене. Освен това видях, че листата на много дървета откъм реката са обрулени, сякаш е минала буря.

— И аз забелязах тези неща, но не им обърнах внимание.

— Аз също, но после огледах тук-там. Някои от мъртвите кокошки не са умрели от огнестрелни рани. Нападателите са убили козите и кучетата, но само са стреляли напосоки в кокошарника, защото са предположили, че никой няма да го разгледа по-отблизо. Труповете на животните, които видях в джунглата, нямат рани, няма никаква видима причина за смъртта им. И още не са се разложили. Няма и насекоми, които да разяждат плътта им. После огледах палатката, използвана за кухня. Всички мъртви хлебарки са се обърнали по гръб.

— Какво означава това?

— Хлебарките дишат през тръбички в корема. Когато са отровени, се обръщат по гръб в усилие да поемат повече въздух. Знам го от един специалист по унищожаване на вредители, който ми очисти къщата от хлебарки. Единственото, което може да е убило хлебарките, птиците, маймуните и хората на Гари по едно и също време, е някакъв отровен газ. Следите ли мисълта ми дотук?

— Да. Разбирам.

— Ако е било атака на бунтовници с минохвъргачки или газови гранати, хората в лагера щяха да изпаднат в паника и да се опитат да избягат в джунглата. Но всички са паднали мъртви там, където са били. Никой не е побягнал, нито се е паникьосал. Просто са умрели, когато въглеродният двуокис е изпълнил долината.

— Откъде знаете, че е бил въглероден двуокис?

— Този газ е безцветен, няма мирис, по-тежък е от въздуха и може да изтече от източник в природата. Минал е през лагера като вятър, който никой не е помислил за опасен, докато не са започнали да умират. И преди са се случвали подобни неща. През август 1986 година в Камерун, Африка, една нощ изригва вулканичното езеро Ниос и изхвърля хиляди тонове въглероден двуокис, който убива почти хиляда и седемстотин души. Газът се издига от магмена пещера под езерото вероятно в резултат на леко земетресение. Като газирана вода в кутия, отворена след разклащане, въглеродният двуокис изскача във фонтан, висок седемдесет и пет метра. Селяните са живели в долина под езерото. Тежкият газ се излива там и задушава всичко живо.

Лорън Ваник слушаше съсредоточено.

— Не бях чувала за това.

— Малцина го знаят. В света има само едно-две такива езера, ако не греша за случилото се тук.

— Не твърдя, че ви вярвам, но вулканичният газ не може да обясни раните от огнестрелно оръжие. И защо мислите, че не са били колумбийци?

— Това е най-странното. — Мърсър й разказа, че Гари е вярвал в съществуването на Два пъти откраднатото съкровище и е мислел, че е заровено някъде тук. После й обясни как е бил въвлечен в тази история, когато е отишъл на търг в Париж, добави как крадците са се опитали да избягат с дневника на Лепине и че това е била единствената вещ, която не е била купена от неизвестния китайски бизнесмен с връзки в Панама.

— Смятате, че някакъв китаец, който търси съкровището, е застрелял толкова хора за развлечение?

— Мисля, че е дошъл тук, за да открадне труда на Гари, като убие него и хората му, но когато е пристигнал, е видял, че всички вече са мъртви. Сигурно е знаел, че съпругата на Гари ще заподозре нещо и че труповете ще бъдат намерени. Не е можел да си позволи подобна загадъчна смърт да бъде разследвана. Учени от целия свят са щели да дойдат тук и да изследват езерото, за да проверят дали е имало изригване на въглероден двуокис.

— Стрелял е в труповете — прекъсна го Лорън Ваник — и е направил така, че да прилича на атака на бунтовници, защото е знаел, че местните полицаи няма да прекарат тук повече от един ден. И е решил после да се върне и да продължи започнатото от господин Барбър.

Мърсър остана доволен, че тя интуитивно е стигнала до същия извод като него.

— И аз мисля така.

Лорън Ваник погледна Санчес, който пушеше тънка пура и говореше с един от хората си.

— Той няма да ни повярва дори ако му представим доказателство.

— Затова казах на вас, а не на него.

— Усещам, че имате някакво предложение. Какво е?

— Искам утре да огледам езерото и да взема проби. Ако съдържанието на въглероден двуокис е високо, мога за дванайсет часа да докарам екип от Съединените щати. Познавам няколко геолози, с които изследвахме езерото Ниос. За съжаление не говоря испански, а бих желал Рубен и момчетата му да ми помагат. Нуждая се от преводач. Ще бъде само за ден-два.

Ваник подозрително присви очи.

— Надявате се, че присъствието на научен екип ще попречи на онзи китаец да се върне, докато намерите съкровището.

— Съкровището не ме интересува — заяви Мърсър. — Дори не мисля, че съществува, по дяволите. Искам само негодника, който едва не ме уби в Париж и който е убил приятеля ми.

Лагерът на Гари Барбър край Реката на руините

Полковник Санчес и подчинените му стояха в лагера трийсет и осем минути, докато и последният труп не бе натоварен на голямата лодка, а след това се приготвиха да тръгнат за Ел Реал, за да не ги свари нощта на път. Полковникът се опита да заповяда на капитан Ваник да се върне с тях, но Мърсър остана с убеждението, че никой освен прекия й началник не може да я командва. Тя бе взела решение да остане и беше непреклонна. След като не можа да я разубеди, полковникът се качи на лодката, предупреди Ваник за опасността от бунтовници и добави, че не иска да се върне сутринта и да прибере още трупове на северноамериканци. Ваник му отдаде подигравателно чест и тихо го наруга, Рубен също подхвърли нещо. После останаха сами — Мърсър, капитанът от американската армия Лорън Ваник и трима панамски наемници.

До залез-слънце оставаше час и светлината вече беше отслабнала, червеникава и помръкнала. Те бързо направиха по-малък лагер нагоре по реката, като използваха останки от бивака на Гари. Вятърът бе отнесъл миризмата на кръв, но никой не искаше да е близо до мястото, където бяха лежали труповете. Ордите насекоми вече се бяха върнали и кръжаха около тях, но те дори им се радваха, защото веселото им бръмчене разпръскваше суеверния страх, обзел всички.

— Сигурен ли сте, че не ни грози опасност от друга вълна отровен газ? — попита Лорън, докато Мърсър затопляше консервите със спагети, които бе взел от лагерната кухня. Той взе една и седна до нея.

— Нивото на въглеродния двуокис трябва да стигне до критична точка, за да изригне. Газът може никога повече да не достигне тази точка, а дори да стане така, ще са необходими месеци, дори години.

— Значи сме в безопасност? — Ваник опита с наслада топлата храна.

Мърсър реши, че е прекарала част от военната си кариера там, където подобно ядене е лукс, вероятно на Балканите.

— Що се отнася до въглеродния двуокис, да, и мисля, че стрелците ще се върнат най-рано след един-два дни. Ще изчакат, докато местните власти престанат да се интересуват от тях.

Ваник го погледна изпитателно.

— Изглежда, разбирате от тактика.

— Вие не бихте ли постъпили така? — невинно попита той.

— Разбира се, но повечето цивилни не разсъждават по този начин. Те биха се върнали веднага в Панама Сити, откъдето да се качат на самолет за Маями.

В думите й прозвуча покана към Мърсър да обясни мотивите си. Той тъкмо се готвеше да й разкаже откъде познава тактиката на терористите, когато в джунглата, където Рубен събираше дърва за огъня, отекна изстрел.

Реакцията на Лорън Ваник беше точна и бърза. Тя ритна огъня и разпръсна дървата, за да вдигне димна завеса, после се претърколи и извади пистолета си. Дръпна предпазителя, хвана оръжието с две ръце и огледа джунглата. За времето, през което капитан Ваник направи всичко това, Мърсър успя само да се хвърли на земята. Двамата панамци останаха да седят край огъня, но извадиха оръжията си, когато се разнесе трясък на счупени клони, последван от пронизителен писък.

След двайсетина секунди Рубен извика от гората и Лорън свали предпазителя на беретата.

— Какво става? — прошепна Мърсър.

Преди Ваник да отговори, на поляната се появи Рубен — държеше някакво момче за тениската. Карабината бе преметната на рамото му. Той заговори бързо на испански и Лорън се засмя.

— Каза, че намерил хлапето в лагера на приятеля ви. Търсело храна. Стрелял над главата му и момчето се опитало да се зарови в пясъка.

Хлапето беше десетинагодишно, слабо и изтощено, с големи черни очи, широко отворени от страх като на затворено в клетка животно. Косата му беше дълга като на момиче, черна и мръсна. Миглите му също бяха дълги, а лицето — нежно и красиво. Щом забеляза консервата със спагети до Мърсър, момчето сякаш престана да обръща внимание на всичко друго.

Лорън прибра пистолета си в кобура и клекна. Рубен довлече хлапето по-близо, пусна го и заобиколи огъня, за да седне при хората си. Ваник заговори на мелодичен испански. Южняшкият й акцент изразяваше загрижеността на майка, успокояваща детето си. Промяната от бойна готовност в нежност беше забележителна. Мърсър отново се запита дали е участвала в мироопазващите сили — работа, която изискваше ожесточеност и същевременно чувствителност. Но от друга страна, макар да не носеше венчален пръстен, Ваник може би имаше дете.

— Аз знам английски — каза момчето. — Казвам се Мигел.

— Аз съм Лорън. — Тя се ръкува с хлапето. — А това е… Извинете, забравих малкото ви име.

— Филип, но всички ме наричат Мърсър. — Той също клекна и стисна ръката на хлапето. — Какво правиш тук?

— Мама и татко работеха за господин Гари. Заспаха преди два дни и не можах да ги събудя.

Мърсър му даде спагетите си и лъжица.

— А ти къде беше, когато заспаха?

— Играех горе на хълма — отговори Мигел с пълна уста и посочи. — Чух силен вятър в джунглата и когато слязох, всички бяха заспали. И после… на другия ден…

Очите му помръкнаха.

— Знаем какво е станало — каза Лорън. — Дошли са някакви хора, нали?

Момчето кимна и забрави за храната.

— Лоши неща ли направиха? — попита тя и Мигел отново кимна. — Колко бяха?

Хлапето вдигна четири изцапани пръста.

— Постъпил си умно и смело, като си се скрил в джунглата, когато са дошли, Мигел. — Ваник интуитивно разбра, че Мигел има чувството, че е предал родителите си, като не е предотвратил оскверняването на труповете им. — Майка ти и баща ти щяха да ти кажат да стоиш далеч от лошите хора.

— Исках да изляза, но видях оръжия. Не трябва да се приближавам до оръжия. — Погледът му се стрелна към пистолета й, който се подаваше от кобура. — Ти си войник и можеш да носиш оръжие. И ти ли си войник?

— Не — отговори Мърсър. — Аз съм приятел на господин Гари.

Момчето се оживи и гласът му стана весел.

— Много харесвах господин Гари. Беше забавен. А ти можеш ли да правиш смешки?

Мърсър не знаеше какво да отговори. Чувстваше се неловко в присъствието на детето. Как можеш да забавляваш момче, което съвсем наскоро е загубило родителите си и отчаяно се нуждае от окуражаване, че не всички възрастни са убийци, които стрелят по трупове?

— Не съм — каза Мърсър и извади носната си кърпа. — Но мога да правя шоколад от заешко акано.

— Не можеш — засмя се Мигел.

Десертното блокче „Сникърс“ почти се бе разтопило от горещината. Мърсър го бе намерил в лагера. Сега го скри в шепата си и нагласи кърпата между пръстите си така, че краищата й да приличат на дълги увиснали уши. Размърда средния си пръст и кърпата заприлича на заек, който души въздуха. На умореното лице на Мигел се изписа учудване. Мърсър духна и пусна десерта да падне в другата му шепа. Мигел изпищя от удоволствие.

— Нали ти казах — рече Мърсър и му даде сникърса.

Детето погали заека, после разкъса опаковката на десерта.

— Можеш ли да го направиш пак?

— Е, заекът първо трябва да се нахрани.

— Ще отида да му събера листа. Искам още един шоколад.

— Не бързай толкова. — Лорън го хвана за ръката, преди да хукне към джунглата. — Мисля, че трябва да стоиш при нас.

Топлата храна и контактът с хора постигнаха желаното въздействие върху Мигел само за петнайсет минути. Инстинктите го влечаха повече към Мърсър, отколкото към Лорън, защото се нуждаеше от закрила, каквато според него можеше да му предложи само мъж. Той се сви до Мърсър и сложи глава на протегнатия му крак. Лорън погали Мигел по бузата и го зави с едно одеяло, взето от разрушения лагер. Мърсър сложи заека от кърпа в малката ръка на момчето и Мигел го прегърна като плюшена играчка и заспа.

— Мисля, че си спечели приятел — каза Лорън и седна от другата страна на Мърсър. — Имаш ли деца?

Мърсър протегна ръка към чантата си, като внимаваше да не събуди Мигел, и извади бутилка бренди.

— Нямам дори племенници.

— Но умееш да предразполагаш децата.

Той се изненада. Чувстваше се неловко около деца. За него отговорността да отгледаш и възпиташ дете беше невъобразима. Страхуваше се, че ако каже или направи нещо погрешно дори случайно, ще нанесе непоправима вреда. Съзнаваше, че тази мисъл е нелогична, но въпреки това отбягваше децата, когато беше възможно. Чувал бе, че децата усещат такива неща, затова се учуди на бързото привързване на Мигел.

Но може би между двамата имаше някаква връзка.

Джунглата бе потъмняла и зеленината на храстите се бе сляла с непрогледния мрак, по-черен и от осеяното със звезди небе. В далечината изкряска птица. Единствените други звуци бяха ромоленето на реката и шумоленето на вятъра. Различаваше ли се тази нощ от онази преди много години? Хиляди километри разделяха двата континента, но джунглата и звуците си приличаха. Мърсър беше на същите години като Мигел, когато гледаше как избиват хората, които обичаше.

Понечи да отпие голяма глътка от бутилката, когато спомените го завладяха, но се въздържа.

Тласкан от жажда за приключения, която след години щеше да зарази и сина му, през шейсетте години на XX век Дейвид Мърсър бе отишъл в Централна Африка, за да предложи знанията си по геология и минно дело на различни компании. За няколко години си бе създал солидна репутация на компетентен специалист и бе започнал да си проправя път през тромавата и често корумпирана бюрокрация, формираща се след извоюването на независимост.

В Конго Дейвид се запозна с бъдещата си съпруга Шевон, неопитна манекенка, която бе дошла в Африка от Брюксел. Тя не държеше много на професията си и бе пристигнала в Африка с безплатен билет, за да се отдаде на истинската си страст — защитата на животните. Ожениха се две седмици след случайната си среща по време на едно от редките пътувания на Дейвид до Леополдвил. Единственото им дете Филип, кръстено на отдавна починалия баща на Шевон, се роди в миньорски лагер в провинция Катанга две години по-късно.

Скитническият живот се отразяваше добре на малкия Филип. Той научи занаята от баща си и усвои възгледите за света на природата от майка си. Въпреки етническите конфликти, които от време на време обхващаха района, семейството намери щастие сред приятели — племената бели, хуту и тутси.

Докато търсеха златоносен пясък в планините край Гома, Заир, където в езерото Киву се вливаха десетки потоци, избухна поредният изблик на насилие. Филип беше дванайсетгодишен. Също като в множество други случаи, причината за размириците се коренеше някъде далеч в миналото, когато племето тутси бе навлязло в пасищата, владение на мнозинството хуту, и раздорът бе подклаждан от некадърното колониално управление. Както бе правил и преди, Дейвид изпрати съпругата и сина си в една белгийска плантация, собственост на приятелска съпружеска двойка. Мъжът, Жерар Бонвил, живееше отдавна в Африка и всички в областта го уважаваха. Той имаше частна писта и „C-47“ зад голямата каменна къща, в която живееше със съпругата и шестте си деца. Цяла седмица Филип и майка му нетърпеливо чакаха, а Дейвид работеше, за да организира защитата на изолирани села от размахващите мачете тълпи. А после до банановата плантация стигна слухът, че Дейвид е ранен.

Шевон знаеше, че синът й е в безопасност, но че ако не предприеме нещо, съпругът й ще умре от раните си или от инфекция, затова взе фермерския пикап на Бонвил и отиде да го прибере. Мърсър много добре си спомняше думите на майка си, когато тя заминаваше. Светлината на зората вече проникваше в стаята, където той спеше заедно с четирите момчета.

— Спомняш ли си, когато беше на шест години и отиде да плуваш в река Касай и течението те повлече към бързеите зад лагера ни? — попита го тя и още сънен, Филип кимна. — И аз скочих да те хвана, защото никой от туземците не можеше да плува, дори бавачката, която те обича колкото те обичам и аз?

Бавачката на Филип беше жена от племето тутси, казваше се Жума и живееше с тях, откакто се бе родил. От баща си Филип се бе научил да обича земята, от майка си — да обича животните, но вечно засмяната кръглолика Жума го научи да обича хората.

— Сега трябва да направя същото за баща ти — продължи Шевон. — Никой не иска да отиде и да го доведе тук. Ще се върна скоро. Господин и госпожа Бонвил ще се грижат за теб, докато ме няма. Да ги слушаш, ако решат да се върнат в столицата. Разбра ли ме, Филип?

— Да, мамо. — Мисълта, че тя заминава, беше по-ужасяваща от раняването на баща му. Но той знаеше, че тя трябва да го направи. — Ще ги слушам.

Шевон го прегърна силно и Филип имаше чувството, че ще му счупи ребрата. Сълзите им смесиха по лицето му.

Следващия ден Филип стоя на балкона на втория етаж, който гледаше към вълнообразната ливада и неравния черен път за Гома — напрягаше взор във влажния въздух, за да види облаче прахоляк или фарове, което щеше да означава, че родителите му се връщат. Цяла нощ бавачката седя до него и го притиска до топлото си тяло. И двамата не заспаха.

По обяд на другия ден Жерар реши, че е време да измъкне семейството си, защото в джунглата около дългите редици бананови насаждения трещяха пушките на бунтовниците. Освен петимата прислужници в къщата всичките му работници бяха избягали в гората и опитът му подсказваше, че този бунт няма да свърши скоро. Той не бе чувал нищо от Шевон по късовълновото радио в пикапа.

Ивет Бонвил излезе на балкона. Полите и блузите, които обикновено обличаше, бяха сменени с риза и панталон, подходящи за пътуване. Тя беше само няколко години по-голяма от Шевон, но кожата й беше суха и почерняла от тропическото слънце. Постоянното нервно напрежение бе изписало тъмни сенки около очите й. Най-малкото й дете, шестгодишно момиченце с плитки, се държеше за крака й и смучеше палеца си.

— Жума, Жерар приготвя самолета. Другите деца са с него. Трябва да стигнем до летището.

— Да, госпожо — отговори африканката. — Готови сме.

Ивет се обърна и хвана дъщеря си за ръка. В другата си ръка държеше пушката на съпруга си. Мърсър си спомняше, че тогава за пръв път видя в очите й страх.

Той погледна към пътя за последен път и се приготви да тръгне.

Точната последователност на събитията след това бе замъглена в паметта му. Не знаеше дали чу клаксона на фермерския пикап, движещ се по пътя, преди или след силната експлозия, която избухна зад къщата, но знаеше, че викът му вечно ще отеква в главата му. Пикапът се появи и спря. Предното стъкло беше напукано като паяжина. Филип зърна черните коси на майка си и в следващия миг тя изчезна в облак от червеникава мъгла. От джунглата излязоха двама въоръжени мъже. В къщата се разнесе трясък от строшено стъкло и ловджийската пушка на Ивет Бонвил изгърмя като оръдие. На ливадата вляво момчето видя тъмни силуети в бойни униформи и с изцапани с кръв ножове. Втора експлозия блесна на пистата, когато се взривиха резервоарите с гориво на „C-47“. Над покрива на къщата се издигна огнено кълбо.

— Не! — извика госпожа Бонвил.

И после се чу удар, сякаш тояга разби изгнил плод. След това настъпи тишина.

Сега, докато си спомняше всичко това, Мърсър осъзна, че тогава Жума трябва да е била петдесет и пет годишна, а той е тежал поне четирийсет килограма. Тя го вдигна, сякаш беше бебе, и го хвърли от балкона. Филип падна върху рододендроните на госпожа Бонвил. Само миг след това бавачката тупна в храстите до него.

— Мълчи — предупреди го тя и се втренчи в първите редове банани на двайсетина метра от моравата. Щом видя, че никой не се спотайва там, го хвана за ръката и побягнаха.

Без да спира, Филип успя да погледне още веднъж към пикала, спрял пред алеята за коли. До него стояха двама мъже с автомати „АК-47“ и го обсипваха с куршуми. Потокът от гилзи блестеше на слънцето през облачетата пушек, излизащи от дулата на оръжията. Бензинът, който изтичаше от пробития резервоар, се запали. Пламъци обвиха пикапа и принудиха мъжете да отстъпят.

Филип залитна потресен. Бавачката го дръпна за ръката и го зашлеви.

— После ще тъгуваме.

Филип бе прекарал пет лета при семейство Бонвил и познаваше плантацията им отлично. Но въпреки това, докато бягаха, нямаше представа къде се намира. Не можеше да мисли за нищо. Единственото му желание беше да се строполи на земята. Жума продължаваше да го води, като се ориентираше по стълба черен пушек, издигащ се от самолета на семейство Бонвил.

— Накъде да тръгнем сега, Филип? — попита тя, когато стигнаха до края на банановата плантация. — Трябва да се скрием в джунглата. Кой е най-прекият път?

Пукотът на автомати в далечината утихна.

Момчето не отговори. Сълзите, стичащи се по лицето му, нямаха нищо общо с плесницата.

Жума коленичи, за да го погледне в очите.

— В моето село, когато някое момче навърши определена възраст, се извършва ритуал, за да стане мъж. Моментът, когато се разделя с детството, е радостен за всички. Ти се раздели с детството си, но за нас няма радост. — Гласът й беше сериозен и тържествен. — Когато направят тази първа стъпка към зрелостта, селските момчета приемат и ново бойно име, с което племето ще ги нарича до края на живота им. Днес е време и ти да приемеш бойното си име. В знак на почит към душевната сила на баща ти и смелостта на майка ти, ти вече няма да си Филип. Вече ще се наричаш Мърсър.

Това е името, което ще използваш, когато се върнеш при своя народ. Бойното ти име. Кажи ми, Мърсър, по кой път ще стигнем най-бързо до джунглата?

Без да пророни дума или да се поколебае, той посочи надясно.

Нямаше представа за колко дни стигнаха до селото на Жума, което се намираше на езерото Киву, от страната на Руанда. Намираха храна в джунглата и заобикаляха местата, където се водеха престрелки. Мърсър остана при Жума половин година, а после в селото дойде представител на Червения кръст. Минаха още три седмици, докато потвърдиха самоличността му и се обадиха на дядо му в Съединените щати да отиде в Кигали, столицата на Руанда, за да вземе внука си, когото не познаваше…

Мърсър погледна спящото момче от Панама. Жарта на гаснещия огън осветяваше лицето му. Дори да не го бе почувствало, хлапето бе усетило, че имат еднакви преживявания. И двамата бяха сираци, бяха принудени да живеят в джунглата и им бе отказано време да тъгуват. Той погали Мигел по косата.

— Какво стана с Жума?

— Какво каза? — стресна се Мърсър.

— Бавачката ти? — попита Лорън. — Какво стана с нея?

Мърсър преглътна. Споменът беше толкова жив в паметта му, че сякаш усещаше мириса на разцъфналите рододендрони. Дори Хари не знаеше подробностите за смъртта на родителите му, а той неволно бе разказал историята на съвсем непознат човек. Лорън го наблюдаваше изпитателно, но Мърсър не се почувства уязвим, както предполагаше. Очакваше, че разказът му ще предизвика съжаление — чувство, което ненавиждаше, но в гласа й прозвуча уважение.

— Няколко пъти се опитвах да я измъкна оттам, но тя не искаше да напусне селото си. Върнах се в Руанда по време на геноцида през деветдесет и четвърта. Но закъснях.

Лорън докосна ръката му.

— Съжалявам.

Подаде бутилката бренди на Лорън, после отпи и той.

— Радвам се, че я познавах.

Странно, но тъгата, която обикновено го обземаше, когато мислеше за онзи ден, не се появи. Вместо нея Мърсър изпита гняв. И нещо по-силно, отколкото само желание да разбере какво се е случило с Гари и останалите и да отмъсти. Искаше да придаде смисъл на загубата на Мигел — нещо, което така и не бе успял да направи за убийството на родителите си и което отдавна обсебваше мислите му.

— Какво ще правим с него? — попита Лорън.

— Все трябва да има роднини в Ел Реал или някъде наблизо. Утре ще го пратим в града с Рубен и хората му и ще продължим с плана си.

— Ами ако няма роднини?

Мърсър нямаше отговор на този въпрос.

Сутринта ги събуди джунглата. Към птиците, завърнали се в долината, се присъединиха и други животни, включително една маймуна, която врещеше срещу изгряващото слънце, сякаш бранеше територията си. От мрака се показа гъстият балдахин от растителност. Багрите се разкриха с изумителна скорост. Черното се превърна в сиво и после в зелено. Появиха се очертания, първо като фантомни сенки, после отделни дървета, клони и листа. С всяка минута джунглата ставаше все по-шумна. Нощните същества се скриха и ранобудните хищници започнаха да ги търсят.

Мърсър сигурно бе заспал много преди Лорън, защото когато се събуди, видя, че тя е сложила около тях мрежа против насекоми и е напълнила с вода плиткия окоп около бивака им, за да не влизат пълзящи гадини. Мърсър лежеше по гръб. Мигел се бе притиснал до него, а Лорън Ваник лежеше от другата му страна, сложила ръка на рамото му. Лицето й бе обърнато към него. Необикновените й очи бяха затворени, но чертите й бяха все така привлекателни. Черните й коси бяха разпилени на пясъка. Тримата бяха спали под едно одеяло. От другата страна на огъня Рубен и хората му пушеха и кашляха.

Лорън се събуди и се усмихна.

— Харесвам мъже, които се събуждат като мечоци след зимен сън.

— Не съм от тях. Винаги се будя готов да посрещна предизвикателствата на новия ден.

— Тогава нощес си се правил на мечок. Мили Боже, ти можеш дори да хъркаш.

— Не хъркам, но дори да е било така, трябва да знаеш, че силното хъркане е признак на мъжественост, и смелост.

— Тогава трябва да се гордееш със себе си. Ако се съди хъркането ти, трябва да си страхотен жребец.

За да прикрие смущението си, че открито флиртува в тези неподходящи обстоятелства, Лорън отметна одеялото, обърна се, преди Мърсър да е видял, че се е изчервила, и отиде в джунглата да се усамоти. Панамците шумно пикаеха в реката.

Мърсър стана и тръгна да намери нещо за закуска в лагера на Гари. Погледът на Лорън и насълзените й очи, след като изслуша разказа му, се бяха запечатали в паметта му. Не беше сигурен какви са чувствата му от това, че е научила най-съкровената му тайна, но изпитваше странно спокойствие.

Донесе няколко консерви с яхния, тенджера за преваряване на вода, чаши и пълно до половината бурканче нес кафе. Лорън бе махнала мрежата против комари и я бе навила на руло. Огънят гореше весело. Мигел търкаше очи, за да прогони съня, и чистеше косата си от пясъка. Кърпата на Мърсър още беше в ръката му. Момчето веднага го помоли пак да му направи зайче. Вече го бе кръстило Хорхе, на името на някакъв герой от анимационен филм.

Докато Мърсър затопляше яхнията, Лорън заведе момчето до реката, съблече го и му нареди да се изкъпе. Мигел се дърпаше, но накрая се съгласи, когато Мърсър го погледна строго. Лорън и хлапето бъбреха непринудено, докато детето се къпеше в топлата вода.

Когато се върнаха при огъня, Мърсър вече бе приготвил кафето и закуската. Лорън бе намръщена.

— Имаме проблем. Мигел няма роднини наблизо. Родителите му са живеели в Панама Сити, когато приятелят ти Гари ги е наел на работа. Момчето каза, че има само един чичо, който преди години се преместил в Маями.

— Няма си никого?

— Така изглежда.

— По дяволите. — Панама беше католическа страна, известна с многобройните си семейства, и Мърсър не очакваше, че Мигел е сам на света. — Какво ще правим?

Лорън погледна детето, което лакомо ядеше закуската.

— Може да проуча нещата, когато се върнем в града. А дотогава ще остане с нас. Трябва ти само един ден на езерото, нали?

— Да. Утре може да се върнем в града. Мигел ще дойде с нас на езерото, вместо да го оставяме с някого в лагера. Не искам да се разделяме.

— Добре.

В страните от Третия свят Лорън бе виждала да се държат с децата по-лошо, отколкото с животни, затова попита Мигел какво предпочита. Тя познаваше добре емоционалните поражения, нанесени на децата бежанци, премествани от лагер в лагер, без да имат думата за собственото си бъдеще. Номерът беше да ги накараш да мислят, че твоите желания са техни. Тя предложи на Мигел възможност за избор — да отиде с нея и Мърсър да изследва езерото или да се върне в Ел Реал с един от хората на Рубен. Отговорът беше бърз, както очакваше.

— Искам да остана с вас.

Рубен бе дал тропическия си шлем на момчето и Мигел трябваше да наклони глава назад, за да вижда. Усмивка оживи лицето му.

След два часа лодката, която бе докарала Мърсър до Реката на руините, стигна до серия водопади. Водата падаше от височина стотина метра по стръмен планински склон и образуваше почти еднакви езера, над които се стелеше мъгла. Мърсър огледа водопадите и после двете страни на правоъгълната долина. Не бяха толкова стръмни като каменния масив пред него.

Рубен и хората му завързаха и скриха лодката и се разположиха до най-долния водопад. Лорън наблюдаваше Мигел, който подскачаше в плитката вода. Мърсър бе взел някои неща от лагера на Гари и тръгна с лопата към едната страна на долината. Намери една полянка. Земята бе покрита с гниещи листа и трябваше да разсече с лопатата безброй преплетени клони, за да стигне до пръстта. Температурата и влагата бързо се повишаваха и той се обля в пот.

Напълни с пръст една найлонова торбичка, върна се на брега на реката, остави я и се качи до половината на склона покрай водопадите, като се радваше на хладните капки вода, които го пръскаха. Изкопа дълбока шейсет сантиметра дупка в земята и стигна до пясъка под плодородната почва. След това отиде до реката, взе един плитък съд и внимателно изсипа пясъка от едната торбичка, така че да се образува пирамида. Измери наклона й с транспортир, който бе намерил сред личните вещи на Гари, после изхвърли пясъка и направи същото с пробата, взета от пръстта до водопада. И двете купчини се издигаха под ъгъл трийсет и четири градуса.

За следващия експеримент му трябваха лазерен далекомер, висотомер и тригонометрични таблици, но не разполагаше с такива неща. Изсипа в реката пясъка от втората торбичка и се върна в основата на водопадите.

— Какво беше това? — попита Лорън.

— Загуба на време — призна Мърсър. — Искате ли да се катерим?

— Si, si — развълнувано извика Мигел, който вече стоеше до водопада, извисяващ се на три метра над главите им. — Знам пътя. Помагам на мъжете, когато теглят лодки нагоре към езерото.

Катеренето се оказа много по-лесно, отколкото предполагаха. Макар че водата падаше на широки пет-шест метра потоци от едно езеро в друго, до всеки имаше скали, подобни на огромни стъпала. Щом се изкачиха над нивото на джунглата, влажността осезаемо спадна и въздухът стана по-приятен. Но жегата не намаля. Слънцето се издигаше все по-високо. На избелялата маслиненозелена тениска на Лорън избиха тъмни петна пот.

Мърсър стигна до ръба и погледна към долината долу. Реката сякаш изчезваше, погълната от джунглата. Ако не бяха планинските склонове, които бе издълбала през хилядолетията, изобщо нямаше да се забелязва. Мърсър усети заплаха от джунглата и от невидимите неща, скрити под дебелия й балдахин.

Езерото, от което извираше Реката на руините, се намираше в котловина на върха на вулканичната планина — съвсем кръгло, с обрасъл с дървета остров в средата. Беше широко около осемстотин метра, но Мърсър нямаше представа колко е дълбоко. Опитът му подсказваше, че може да е по-дълбоко, отколкото е висока планината, шейсет или повече метра.

Въздухът между бистрата повърхност на езерото и високите десетина метра скали около него беше неподвижен и зноен.

— Господин Гари работеше от тази страна. — Мигел посочи вдясно. — Изкопа много дупки. Търсеше съкровище.

Тръгнаха покрай езерото и когато стигнаха до първия тунел, който бе изкопал Гари, спряха да преварят вода и да си починат двайсетина минути. Дупката беше почти квадратна и неукрепена и продължаваше десетина метра в мекия вулканичен камък. Мърсър нямаше представа защо старият му приятел я е изкопал точно тук, но беше очевидно, че не е намерил нищо интересно. По-нататък се виждаха и други такива тунели.

Бяха им необходими седем часа да обиколят езерото и да — изследват тунелите, изкопани от Гари. От време на време се качваха на ръба на вулкана, за да видят какво има на далечните склонове. Не забелязаха нищо, което би убедило Гари, че съкровището е заровено в бреговете на езерото. Остана да изследват само острова в средата.

Лодката, която екипът на Гари бе изтеглил нагоре покрай водопадите, беше алуминиева и доста очукана. Мърсър не разтовари припасите от нея и реши да закара Лорън и Мигел до острова. Рубен и хората му насядаха на брега край огъня, който бяха запалили, за да стоплят обяда си.

Мигел седна на носа на лодката, а Лорън се настани на кърмата. Мърсър започна да гребе с плавни, равномерни движения.

— Имам чувството, че трябва да пея като гондолиер, но не знам каква мелодия.

Лорън запя и Мърсър и Мигел почнаха да й пригласят. Всеки път, когато се объркваха, момчето се заливаше от смях.

Мърсър спря лодката под увисналите клони на едно голямо дърво, завърза я за дънера и помогна на Лорън да слезе. Мигел вече бе скочил на брега и тичаше. Островът се извисяваше на шест-седем метра, безформена грамада от черни скали, осеяни с ивици растителност, избуяла от пукнатините, където имаше почва. Тънки дървета се издигаха на оголените си корени, вкопчили се в земята като пипала. Площта беше около два декара. Гари бе изкопал една-единствена шахта на острова, в скална гънка, образуваща нещо като пещера. Бе успял да прокопае около метър и после се бе върнал при реката долу, за да чака Мърсър. На дъното на дупката имаше инструменти.

— Изглежда, греба напразно — отбеляза Лорън и избърса потта от тънкия си врат.

— По-лошо — мрачно каза Мърсър. — Струва ми се, че Гари и хората му са умрели напразно. Освен руините от бента, където реката се влива в Рио Туйра, няма никакво друго доказателство, че някой е бил тук преди тях.

Помисли си, че Гари с радост би умрял заради мечтата си. Това беше романтичен жест, който би му харесал, и Мърсър не можеше да му го отрече. Но екипът му се състоеше от работници, които вероятно изкарваха при Гари повече пари за един месец, отколкото иначе биха спечелили за година. Тяхната смърт бе съвсем нелепа.

— След час ще се мръкне. — Той погледна към хоризонта на запад, където залязваше слънцето. — Трябва да се връщаме.

— Виж какво — стеснително каза Лорън. — Бих искала да се изкъпя набързо, ако обещаеш да не гледаш.

Мърсър се усмихна.

— Не само джентълмените от Юга ценят галантността. И ние, янките, знаем да извръщаме поглед, когато дамите се къпят.

— Благодаря, сър. — Тя примига превзето и се зарадва, че мрачното му настроение е преминало. — Но ако не го направиш, точно тази дама има деветмилиметров пистолет. Погрижи се и Мигел да не гледа. Обзалагам се, че във вените му тече същата гореща кръв като на всеки мъж в Панама.

Макар че Рубен и другите бяха на пет-шестстотин метра, Лорън отиде от другата страна на острова, съблече се и се гмурна в езерото. Водата бе затоплена от слънцето и изми потта и мръсотията от тялото й. Тя не се бе прибирала в апартамента си в Панама Сити от седмица и не се бе къпала от три дни.

Отпусна се по гръб и се наслади на топлите лъчи на залязващото слънце и на водата, която вече и се струваше хладна. Радваше се на дребните удоволствия винаги когато можеше да ги намери. Преди четири дни разследваше един мръсен коптор в предградията на Ла Палма, където дребен наркотрафикант бе разбил черепите на двама от пласьорите си, мъж и жена. Гениталиите им бяха жестоко отрязани и напъхани в устата им като предупреждение за останалите. Ако трафикантът вече не бе избягал в Колумбия, Лорън смяташе да изпрати Рубен по следите му, когато се върнеха в Ел Реал.

Но сега, докато лежеше във вулканичното езеро, дори странните огнестрелни рани на Гари и хората му не можеха да развалят доброто й настроение. Това беше един от триковете, които всеки войник открива, ако иска да запази разсъдъка си. Лорън не знаеше какво да мисли за Мърсър. Той беше интелектуалец, но се движеше и разсъждаваше като воин. Съмняваше се, че Мърсър е ветеран от война. Ветераните имаха склонността да се изтъкват и да се хвалят пред военните на активна служба. В държането му имаше нещо, което я караше да мисли, че не обича да се перчи.

Мърсър беше загадка, за която Лорън нямаше нищо против да научи повече. Беше съвсем различен от служителите на посолството, които я ухажваха в Панама Сити, и от военните, които твърдяха, че я харесват като равна на тях, но всъщност се чувстваха заплашени от нея. Тя бе установила, че те или се измъкват унизени, или искат да доминират, като се опитват да я изнасилят още на първата среща. Това се бе случило два пъти. Първият успя, а вторият, генерал-лейтенант, по време на последния й престой в щаба на Южното командване в Маями, трябваше да измисли автомобилна катастрофа, за да обясни синините и драскотините си.

Този спомен вгорчи спокойствието й. Лорън въздъхна дълбоко и се потопи под водата. Гмуркането я бе научило да контролира дишането си и тя плува под повърхността, докато бавно преброи до сто. Показа се над водата, избърса очи и видя Мърсър — стоеше на брега на петнайсетина крачки от нея. Ядоса се и се приготви да се развика, когато чу какво го е накарало да се приближи.

Бръмченето на хеликоптер.

— Хайде! — извика Мърсър. — Идва насам!

Той й хвърли ризата си, докато тя стоеше в плитчините. Вниманието му бе погълнато от звука на невидимия хеликоптер. Памучната риза попи водата по кожата й и гърдите и извивката на тънката й талия се очертаха под мокрия плат. Зърната й настръхнаха. Мърсър се приближи до дупката, където бе скрил Мигел. Лорън обу панталона си и тръгна след него, като носеше бельото, ботушите и пистолета си.

— Кои са? — попита тя.

Мърсър застана на скалата пред входа.

— Идват от запад, но може да са кръжали около вулкана. Прилича на „Бел Джет Рейнджър“. Черен е.

— Опознавателни знаци?

— Не видях. Беше твърде далеч.

Хеликоптерът изведнъж забръмча над езерото, сякаш току-що се бе извисил над водопадите. Мърсър предположи, че е прелетял няколко пъти над лагера на Гари, за да могат пътниците да видят дали някой е останал там. Беше сигурен, че онзи, който е застрелял труповете и е заповядал кражбата на дневника на Лепине в Париж, е в хеликоптера. Сви юмруци.

— Мислиш, че…

— Знам, че са те.

Рубен и хората му бяха заварени неподготвени. Тримата дремеха и когато се събудиха, хеликоптерът се бе снишил и вече бе между тях и най-близката шахта, изкопана от Гари. Страничната врата беше отворена и Мърсър се досети какво ще последва. Това беше добре изпълнена въздушна атака.

Благодарение на подготовката и рефлексите си Рубен избегна първия изстрел, когато рейнджърът надвисна във въздуха над тях като смъртоносно насекомо. Тракането на перките заглуши изстрелите на карабината и гневния лай на леката картечница, подаваща се през отворената врата. На десет крачки пред панамците изригна стена от пясък. Те се обърнаха и побягнаха. Последваха ги облачета прах от хеликоптера продължаваха да стрелят. Лорън бе излязла от шахтата и бе застанала до Мърсър. Неволно затаи дъх, когато пороят куршуми попадна в целта.

Единият панамец изви гръб под невъзможен ъгъл и падна по очи на пясъка. Разкъсаното му тяло издълба кървава бразда. Хеликоптерът се отмести встрани, за да се прицели в другите двама. Следващият откос повали втория наемник — главата му се пръсна. Рубен продължи да бяга. Пясъкът, вдигнал се от канонадата, го скри. Стрелбата за миг спря. Нямаше значение, че Мърсър и Лорън се молеха на Бога Рубен да се появи от разсейващия се облак прах. Това означаваше само временна утеха. Рубен наистина се показа. Беше коленичил и държеше карабината си. Изстреля останалите в пълнителя патрони и сложи нов, но не му стигна времето да зареди — леката картечница на хеликоптера изтрещя отново и когато пясъкът се разсея за втори път, Мърсър и Лорън видяха безжизненото тяло на Рубен.

— Влез в дупката и се погрижи Мигел да не излиза — каза Мърсър, докато наблюдаваше как хеликоптерът обикаля над езерото и стрелецът търси други мишени.

„Джет Рейнджър“ нямаше опознавателни знаци и Мърсър се надяваше, че ще види хората вътре, за да разбере кои са. Забеляза, че черната боя на хеликоптера е нанесена наскоро и невнимателно.

„Бел Джет“ се сниши над всеки от тунелите около езерото. Двама въоръжени мъже в камуфлажни униформи скачаха на земята, проверяваха дали в шахтите има хора и отново се качваха в хеликоптера. Бяха твърде далеч, за да се определи етническата им принадлежност. Хеликоптерът завърши обиколката и пое към острова.

Мърсър се вмъкна в пещерата и надникна навън точно когато хеликоптерът забръмча над главите им. В усмивката, която изкриви чертите му, нямаше нищо радостно. В бързината коремът на хеликоптера не бе боядисан в черно и Мърсър видя белезникави петна и идентификационния му номер.

— Спипах те, копеле.

Мърсър, Лорън и Мигел долепиха гърбове до стената в дъното на шахтата. „Бел Джет Рейнджър“ бавно обиколи няколко пъти острова. Лодката беше скрита под дървото досами водата, затова нападателите нямаха основание да подозират, че на острова се крият хора.

Шумът на перките утихна, но Мигел не позволи на Мърсър и Лорън да излязат да видят какво става. Лорън все пак надникна и Мърсър попита:

— Виждаш ли нещо?

За да не плаши момчето, Лорън изопачи истината.

— Мъжете от хеликоптера слизат, за да качат Рубен и хората му.

Всъщност те прибираха труповете им.

— Оставят ли ни? — извика Мигел, който не бе чул стрелбата.

— Да. Заминават с хеликоптера.

— Не може ли да тръгнем с тях?

— Ще е много по-забавно да се спуснем по водопада — отговори Лорън и се втрещи, когато нападателите изхвърлиха първия труп в езерото. Сигурно бяха натъпкали дрехите му с камъни, защото тялото потъна веднага. Другите двама убити панамци също бяха безцеремонно хвърлени във водния гроб.

Сцената на трите убийства бе почистена. Всяка следа от доказателства като например гилзите, можеше лесно да се обясни в страна, пълна с оръжия, наркотрафиканти и бунтовници.

— Рубен заминава ли? — попита Мигел.

— Още не. Хеликоптерът отново прелита над езерото. Те… сякаш пускат нещо.

Като чу това, Мърсър заповяда на момчето да не мърда от мястото си и се измъкна от тунела. Видя хеликоптера точно когато от вратата срещу позицията на стрелеца се показа нещо като голямо дуло. След миг се появи и второ.

А после хеликоптерът рязко се издигна и се отдалечи от вулкана. След секунди шумът на перките заглъхна.

— Какво беше това? — попита Лорън, но Мърсър вече бягаше към дървото, под което бе скрита лодката.

Първата дълбочинна бомба, съдържаща трийсет и пет килограма динамит, експлодира на половината разстояние от дъното на езерото, след като потъва цяла минута. Взривната вълна стигна до повърхността за част от секундата. Стълбът вода се издигна на седем метра и се изля обратно с такава сила, че въздухът сякаш започна да вибрира. Вторият, още по-мощен взрив, избухна след още минута на още по-голяма дълбочина. Островът се разтресе, сякаш имаше земетресение.

— Мърсър, какво правят? — извика Лорън, когато той се върна с тежкия вързоп с припаси, който Гари Барбър бе оставил в лодката.

— Качи се на най-високата точка на острова — без да спира, отговори Мърсър. — Дръж Мигел близо до себе си.

Лорън хвана момчето за ръката, изкатери се на високия седем метра връх в южния край на острова и погледна езерото. Близо до мястото на първата експлозия водата сякаш вреше като в казан. Чуваше се постоянно бръмчене като от далечен мотор на самолет. Пространството от кипяща вода нарастваше бързо. Лорън нямаше представа какво означава това, докато не погледна към брега, където огънят на Рубен продължаваше да гори.

Подобно на газова камера, в която горивото свършва, пламъците започнаха да намаляват и Лорън видя жълтеникав проблясък, преди да угаснат. И тогава разбра какво става. На огъня не му липсваше гориво, а кислород. Двете експлозии бяха предизвикали верижна реакция, за да освободят остатъка от смъртоносния въглероден двуокис от езерото. Тежкият газ изтласкваше въздуха от планинския връх.

Въглеродният двуокис нямаше мирис и вкус и беше безцветен и отровен. И се приближаваше към тях.

Лорън Ваник не бе изпитвала такъв страх дори когато грешна пътна карта насочи бронетранспортьора й към минирано поле в Босна. Доверието й в Мърсър се изпари. Мигел усети това и стисна ръката й. Двамата се върнаха в пещерата.

— Какво правят, Мърсър? — Стана и неприятно, че не може да прикрие паниката в гласа си. — Кратерът ще се напълни с въглероден двуокис за нула време. Трябва да се върнем на брега и да се махнем оттук.

Той продължи да развива прозрачните найлони, които Гари бе използвал да покрива земята.

— Няма да успеем — отговори Мърсър и най-сетне я погледна. — Ще сме мъртви, преди да стигнем до сушата.

— Не разбираш ли какво става? Газът! Ще се задушим. Не можем да останем тук.

— Проблемът е, че не можем и да се махнем оттук.

Езерото

Отворените врати помогнаха хеликоптерът да се проветри от смрадта на кордит, но само времето можеше да намали осезаемото вълнение на тримата командоси в товарното отделение. Годините на обучение и задължителна служба във взвод на смъртта, за да се научат какво означава да отнемеш живота на друго човешко същество, не бяха могли да ги подготвят за прилива на адреналин по време на истинско сражение, макар че застрелването на трима панамци, които не бяха успели да реагират, не можеше да се нарече сражение. Но упражнението им вдъхна нещо, което разстрелът на дисидент не можеше да направи. Гордост.

Мъжете си подаваха цигари и се смееха. Те не бяха в екипа, който бе открил осеяния с трупове лагер на търсача на съкровища и не бяха участвали в опита да направят така, че загадъчната смърт да прилича на неуспешно отвличане. Онези бяха в Панама Сити и още не знаеха, че разказите им ще бъдат засенчени от историите за убийствата край езерото. Най-възрастният от стрелците беше само на двайсет и три и вече ветеран от пет години в Народноосвободителната армия. Докато хеликоптерът летеше над джунглата, той внимателно издълба три резки на приклада на купената на черния пазар картечница „M-60“.

Другите двама се опитаха да прикрият завистта си.

Вдясно от пилота седеше Хуай Луон, сержант в наскоро сформираната в НОА група на специалните части, наречена „Мечът на Южен Китай“. Хуай смяташе, че името звучи смешно, но харесваше хората, които бе обучил след създаването на групировката. Войсковото поделение с големината на полк бе сформирано в отговор на изумителните успехи на Западните специални сили, демонстрирани по време на войната в Персийския залив. Тогава китайската военна доктрина поддържаше тезата, че такива малки и добре обучени екипи противоречат на егалитаристките идеали на правителството. Но възможностите на специалните части не можеше да бъдат пренебрегнати и Мечът бе създаден по образец на уроците, тактиката и екипировката на „тюлените“, военните рейнджъри и британските специални служби. Военните се страхуваха, че този елитен полк ще превъзхожда редовната армия на Китай, и го държаха изкъсо, а членовете му се вербуваха само от най-лоялните семейства.

Ако не беше доверието им в Лиу Юшен, директора на китайските операции в Панама, на четирийсетте командоси от Меча никога нямаше да бъде разрешено да напуснат Китай. Доколкото Хуай знаеше, войниците му бяха първите, които действаха извън границите на родината от времето на корейската война. Но Лиу беше старши изпълнителен директор в КНТИНО, Комисията за наука, технологии и индустрия към националната отбрана, и неведнъж се бе доказвал в забележително шеметната си кариера.

За разлика от другите армии в света, китайските военни имаха двойствена същност — отчасти отбранителна сила, НОА, и отчасти индустриален конгломерат, КНТИНО. Те контролираха комбинация от армия, флота и въздушни сили с численост три милиона души и хиляди компании, осигуряващи им оръжия, логистична техника, включително корабостроителници, фирми за електроника и производители на самолети и хеликоптери. Чрез КНТИНО те контролираха Китайската национална ядрена корпорация, организацията, която произвеждаше ядрени материали за цивилна и военна употреба. Ръката на КНТИНО се простираше далеч отвъд границите на Китай. Много от компаниите й имаха силно присъствие в страни из целия свят — в пристанища, превози на стоки и тежко строителство. По този начин НОА спомагаше за покриването на разноските по разширяването си, макар че лидерите в Пекин шумно пропагандираха демилитаризация на икономиката.

Лиу беше на трийсет и осем, дванайсет години по-млад от сержант Хуай, но въпреки това закоравелият ветеран от Тянанмън и от безброй необявени войни срещу бунтовници мюсюлмани в затънтените китайски провинции не познаваше по-способен човек. Лиу беше автор на намесата на Китай в Панама и бе извършил същински кръстоносен поход, за да убеди Политбюро, че във властта ще възникне вакуум, когато след предаването на Канала през 2000 година Америка се оттегли. Бе работил неуморно за привличането на китайски компании и интереси, които да запълнят празнотата, като започна с имиграция в малък мащаб и завърши с фактически контрол върху пристанищата от двете страни на дългия петдесет мили канал.

Необходимостта от средства за операцията насочи интересите на Лиу към слуховете за Два пъти откраднатото съкровище. На това се дължеше и присъствието на сержант Хуай в хеликоптера. Предишното пътуване в провинция Дариен, когато намериха лагера на американеца осеян с трупове, беше първият активен етап от плана на Лиу, но не бе минал, както бе предвидено. Лиу се надяваше да изтръгне разузнавателни данни от Барбър и се ядоса от кодираното обаждане по радиото, с което Хуай му съобщи за телата. Барбър и без това щеше да умре, но Лиу искаше информация, и мъртъвците доведоха до необходимост Хуай да се погрижи към района да няма дълготраен официален интерес.

Когато напусна Реката на руините първия път, Хуай взе един труп, за да му направят аутопсия в Панама Сити и да разберат какво е убило търсачите на съкровища. Дълбочинните бомби, които бяха пуснали сега, щяха да изхвърлят остатъците от въглеродния двуокис, преди хората му да започнат издирването на богатството. Днешният оглед бе потвърдил, че панамската полиция не проявява интерес към областта, точно както бе казал агентът на Хуай в Ел Реал. Тримата мъже, които бяха хвърлени в езерото, по всяка вероятност бяха скитници, търсещи някаква плячка, оставена от Гари Барбър.

За да е сигурен, Хуай щеше да препоръча да наблюдават Реката и езерото още няколко дни и след това да докарат работниците и техниката. Ако край реката или езерото бе заровено съкровище, те щяха да го намерят. Бюджетът на Лиу беше скромен в сравнение с другите акции на КНТИНО, но въпреки това само за този етап на операцията беше стотици пъти повече от средствата на Гари Барбър. Скоро стотици работници щяха да копаят по бреговете на реката и езерото.

Другите фази на операцията вече бяха започнали и Хуай знаеше колко е важно да намери древното съкровище. Засега Пекин субсидираше усилията на Лиу в Панама, но фондовете не бяха неизчерпаеми. След крайния срок, до който оставаше един месец, ако Лиу не намереше начин да финансира дейността си, КНТИНО щеше да оттегли подкрепата си. Гениалността на плана обаче беше, че неуспехът нямаше да изложи на риск онова, което КНТИНО вече бе построила в провлака. Основите, създадени от Лиу, нямаше да бъдат загубени.

А какъв беше резултатът, ако успееха! Именно това бе заинтригувало консервативното Политбюро в този дързък план. Лиу им бе обещал, че Китай ще се радва на стратегическо присъствие в Западното полукълбо, каквото СССР се бе опитал да постигне в Куба през шейсетте години на XX век.

След като в Панама бъдеха построени тайни бази, Китай можеше да съсредоточи усилията си върху единствената цел, която обединяваше правителството след създаването на комунистическата държава — присъединяването на отцепилата се провинция Тайван. Обещаната от американците защита на Тайван бе осуетила многобройните планове за инвазия, съставени през десетилетията. Лиу бе заявил, че ще премахне заплахата, или по-точно ще и се противопостави, и прогнозира падането на Тайпе само година след приключването на текущата операция.

Хуай се двоумеше за Тайван. Населението на Китай вече беше твърде многобройно и той не виждаше необходимост хиляди войници да загиват заради присъединяването на още няколко милиона души. Но политиката на правителството беше такава и Хуай щеше да изпълни дълга си.

Джунглата под хеликоптера му напомняше за военния район Гуанджоу, където бе сформиран полкът му. Макар да бе обучен на всеки вид терен и във всяка околна среда, който Китай можеше да предложи, той се чувстваше най-добре в джунглата. Това вероятно беше умение, придобито от виетконгските инструктори, които го бяха обучавали като новобранец преди повече от трийсет години.

Тази акция може би щеше да му е последната. Хуай беше петдесетгодишен и възрастта му създаваше пречки. Когато започнеше инвазията в Тайван, той сигурно щеше да се занимава с административна работа. Ето защо се радваше, че последната му операция е в джунглата. Мястото му се струваше подходящо.

Мърсър отново се залови със задачата си, като работеше и говореше. Трябваше да повиши тон, та гласът му да се чува през засилващото се бълбукане на газа.

— Изригването, убило Гари, вероятно е било природно явление, подводно срутване на скали, може би предизвикано от разкопките му, и е освободило само част от въглеродния двуокис. Дълбочинните бомби ще изкарат остатъка. Тъй като планинският връх е оформен като купа и има само един тесен отвор, който в момента е блокиран от насрещния вятър, газът ще се застои тук, докато вятърът не утихне. Едва тогава въглеродният двуокис ще изтече по водопада и въздухът близо до повърхността на езерото ще може да се диша.

— Колко време ще продължи това?

— Върхът вероятно ще бъде отровен до сутринта. — Мърсър разпъна сгъваемата рамка на палатка за трима души. Гари бе сложил найлон върху мрежата против комари.

— Какво ще правим? — Лорън не разбираше действията на Мърсър, но фактът, че той работи сериозно, й върна усещането за контрол върху положението.

— Трябва да направим балон с чист въздух. — Мърсър започна да увива найлона около рамката, като го подлепваше с тиксо, докато палатката не заприлича на прозрачна какавида.

— Вътре няма да има достатъчно въздух за трима ни до сутринта — отбеляза Лорън.

Той посочи голямата брезентова чанта, която бе донесъл в пещерата.

— На дъното на чантата има маркуч и ръчна помпа, с които Гари е източвал водата от разкопките. Щом напълни кратера, въглеродният двуокис ще се разпространи над върховете на околните хълмове като преливаща вана. Най-ниските възвишения са на шест-седем метра над нас. Това означава, че ще сме под слой от въглероден двуокис, дебел шест-седем метра. Ако завържем единия край на маркуча на дърво, извисяващо се над газа, ще можем да изпомпваме въздух в палатката. Ще сме като в чаша, обърната наопаки в купа с вода, а по маркуча ще се снабдяваме с въздух.

Лорън веднага се досети за аналог на идеята на Мърсър.

— Като във водолазен звънец.

— По-скоро батискаф с кислородна тръба. Само че ще сме потопени в отровен газ, а не във вода. — Въглеродният двуокис е един път и половина по-тежък от въздуха и щяха да са само на шест-седем метра под него, затова Мърсър не си направи труда да херметизира палатката. Рамката щеше да държи найлона.

— Колко време ни остава?

— Не мога да кажа, без да знам колко газ ще изтече от езерото. Но сме само на няколко метра над равнището, на което Рубен запали огъня. Не ни остава много време. Ще можеш ли да се изкатериш на някое дърво с маркуча?

— Разбира се, по дяволите. — Лорън тръгна, а Мигел остана да помогне на Мърсър да заравни пространството, където щяха да поставят леката палатка.

Замисълът беше елементарен от гледна точка на физиката, но Мърсър не знаеше доколко са успели с изпълнението. Можеше да се объркат хиляди неща. Грешка в изчисленията за височината на ръба на вулкана и върха на дървото, на което се катереше Лорън, можеше да е фатална. Ако горният край на маркуча не беше достатъчно високо, въглеродният двуокис щеше да проникне в палатката, да измести въздуха и да ги задуши. Мърсър имаше достатъчно тиксо, за да херметизира палатката, но не можеха да направят нищо, ако маркучът беше твърде ниско.

Намери десетина свещи в брезентовата чанта, заби ги в редица към брега на езерото и защрака с една от запалките на Гари. Свещта най-близо до водата не пламна. Следващата угасна само след няколко секунди поради липса на кислород. Въглеродният двуокис се приближаваше. Капитан Ваник още беше на дървото и завързваше гумения маркуч.

— Идвай, Лорън.

Още една свещ угасна. Отровният газ беше само на няколко метра от палатката.

— Ей сега.

Угасна трета свещ.

Купата на вулкана се запълваше по-бързо, отколкото Мърсър мислеше, че е възможно. Той видя, че Мигел започва да се задъхва. Белите му дробове искаха кислород.

— Веднага, Лорън!

Пъргава като котка, тя слезе от дървото, на което почти нямаше клони. Очите на Мигел започнаха да се затварят. Мърсър го внесе в палатката. Тялото на момчето се предаваше на наркотичното въздействие на газа много по-бързо от организма на възрастните. Преди да влезе под найлона след Лорън, Мърсър хвърли няколко неща в чантата на Гари, а после се вмъкна вътре и залепи с тиксо отвора на палатката. Дългият ден и въздействието на въглеродния двуокис вече бяха приспали Мигел.

Мърсър грабна края на маркуча, проврян през тесния процеп, който бе изрязал на върха на палатката, и го прикрепи към ръчната помпа. Самата помпа приличаше на евтин акордеон. Мърсър я стисна няколко пъти, насочвайки въздушната струя към лицето си, после залепи тиксо там, където маркучът влизаше в покрива. Трябваше да запуши още няколко малки пролуки. Останалите свещи навън угасваха една след друга. Тънките струйки пушек от фитилите им едва се забелязваха през найлона. Палатката започна да увисва на колчетата изненадващо бързо, когато въглеродният двуокис натежа над въздуха.

Мърсър се залови за работа с помпата. След като изравни вътрешното и външното налягане, изряза в пода на палатката малка дупка, за да не позволи на въздуха да се замърси от дишането им. Когато кратерът се напълнеше до максималното ниво, трябваше да разшири дупката в пода, за да поддържа равновесието. След петнайсет изпълнени с напрежение минути остана доволен, че всичко е наред. Беше се преборил с вродения инстинкт да побегне и това бе спасило живота им. Опасността съвсем не бе преминала, но той си позволи да се порадва на победата няколко минути. Погледна Лорън и не можа да не се усмихне.

Тя отвърна на усмивката му.

— Видях всичките тези неща в лодката, когато дойдохме на острова, но никога нямаше да се сетя да направя това. — Лорън се вторачи в него. — Щом дълбочинните бомби се взривиха, ти вече си бил измислил решение. Мигновено. Как го направи?

За да отговори на този въпрос, Мърсър трябваше да обясни целия си мисловен процес — нещо, което не можеше да формулира точно.

— Мисля, че беше номер на паметта.

Тя го погледна учудено.

— Правил си го и преди?

Той се засмя.

— Не, но съм чел или видял нещо, което е подсказало идеята. Може да е било разказ за батискаф, биографията на Уилям Бийб или нещо друго. Не знам. — Всъщност Мърсър си спомняше корицата на стария брой на „Нашънъл Джиографик“, който бе прочел като момче, където се разказваше за изобретателя на батискафа. Винаги бе смятал фотографската си памет за най-ценното си качество. — Когато дълбочинните бомби се взривиха, знаех, че ще се освободи въглероден двуокис и че ще ни трябва херметически затворен балон и начин да се снабдяваме с кислород. А после остана само да свържа нещата.

— Какъвто и номер да си използвал, много съм ти благодарна. Аз щях да се опитам да избягам. — Лорън се усмихна. — Да се измъкна, вместо да разсъждавам. А се смятах за по-умна.

Помпата бе вкарала достатъчно въздух в палатката, затова можеха да си позволят да разговарят, вместо да пестят кислорода. Времето минаваше. Запалиха свещ, която да ги предупреди своевременно, в случай че невидимият въглероден двуокис проникне в палатката. Светлината разсейваше ужаса и мрака, спуснал се над планинския връх след залеза на слънцето.

Отначало разговорът им се въртеше около това, че само няколко милиметра найлон ги предпазват от бърза смърт. След като минаха първите няколко часа, започнаха да свикват с положението и един с друг. Но въпреки това продължиха да обсъждат случилото се с Гари Барбър и Рубен. Теориите, които обсъдиха, им помогнаха по-скоро да се опознаят, отколкото да проумеят кой стои зад атаката на хеликоптера. Мърсър остана смаян от онова, което научи. Лорън Ваник имаше чувство за дълг, каквото той мислеше, че хората вече нямат.

Два часа преди полунощ бълбукането на газа най-после спря. В продължение на няколко часа въглеродният двуокис бе извирал шумно от езерото и звукът се бе превърнал в постоянен фон, затова им бе необходимо известно време, за да осъзнаят, че е спрял. Мърсър предложи на Лорън да поспи. Тя се съгласи едва когато той обеща, че ще я събуди след два часа, за да го смени на помпата.

— Мърсър, имаме малък проблем — неловко каза Лорън, преди да легне.

— Какъв?

— Можем да издържим без храна и вода до сутринта, но на мен ми се пишка и мисля, че няма да изтрая дълго.

— И аз — обади се Мигел. Сигурно беше буден от известно време и чакаше възрастните да повдигнат въпроса, който го вълнуваше.

Мърсър извади от брезентовата чанта на Гари голяма тенджера с капак. Лорън го погледна предпазливо.

— Не ми казвай, че изискана дама от Юга като теб никога не е използвала нощно гърне.

— Признавам, че Томасвил, Джорджия, не е най-големият град на света, но от години имаме вътрешна канализация.

Тя все още се колебаеше дали да вземе тенджерата.

Мърсър се обърна с гръб и каза на Мигел да седне на коленете му. За да спести на Лорън неудобството, прошепна нещо в ухото на момчето и двамата запяха с пълно гърло. Фалшивото пеене заглуши шуртенето откъм Лорън, докато тя използваше тенджерата.

— Благодаря, момчета — извика тя, след като вдигна ципа на панталона си.

След като всички използваха тенджерата и сложиха капака, Лорън и Мигел заспаха, а Мърсър продължи да работи с помпата. Стомахът му къркореше, затова не му беше трудно да стои буден до края на нощта. Ръцете му натежаха като олово от помпането и той започна да натиска хармониката с крак. Спазваше равномерен ритъм, за да поддържа безопасността в палатката. Накрая се опита да събуди Лорън, но не можа, и продължи да вкарва чист въздух. През найлона проникна първият слаб лъч на далечната зора.

— Минава пет — каза Лорън, като погледна мъжкия часовник „Ролекс“ на китката си. — Трябваше да ме събудиш преди три часа.

— Знам. Съжалявам. Но трябваше да помисля, а и не ми се спеше. Ако се съди по върховете на дърветата, вятърът е променил посоката си. След няколко минути въглеродният двуокис, останал на повърхността на езерото, трябва да бъде изтласкан надолу по водопада.

— Слава Богу.

Последният четвърт час, докато Мърсър реши, че опасността е преминала, беше най-трудният. Умората и изтощението го направиха раздразнителен и го заболя главата. Опитите на Лорън да го успокои бяха напразни. Стомахът му продължаваше да се бунтува и той започна да мисли, че това няма нищо общо с липсата на храна.

Подаде носа си навън. Първата глътка въздух беше приятна. Той разшири отвора на палатката и излезе. Мускулите му бяха схванати от продължителното седене. Протегна се и почувства остра болка.

— Бих казал, че от тримата само ти, Лорън, успя да излезеш красива като пеперуда от нашия пашкул.

Тя се усмихна на милия му опит да й направи комплимент.

За няколко минути всеки се погрижи за естествените си нужди и после се срещнаха до лодката, за да отидат на брега.

Спускането до Реката на руините мина по-бързо от пътуването нагоре към езерото, защото Мърсър носеше Мигел. Лорън осъзна, че Мърсър се опитва да навакса за времето, което бяха загубили на острова.

Разбираше мотивите му. Военната й кариера бе изпълнена със задължения без определено начало и край. Опазването на мира на Балканите бе отнело една година от живота й и не й бе дало нищо в замяна. Не изпитваше чувството, че е постигнала или приключила нещо. А работата и като свръзка в борбата срещу наркотрафика в Панама беше още по-безсмислена. В края на краищата Балканите можеше да се успокоят, но докато по улиците в Америка имаше отчаяние, наркотиците щяха да пътуват на север, за да облекчат болката поне временно.

След първите няколко месеца на тази служба тя осъзна, че работата е още по-безплодна, защото всъщност никой не искаше проклетият проблем с наркотиците да бъде решен. Дрогата поддържаше духа на онеправданите, пълнеше бюджета на полицията и предоставяше на правителството законно оправдание да излива милиарди долари в страни с разклатена икономика от Третия свят.

Докато гледаше как Мърсър носи Мигел надолу по планинския склон, Лорън разбра, че той ще успее. Един Господ знаеше кой стои зад атаките с хеликоптера и зад опита за кражба в Париж, но въпреки това Мърсър нетърпеливо слизаше по планината, за да се справи с проблема. Подобна увереност можеше да се дължи единствено на дълъг списък от успехи. Докато той разказваше за родителите си, тя бе доловила в гласа му, че победите му струват много, но че той не се отказва от постигането на целта си. Мнението й за него ставаше все по-добро.

И в същия миг Лорън реши да му помогне да разбере какво става. Това излизаше извън правомощията й, но американското присъствие в Панама беше слабо и тя се почувства задължена да узнае истината. Инстинктите й подсказваха, че убийството на Рубен и стрелбата по труповете са само началото на нещо много по-голямо. Свързаните с наркотици убийства в Ла Палма, които разследваше, бяха част от нестихващо безкрайно насилие. Намирането на извършителя нямаше да промени нищо. В лицето на Мърсър Лорън виждаше възможност да приключи поне една мисия с удовлетворение, каквото кариерата й досега й бе отказвала.

Половин час след като стигнаха до основата на водопадите, отново потеглиха на път. Мърсър караше с пълна скорост моторницата на братовчеда на Рубен по реката и само бегло погледна лагера на Гари. Не проронваше нито дума и Мигел и Лорън проявиха уважение към мълчанието му. Когато по обед пристигнаха в Ел Реал, Мърсър отбягваше да говори с местните жители, дошли на дървения пристан да ги посрещнат. Погребението на толкова много хора в града бе повдигнало въпроси, на които нямаше желание да отговаря. Лорън и Мигел отново го последваха мълчаливо, когато ги поведе към пистата, където се бе върнал наетият за Мария Барбър самолет. Пилотът се бе облегнал на едното крило.

— Ще ви оставя за малко — каза Мърсър на спътниците си и се качи в самолета. Пилотът влезе в кабината и Мърсър го помоли да се обади в Съединените щати. След десет минути и три обаждания намери Хари Уайт в бара „При Дребосъка“. — Хари, не мога да говоря дълго. Дребосъка получи ли пакета, който изпратих до бара от Франция?

— Надяваше се да си сложил вътре хубави европейски порнографски списания и остана много разочарован.

— Много смешно. Слушай, нямам време да ти обяснявам, но искам да дойдеш тук и да ми донесеш дневника.

— Сега пък ти се правиш на смешен.

— Не се шегувам, Хари. Дневникът ми трябва и не мога да рискувам някоя пощенска компания да го изгуби. В средното чекмедже на бюрото ми има кредитна карта. Вземи я и си купи билет за самолета. — Мърсър помоли пилота да му каже кой е най-хубавият хотел в Панама Сити. — Запази си стая в хотел „Сезар Парк“ на твое име, в случай че не мога да те посрещна на летището.

— Защо да не можеш да ме посрещнеш на летището?

— Моля те, Хари, не задавай въпроси. Просто ела тук с дневника.

Сериозният тон на Мърсър прогони сарказма на Хари.

— Загазил ли си?

— Да, приятелю.

— Ще се отбия вкъщи да си взема паспорта и ще дойда колкото е възможно по-скоро. Заради теб дори ще пътувам в туристическата класа.

Мърсър слезе от самолета. Неизмеримото облекчение, че Хари ще му помогне, пресуши остатъка от решителността му. Той измъчваше организма си от предишната нощ и не можеше да го прави повече. Изведнъж му прилоша. Лорън беше на петдесетина метра и купуваше на Мигел банани от един уличен търговец, който бе тръгнал след тях още от града. Повръщането на Мърсър привлече вниманието й и тя хукна към него. Лицето му бе обляно в пот, устните му бяха пребледнели. Ръцете му трепереха и зъбите му тракаха така, сякаш премръзваше от студ. Лорън сложи ръка на челото му и то направо опари пръстите й.

— Господи, какво ти е?

— Чакай малко — немощно промълви Мърсър, извърна глава, преви се и отново повърна. Тялото му трепереше от високата температура. Той се опита да стане, но краката не го държаха. — Преди няколко дни се наложи да се гмурна в един парижки канал. Мисля, че съм хванал дизентерия.

— Трябва да те закараме в болница.

— Разполагаме с час, преди да започне диарията, затова предлагам да тръгваме.

Мигел седна до пилота в шестместния самолет, но вълнението от първия му полет не можа да надделее над загрижеността за Мърсър, който се бе настанил на последната седалка и бе заровил лице в едно найлоново пликче. Скоро и на момчето му стана лошо от миризмата и Лорън трябваше да се грижи за двама болни. Мърсър се обезводняваше пред очите й, докато организмът му се бореше с бактериалната инфекция, и трепереше неконтролируемо. Кожата му вече изглеждаше изсъхнала, а погледът му бе разфокусиран.

За Мърсър полетът беше мигновен и същевременно по-дълъг от разстоянието между Лос Анджелис и Сидни. В промеждутъците между повръщането и острите болки в корема успя да каже на Лорън за пристигането на Хари Уайт в Панама. Остатъкът от пътуването беше неясно, замъглено петно в паметта му.

Пилотът престана да мърмори за съсипаната тапицерия и се обади по радиото на летището да ги чака линейка.

Борбата на Мърсър да не повърне червата си приключи, когато двама санитари го качиха на носилката. Беше твърде изтощен, за да го е грижа, че се е изцапал, и дори не осъзна, че Лорън и Мигел седнаха до него в линейката, нито усети, че му вкараха физиологичен разтвор, за да замести телесните му течности, които изтичаха обезпокоително бързо. Единствената му мисъл, докато изпадаше в безсъзнание, беше, че най-лошото тепърва предстои. Научил го бе от предишното си заболяване от дизентерия.

Панама Сити, Панама

Когато дойде в съзнание, първо усети чистите изгладени чаршафи. Не помнеше откога не е лежал в легло. Въпросът остана без отговор, защото отново почувства болка и после заспа.

Следващия път, когато се събуди, усети, че до него има някой, но не можеше да обърне глава, нито да си отвори очите. Миришеше на нещо приятно — смесица от цветя и мента. След това пред очите му отново падна мрак.

Третия път успя да отвори очи и в мъглата видя квадрат светлина вляво. Реши, че е прозорец, но не можеше да различи подробностите. Някакъв шум вдясно привлече вниманието му. Очертания. Силует. Мърсър се опита да навлажни устните си с език.

Затвори очи. Не си спомняше да се е чувствал толкова немощен. Когато отново ги отвори, силуетът се бе приближил и Мърсър видя мъж с ослепително бял костюм, червена вратовръзка и елегантна сламена шапка. Очите му бяха сини и добри и кожата му блестеше на светлината, струяща в стаята. Зрението на Мърсър беше твърде замъглено, за да прецени дали познава този човек. Едва когато загадъчният мъж заговори, разбра, че го познава.

— Как си, Мърсър? — Обикновено гласът беше дрезгав и стържещ, но Хари Уайт зададе въпроса толкова тихо, че Мърсър не беше съвсем сигурен дали това е приятелят му.

— Ти ли си, Хари?

— От плът и кръв, така да се каже — отговори Хари и запали цигара от горящия край на онази, която бе изпушил.

— Не трябва да пушиш тук. Това е болница — каза Мърсър, след като Хари му даде да пие вода през сламка. Някъде отдалеч се чуваше звук на арфи.

— Не сме в болница, но ще я угася.

— Господи — възкликна Мърсър, когато Хари хвърли на пода цигарата, след като я угаси в дланта си като в пепелник.

— Още няколко минути — рече Хари и си погледна часовника.

Озадачен от думите му, Мърсър се опита да проясни съзнанието си, като разтърси глава. Тялото му сякаш се рееше под завивките.

— С моята кредитна карта ли си купи този костюм? Изглеждаш страхотно.

Макар и осемдесетгодишен, Хари Уайт беше в по-добра форма, отколкото имаше право да очаква, като се имаше предвид ежедневната употреба на алкохол и никотин. Гърбът му беше изправен и Мърсър не видя бастуна със сабята, който бе подарил на приятеля си за рождения му ден. Очите му отказваха да се фокусират и му се стори, че на лицето на Хари няма бръчки и обичайната му леко набола прошарена брада е избръсната. Хари махна шапката си и светлината зад него заблестя около главата му като ореол.

— Изглеждаш добре дори тук — отбеляза Хари, после въздъхна дълбоко, извади цигарите, но след това погледна към тавана и се отказа.

— Къде тук? Къде сме?

— Господи, никак не ми е лесно да го направя, затова ще ти го кажа направо. — Хари започна да върти шапката си в ръце, явно протакаше. — Докато пътувах с таксито към летището, за да дойда при теб в Панама, един огромен камион ни блъсна със скорост сто километра в час. На шофьора му се размина, но на мен — не.

— Какви ги говориш, по дяволите? Опитваш се да ми кажеш, че си мъртъв?

— И двамата сме мъртви, Мърсър. Онова, което си хванал в парижките канали, не е само дизентерия. Лекарите направиха всичко възможно, но не успяха да те спасят. Странно. Като се има предвид на колко опасности си се излагал през живота си, мислех, че ще умреш преди мен. Но сега се радвам, че съм тук, за да те взема. Когато след катастрофата се събудих и осъзнах къде се намирам, водачът ми беше двайсетгодишен хлапак, който ме обвини, че съм станал причина за смъртта му през Втората световна война.

Мърсър не разбираше какво му говори Хари. Чуваше думи, но те нямаха никакъв смисъл. Мъртъв? Той беше мъртъв. Чувстваше се адски зле. Но нали болката беше признак, че е жив? Озадачеността сигурно бе изписана на лицето му и Хари заговори отново, сякаш прочете мислите му.

— Не става така, както смяташ. Известно време ще се чувстваш замаян. След малко ще дойде Господ или свети Петър и ще ти обясни всичко. Ще те оставя да си починеш.

Хари отвори вратата и покрай него се стрелна нещо и скочи на леглото. Мигел. Момчето прегърна Мърсър.

Държането на светец на Хари мигновено се промени и гласът му прогърмя:

— По дяволите, малък пакостнико! Трябваше да изчакаш още няколко минути.

— Но той се събуди, господин Хари! — извика Мигел. — Нали каза, че може да вляза, когато се събуди.

— Казах, че може да влезеш, след като свърша да му говоря, но сега всичко се развали. — Хари избърса с кърпа белия грим от лицето си и кожата му разкри осемте му десетилетия на „лек“ живот. Той се приближи до прозореца, дръпна ефирната завеса, която придаваше на болничната стая призрачна светлина, и изключи касетофона, откъдето се разнасяха звуците на арфи. След миг влезе Лорън. Беше с широк панталон и грамадна блуза с емблемата на Оксфордския университет.

— Какво става, по дяволите? — Мърсър гледаше ту нея, ту Хари.

— Приятелят ти ни убеди да се пошегуваме с теб. Каза, че ако не му помогна, ще изгори дневника, който е донесъл.

Мърсър се вторачи в Хари и забеляза веселото пламъче в очите на стария си приятел.

— Как направи онзи номер с цигарата?

Хари сякаш се обиди.

— Изпълних най-хубавата си шега през живота, а ти ме питаш за някакъв си стар трик. Угасих я върху монета, която държах в шепата си.

— Трябваше да се сетя от самото начало. Ако се бях събудил в огнено езеро или със змии в леглото, а ти беше с червено наметало и рога, виж, тогава щях да повярвам, че и двамата сме умрели.

— Помислих за това, но сградата има противопожарна система. Как се чувстваш?

Мърсър не обърна внимание на искрената му загриженост.

— Ще ти го върна тъпкано, негоднико.

Вратата отново се отвори и в стаята влезе мъж на около четирийсет години, среден на ръст, с черна брада и гъста коса. Беше с бяла мантия и сандали.

— Закъсня, Роди — каза Хари. — Мигел развали всичко.

Този път Мърсър не можа да сдържи смеха си. Хари наистина бе надминал себе си. Отишъл бе толкова далеч, че бе накарал латиноамериканец да изиграе ролята на Иисус Христос.

— Добре, защото се чувствам адски смешно. — Мъжът изхлузи мантията през главата си. Отдолу беше с панталон и шарена риза. Усмихна се на Мърсър. — Добре дошъл обратно при живите. Казвам се Родриго Херара.

— Бащата на Роди служеше заедно с мен като инженер — обясни Хари. Преди инцидента, при който бе загубил крака си през петдесетте години, Хари Уайт беше капитан на кораб, първо в американската флота и после на товарни параходи в Азия. — Потърсих го, след като пристигнах в Панама и научих, че си в болница, от капитан Ваник, която беше любезна да ме посрещне на летището. Бащата на Роди починал преди няколко години, но той знаеше за мен от него. Роди е лоцман в Панамския канал. Или поне е бил доскоро. Има три деца горе-долу на годините на Мигел, затова той и съпругата му се грижеха за него.

Мърсър стисна ръката на панамеца.

— Обзалагам се, че вече се съмняваш в умението на баща ти да си избира приятели.

— Si — усмихна се Херара.

— Къде съм и откога съм тук?

— Намираш се в самостоятелна стая в медицинския център „Пайтиля“, най-добрата болница в Панама — отговори Лорън и му даде вода. — Тук си от четири дни. Лекарите решиха да те държат упоен, докато те тъпчат с антибиотици, защото реакцията ти към инфекцията беше много силна. Как си?

— Немощен, но иначе съм добре.

— Беше на системи и казаха, че когато се съвземеш, ще си в прилична форма. Освен това повръща само осемнайсет пъти. Мисля, че това е твърде малко за бактериална дизентерия.

— Като се има предвид, че Париж е градът на любовта, защо не се зарази с трипер като нормалните хора? — подхвърли Хари.

— Какво е трипер? — попита Мигел, който като всяко дете интуитивно разбра, че е чул лоша дума.

Роди го сгълча на испански и Мигел млъкна.

— Децата растат достатъчно бързо и без шегите ти, Хари — упрекна го той.

— Какво ли разбирам аз от деца? — рече Хари, разроши косата на Мигел и му прошепна в ухото — После ще ти кажа.

В стаята влезе медицинска сестра и троснато заповяда на Мърсър да заспива. Всички му казаха по няколко окуражителни думи и излязоха. Остана само Лорън. Тя хвана ръката му. И тогава той си спомни приятния мирис от миговете, когато беше в съзнание. Цветя и мента. Парфюмът й ухаеше на цветя, а пастата за зъби на мента. Щом ароматът се бе задържал във въздуха, Мърсър предположи, че тя е прекарала много време до него.

Лорън отметна настрана кичур от непокорните си коси.

— Кога се появиха симптомите?

— Започнаха, когато бяхме в палатката. Затова бързах да стигна до самолета. Ако бях припаднал на езерото, на вас с Мигел щеше да ви трябва твърде много време, за да повикате помощ. — Той я погледна в очите. — Но ти ме доведе в тази болница и спаси живота ми. Благодаря ти.

Тя се наведе и го целуна по челото. Меките й като коприна коси докоснаха лицето му. Кожата й беше безупречно гладка, а вратът й — толкова тънък, че сякаш едва крепеше главата. Мърсър отново бе заинтригуван от особените й очи.

— Хари ми разказа някои неща и мисля, че щеше да се справиш и без мен. — Лорън спря пред вратата. — Трябва да поговорим за много неща, когато се почувстваш по-добре. Роди знае кой е собственикът на онзи хеликоптер.

Въпреки заповедите на лекарите Мърсър напусна болницата след трийсет и шест часа, защото почувства, че силите му се възвръщат забележително бързо. Лорън отказа да му каже повече за откритията си, докато не оздравее, и желанието да разбере истината надделя над треперещите му крайници. Лорън и Хари го придружиха по време на краткото пътуване от болницата до хотела, където бе отседнал Хари.

Многоетажният „Сезар Парк“ се намираше на плажа в южната част на Панама Сити и представляваше съчетание от хотел за изпълнителни директори и туристическа забележителност. Гостите се вторачиха в Мърсър, докато приятелите му го водеха през фоайето. Той можеше да върви, но бледото му лице привличаше внимание. Верен на себе си, Хари бе използвал кредитната карта на Мърсър и бе наел тристаен апартамент близо до последния етаж. Когато влязоха, прислужницата разчистваше безбройните подноси, донесени от обслужването по стаите. Друг служител на хотела попълваше запасите в обеднелия минибар.

Мърсър се отпусна на плюшеното кресло.

— И колко ми струва всичко това на вечер?

— Повече от болничната стая. — Без да се притеснява от намръщеното лице на Мърсър, Хари наля питиета на всички тройна доза „Джак Даниълс“ и безалкохолно за себе си, водка с лимонов сок за Мърсър и джин за Лорън. — Роди ще доведе семейството си да плуват в басейна. Когато дойде, може да поговорим.

Мърсър дълго стоя във ваната, като извика на Хари само веднъж да му налее още едно питие. Лорън и Хари му бяха купили някои неща, защото в една от спалните имаше дрехи с неговите размери. Мърсър си сложи джинси, спортна риза и маратонки.

— Не вярвам на загрижеността ти към мен, Хари. Каква е играта ти?

— Надявах се да изплатиш кредита, който похарчих в казиното. И да ми позволиш да използвам тази стая за седмица и нещо. Един Господ знае откога не съм ходил на почивка.

— Ти си пенсионер от много години и живееш в бара на Дребосъка. — Тонът на Мърсър беше хаплив, но и закачлив.

— Непрекъснато си на почивка.

Преди Хари да успее да възрази, на вратата се потропа и четири шумни деца, едното от които Мигел, нахлуха в стаята, последвани от Родриго Херара и привлекателна жена, няколко години по-млада от него. След като набързо се запознаха, Кармен Херара заведе нетърпеливите деца в басейна зад хотела.

— Изглеждаш добре — отбеляза Роди и прие предложената му бира.

— Лекарите казаха, че най-доброто за мен са почивката и храната, а и двете са прекрасни тук. Лорън спомена, че знаещ нещо за хеликоптера, който атакува Рубен и хората му. Благодаря, че дойде да го споделиш.

— Безработен съм от четири месеца — смутено призна Роди. Идването в този хотел е като Коледа за Кармен и децата. Аз трябва да ти благодаря.

Мърсър сдържа нетърпението си да научи нещо повече за хеликоптера. Въпреки че беше безработен, Херара бе взел Мигел, без да задава въпроси, и Мърсър му беше длъжник, трябваше да изслуша историята му. Освен това искаше да чуе разказа му. Гласът и държането на Роди излъчваха гордост и достойнство, които още не бяха смазани от суровата реалност, и Мърсър изпита уважение към него.

— Хари каза, че си работил на Канала.

— Бях лоцман, но ми отнеха разрешителното заради подозрителен инцидент.

— Подозрителен?

— Рудоносачът, на който бях лоцман, излизаше от шлюза „Педро Мигел“ и се насочваше към Атлантическия океан, когато изведнъж бяхме отклонени от курса. Блъснахме се в по-малък товарен кораб и пробихме дупка в корпуса му точно над ватерлинията. За щастие никой не пострада. Разследването не откри повреда в кораба, затова решиха, че вината е моя.

— Роди каза, че същото се е случило и с трима други лоцмани на същото място — прекъсна го Хари. — Сякаш попаднали в силно напречно течение, което ги принудило да се отклонят от курса. Педро Мигел се намира на юг от пролива Гейлард, най-тясната точка на Канала, и наблизо няма течения. Това не би трябвало да се случва.

— И другите лоцмани ли бяха уволнени?

— Да. Смениха ги с китайци, които работят за компания „ХачКо“ — „Хачърли Консолидейтид“.

Като чу думата „китайци“, Мърсър се стресна. Жан-Пол Дерозие бе казал, че човекът, който купува на търга документи, свързани с Канала, е китайски бизнесмен с връзки в Панама.

— Така разбрах за хеликоптера — продължи Роди. — Капитан Ваник ми каза идентификационния номер, който сте видели. Хеликоптерът е на „Хачърли“.

— „Хачърли“ китайска компания ли е? — попита Мърсър, за да затвърди подозренията си.

— Централата им се намира в Шанхай. Президентът за Панама се казва Лиу Юшен. На моите години е, но ми казаха, че има голямо влияние в китайското правителство и е много богат. Всичките нови лоцмани са китайци. Всъщност повечето нови служители на Канала също са китайци.

— „ХачКо“ не е ли компанията собственик на пристанищата в двата края на Канала? — попита Лорън.

— Не. Онази фирма е базирана в Хонконг, макар да се носят слухове, че е контролирана от китайското правителство. „Хачърли“ притежава само едно по-малко товарно пристанище в Балбоа, където беше американската военноморска база. Купиха го за една десета от цената му с помощта на подкупи и заплахи, които никой не иска да разследва. „ХачКо“ има и изгоден договор да осигурява лоцмани и други служители на Канала. Би трябвало да наемат местни жители, но повечето работни места са заети от китайски имигранти. — В гласа на Роди прозвуча огорчение. — Нашият профсъюз се обърна към новия директор на Канала Феликс Силвера-Ариас, но той не прави нищо.

— Откъде знаеш, че хеликоптерът е на „ХачКо“?

— От идентификационния номер — отговори Роди. — Последните букви са ХК. „Хачърли Консолидейтид“ притежава няколко хеликоптера. Може да ги видите да летят над Канала. Всичките им идентификационни номера завършват на ХК. Базите им са строго охранявани, затова се съмнявам, че някой може да открадне техен хеликоптер.

Лорън изказа на глас думите, които вълнуваха всички.

— Те са виновни за убийството на Рубен и за стрелбата по екипа на Гари Барбър.

— И едва не убиха и нас на езерото с дълбочинните бомби — добави Мърсър, удовлетворен, че най-после има върху кого да излее гнева си. — Вероятно може да прибавим и атаката срещу мен в Париж. Не мога да повярвам, че тримата китайски професионалисти, които ме преследваха, не са свързани с „Хачърли“. — Още не знаеше самоличността на човека, който бе застрелял младия уличен крадец, нает да задигне дневника на Лепине. — Хари, в теб ли е дневникът?

— Долу в сейфа на хотела — отговори приятелят му, докато отново пълнеше чашата си.

— Добра идея.

— Беше на Лорън.

Мърсър искаше Хари да му донесе дневника, за да го прочете незабавно. Някъде на онези страници се намираше ключът за загадъчните случки. Защо инак някой би се опитал да го убие, за да вземе ръкописа? Въпреки всичко в момента Мърсър се ползваше с предимство, за което противниците му не знаеха — фактът, че има свидетели на действията им на езерото. Те не съзнаваха, че Мърсър е по следите им.

Лиу Юшен, директорът на „Хачърли“ за Панама, не разполагаше с дневника на Лепине, нито можеше да е сигурен дали мъжът, когото убийците му бяха преследвали в Париж, се е измъкнал, при това с дневника. Най-вероятно се бе простил с дневника и бе прогонил от съзнанието си мисълта за него. Пък и не знаеше, че дневникът е у свидетеля на злодеянията му. Това даваше на Мърсър пространство за действие. След няколко дни щеше да се почувства достатъчно силен, за да проучи „Хачърли Консолидейтид“ и Лиу Юшен. Искаше да използва това време, за да събере колкото е възможно повече информация за китайската компания, и в стаята имаше двама души, които можеха да му помогнат. Ако, разбира се, имаха желание.

— Роди, какво ти разказа Лорън за случилото се на езерото?

— Няколко дни те чакахме да дойдеш в съзнание и си разказвахме разни истории, дори как Хари ти е позволил да живееш в къщата му във Вашингтон, макар че аз лично не го вярвам.

Мърсър се засмя и погледна строго Хари, който си бе придал невинно изражение.

— Е, поне се държи, сякаш къщата е негова.

— Ако ме питаш дали съм готов да помогна, отговорът е да. — Обикновено приветливото изражение на Херара стана сурово. — Веждите му се свъсиха над черните очи със смразяваща ожесточеност. — С Кармен разговаряхме за това, след като капитан Ваник помогна на Хари да ни намери. Когато тя ме попита дали знам нещо за хеликоптера и разбрах, че са замесени „Хачърли“, осъзнах, че трябва да помогна. Взехме Мигел, за да не се тревожите за него, когато погнеш онези копелета. Заради тях останах без работа. Живеем от спестяванията си и се надявам профсъюзът да ми помогне да ме назначат отново. Опитвам се да продам яхтата си и ще се простим и с къщата си, ако нищо не се промени.

— Мога да ти платя… — започна Мърсър, но разбра, че е засегнал достойнството на Роди, и побърза да се поправи. — Да гледате Мигел, докато намерим чичо му в Маями.

Роди поклати глава.

— Какво е още една малка уста, когато трябва да изхранваме други три? — Обаче разбра, че Мърсър се опитва да помогне на семейството му, пък и отчаяно се нуждаеше от пари. — Ще приема заради момчето.

— Трябва да бъда откровен, Роди. Тези хора са безмилостни. Ще те предпазвам от опасности, доколкото е по силите ми, но не мога да ти дам гаранции.

— Не разбираш, доктор Мърсър — възрази Херара. — С Кармен обсъждахме именно вероятността, че ще бъда в опасност. Давам си сметка какъв е рискът.

— Благодаря — каза Мърсър и се обърна към Лорън Ваник. — Знам, че имаш задължения в посолството, но можем да се възползваме от помощта ти.

Тя погледна часовника си.

— От три часа съм в едноседмичен отпуск. Трябва да се откажа да ходя на гости при брат си в Сан Франциско следващия месец, но мисля, че си заслужава.

Мърсър се вторачи в очите й.

— Ще се реванширам. — Само за два дни двамата бяха преживели много неща и той и беше много благодарен.

— Що се отнася до моето участие — обади се Хари, отвличайки вниманието на Мърсър и Лорън от погледа, който току-що си бяха разменили, — аз ще давам подслон на всеки тук, в кралския апартамент, който Мърсър толкова щедро ми даде, когато не забавлявам по друг начин красиви сеньорити.

— Първо, стари развратнико, тук можеш да бъдеш с красива сеньорита само ако й платиш…

— Проституцията в Панама е разрешена.

— Няма значение. Аз плащам за апартамента, затова е мой. Ти си добре дошъл, но ако доведеш тук проститутка, ще ти скрия виаграта.

— Не употребявам виагра! — изкрещя Хари, а после се обърна към Лорън и й намигна. — Всъщност Мърсър гълта тези хапчета като бонбони. Кръвта му е разредена толкова много, че когато се пореже, докато се бръсне, цял час не може да я спре. Това е голяма трагедия за млад мъж като него.

Мърсър видя, че на Хари не му е отнело много време да очарова Лорън. Старецът имаше подход към жените. Преди Хари да продължи, Мърсър ги върна на темата.

— Какво знаем за „Хачърли“?

— Много неща. — Лорън извади от раницата си тетрадка и я отвори на първата страница. — Щом разбрахме, че хеликоптерът е техен, с Роди се свързахме с нашите източници.

— Братовчед ми работи в пристанището им — обясни Родриго. — Шофьор е на мотокар, един от малцината останали панамци, но вероятно скоро ще загуби работата си.

Лорън погледна записките си.

— Пристанището е петдесет и седем акра и има две хиляди и сто метра пространство за престой на кораби. Товарят по двеста хиляди контейнера годишно, но бизнесът им не е голям. Според Роди заплатите им са два пъти по-високи от тези на конкуренцията.

— В това няма логика — отбеляза Мърсър.

— Историята става още по-странна. Наскоро „Хачърли“ са похарчили цяло състояние, за да купят железопътната линия, минаваща през провлака, от американска компания, и са направили разклонение за пристанището си. Линията е свързана със система за автоматично обработване, която може да разтовари влак и да пренесе контейнерите на определени места, докато са готови да бъдат прехвърлени на кораб. Правят го с кран, задействан само от няколко компютърни оператора. В момента пренасят по релсите малки товари, но това съвсем не отговаря на възможностите им.

— Точно затова братовчед ми ще си загуби работата. Всичко е автоматизирано.

— Ако кроят нещо голямо, „Хачърли“ ще трябва да го направят тайно, под прикритие — каза Мърсър. — Имат ли складове?

— Няколко. И са огромни.

— Братовчед ти може ли да ни вкара там? — обърна се Мърсър към Роди.

— Не. Имат засилена охрана. Мнозина са бивши членове на жестоките Бригади на честта, войските, отговорни за най-големите зверства на Ананаса. — Роди употреби обидния прякор на панамския диктатор, когото американските военни бяха свалили от власт през 1989 година. Прякора Ананаса Мануел Ортега бе получил заради отвратителната си кожа. — Членовете на бившите Бригади на честта патрулират край оградите, по които минава електричество. Има и сензори за движение. Китайските пазачи пък непрекъснато обикалят двора с контейнерите. „Хачърли“ са успели да получат разрешение да ги въоръжат с автоматични оръжия.

— Прекалено силна охрана, за да се пазят контейнери, които не можеш да откраднеш без кран и огромен камион — отбеляза Хари. — Трябва да я разберем тая работа.

— И аз смятам така — съгласи се Мърсър. — Ами ако се появим от водата?

— На подемните кранове има мощни прожектори — отговори Лорън. — Докато ти беше в болницата, с Роди отидохме там с неговата яхта. Щом се приближихме на петдесет метра, веднага изпратиха патрулен катер да ни върне.

— Не може ли да отидем дотам с плуване?

— Вероятно може, но ще е рисковано. И не знаем каква охрана ще има на кея. Мястото е защитено като крепост.

— Значи няма лесен начин да влезем? — Засилената охрана остави Мърсър с убеждението, че са на правилния път.

— Има — отговори Роди, — но не е лесен. Може да влезем през задната врата, така да се каже. Железопътната линия. С Лорън говорихме за това. Може да се скрием в контейнер някоя нощ, когато братовчед ми е на смяна. Все още разтоварват влаковете с мотокари, докато кранът не стане напълно готов за работа. Братовчед ми Оскар може да остави контейнера на някое затънтено място и да ни пусне навън. След като огледаме склада, пак ще натовари контейнера на влака, който ще ни върне на атлантическото пристанище Кристобал.

— А как ще влезем в контейнера в Кристобал? — попита Мърсър и забеляза още една особеност в очите на Лорън.

Когато не говореха за важни неща, тя извръщаше глава, така че по-светлото й око й придаваше някак палаво изражение. Но щом обсъждането станеше сериозно, лицето й се обръщаше така, че да доминира ирисът в по-наситено сиво. Различният оттенък на очите й беше единственият външен признак на умственото й пренастройване. Мърсър реши, че и двете страни на личността и са привлекателни. Едната беше въплъщение на южняшкото милосърдие и манталитет, а другата изразяваше безпристрастна хладина, излъчваща компетентност. Лорън съчетаваше две личности, събрани в едно цяло.

— Вече го измислих. — Тя се наведе напред. — Познавам един търговец в свободна търговска зона. Той има син, който се бе забъркал в търговията с наркотици като куриер. Преди три месеца човекът ме помоли да вкарам сина му в правия път. Рубен и хората му се престориха на членове на националната полиция и една нощ нахлуха в апартамента му. Хвърлили му един бой, взели му паспорта и казали, че ако отново започне да се занимава с дрога, ще се върнат. Не е необходимо да споменавам, че младежът се отказа от мечтата си да стане следващият Пабло Ескобар. — Лорън се усмихна. — Баща му ми е длъжник.

— А китайските пазачи?

— Роди каза, че няма да е лесно.

— Трябват ни оръжия. — Стомахът го присви от самата мисъл за това. За пореден път се излагаше на опасност, която не разбираше напълно. Откакто бе придружил екип от командоси в Ирак, за да прецени какви са възможностите на урановите мини на Саддам Хюсеин, заплахата от насилие го преследваше постоянно. Той не я търсеше, но заплахата беше все около него, обстоятелство, което, изглежда, не можеше да избегне. Но както и преди — в Хавай, Еритрея и Гренландия, той изпитваше необяснимо задължение да се изправи пред нея.

Лорън разпозна умореното изражение в очите му. Хари й бе разказал част от миналото му и тя знаеше, че Мърсър не се радва на онова, което може би щяха да бъдат принудени да направят. Затова кимна замислено и каза:

— Сетих се и за това. Ако ни провърви, никой няма да ни види, но в противен случай… Роди, сигурен ли си, че искаш да участваш?

Той не се поколеба.

— Аз се боря за семейството си и това вероятно е по-основателна причина от вашите.

— Не. Ти няма да дойдеш. Може и да имаш основателна причина, но нямаш боен опит — възрази Мърсър. Не можеше да позволи на Роди да остави децата си сираци и съпругата си вдовица. — Ние с Лорън знаем какво правим. Правили сме го и преди.

Лицето на Роди се зачерви от несдържан гняв и той погледна Лорън за подкрепа.

— Ще се справим сами — заяви тя, защото разбра какво иска да постигне Мърсър. — Твоята задача ще е да научиш колкото е възможно повече за Лиу Юшен. Ако не намерим нищо в склада на пристанището, проучването му може да е единственият ни друг избор.

Кармен Херара и децата се върнаха, преди Роди да успее да отговори. Трите му деца се събраха около него и възторжено заразказваха как плували в басейна. Мигел отиде при Мърсър и му показа парите, които му дала една английска туристка, защото извадил слънчевите й очила, паднали в басейна.

Роди видя какво рискува и погледна Мърсър.

— Ще направя каквото кажеш.

Кристобал, Панама

Мърсър не се измъчваше от клаустрофобия и мракът в затвореното пространство не му въздействаше — в противен случай нямаше да стане минен инженер. Но мразеше дезориентацията и неизвестността. Внезапният завой на мощния мотокар залепи и него, и Лорън за стената на контейнера, а трясъкът, когато ги стовариха на вагона, направо ги оглуши.

— Какво ли ще последва? — възнегодува Лорън от тъмния ъгъл, където бе паднала.

Дизеловият локомотив дръпна двайсетте вагона и влакът се разтресе. Мърсър, който току-що бе станал, усети, че подът се изплъзва под краката му, падна по гръб и изруга.

— Трябваше да се сетя. — Лорън запали инфрачервено фенерче. На блясъка му косите й изглеждаха мастиленочерни.

— Роди не е ли казал на водача на мотокара да е по-внимателен?

— Би трябвало. — Лорън запълзя по пода и седна до Мърсър. Влакът отново се разтресе. — Имам чувството, че се намираме в центрофуга.

Колелата затракаха по релсите като метроном. Мърсър обичаше този ритъм и за известно време можеше да забрави къде е и какво се готви да направи.

Разполагаха с деветдесет минути, преди товарният влак да стигне до пристанището на „Хачърли“ в Балбоа. Там последните два вагона щяха да бъдат откачени, а останалите щяха да продължат до по-голямото пристанище по-нататък по Канала. Бяха обсъждали плана си два дни и се бяха запознали с разположението на съоръжението на „Хачърли“, начертано от Виктор, братовчеда на Роди. Лорън дори бе завела Мърсър на стрелбище, за да провери твърденията му, че умее да борави с оръжие. Макар че тя се представи по-добре от него в стрелбата на далечно разстояние, той инстинктивно улучваше внезапно появилите се мишени.

Нямаше какво да правят през следващия час и половина, нямаха и желание да разговарят. В мислите си Мърсър се върна двайсет часа назад, когато бе отишъл в един японски ресторант с Мария Барбър.

Храната беше вкусна, но мислите за китайската компания „Хачърли“ оставяше в устата му горчив привкус. Мърсър вече се чувстваше достатъчно силен, за да проникне в пристанището, но Виктор Херара щеше да е на смяна чак следващата нощ, така че разполагаше с една свободна вечер. Надяваше се да я прекара с Лорън, но дългът го принуди да се обади на Мария. Изминала бе седмица, откакто тя бе научила за смъртта на съпруга си, и макар да бе останал с убеждението, че загубата не я е разстроила, той реши, че трябва да се срещне с нея. Не харесваше Мария, нямаше й доверие и не би й се обадил, ако не беше съпруга на негов приятел.

Мария отговори по телефона толкова весело, че той едва не прекъсна връзката.

— Здравей, Мария. Обажда се Филип Мърсър.

— Кой? 0, Мърсър. Къде беше? Цяла вечност чакам да ми звъннеш.

Приповдигнатият й глас го накара да си помисли, че е пияна.

— Имах проблеми със стомаха — предпазливо отговори той.

— Но сега се чувстваш по-добре, нали? Обеща ми да излезем някъде, когато дойдеш.

Мърсър си спомни, че трябваше да се срещнат на опело за съпруга й, но тя нямаше предвид това.

— Свободен ли си довечера? — попита Мария.

За него остана загадка защо отговори „да“.

— Чудесно. Къде си отседнал? Ще дойда да те взема.

Мърсър знаеше много добре защо не отговори на този въпрос. От предишните им разговори бе разбрал, че тя обича богатството, и ако научеше, че е отседнал в „Сезар Парк“, нямаше да се отърве от нея.

— В едно общежитие, пълно с доброволци от мироопазващите сили, близо до някаква автобусна спирка. Доста неприятно място.

— Аха. Обичаш ли японска храна? Обожавам как готвят пред теб и правят номера с ножове.

— Да, би било чудесно.

Тя му каза адреса на „Гинза Тепаняки“ и добави, че ще е там в осем.

Когато Мърсър влезе в ресторанта, Мария седеше на бара и щом го видя, изписка радостно, сякаш бяха любовници, които не са се виждали отдавна. Блузата й бе разкопчана и сутиенът и част от гърдите й се виждаха. Джинсите й бяха тесни и плитки и разкриваха прелестите й в очевидна показност на сексуалната й принадлежност. Мърсър почувства моментна животинска възбуда и се ядоса на себе си. Мария не само беше съпруга на Гари, но и подобна мисъл беше откровено вулгарна. Той избърса червилото и пръските от слюнката й от лицето си и не обърна внимание на обезпокоеното й изражение, че в последния миг е извърнал лице.

Седнаха на голяма маса заедно с неколцина бизнесмени от Германия, които пиеха саке в малки чашки. Отначало Мария се забавляваше от уменията на главния готвач с ножа, но когато младият азиатец не успя да улови скарида в шапката си, ядосано го нахока на испански. Щеше да направи и сцена, ако сервитьорката не бе пристигнала с третия й коктейл. Мърсър бе отпил само една малка глътка от бирата си.

— Искаш ли да ти разкажа за погребението на Гари? — попита той, защото Мария не спомена нищо по въпроса.

— Ами да.

Мърсър вече бе решил да не й казва истината, защото знаеше, че не я интересува. Освен това не искаше да й дава повод да се срещнат отново.

— Мина добре. Полицаите пристигнаха няколко часа, след като ти замина, и решиха, че е било атака на бунтовници. Преследването ми в Париж и убийството на Гари са нещастни случаи, между които няма връзка. Придружих тялото на Гари до Ел Реал, а пазачите, които наех, останаха. Не знам защо. Никой не ми каза.

— И нито следа от съкровището на Гари? — Мария не успя да прикрие алчността в привидно безразличния си тон.

Мърсър поклати глава.

— Виж какво, винаги съм харесвал Гари. Той беше добър човек. Но никога не съм вярвал, че съществува съкровище. Казах му го, когато продаде златната си мина в Аляска и започна да търси изчезнали селища и богатства. Мисля, че дълбоко в душата си и той го знаеше, но се занимаваше с това, защото му доставяше удоволствие. Такъв си беше.

— Да — съгласи се тя с нотка на съжаление, но не за странния си съпруг, а за себе си. — А дневникът, който искаше Гари?

— А, това ли? — равнодушно каза Мърсър. — Във Вашингтон е. Обзе ме параноя и не исках да го донеса в Панама, докато не разбера какво се е случило с Гари, затова го изпратих в Щатите. Сега това ми се струва смешно. Ако искаш, ще ти го изпратя, когато се върна у дома.

Очите й обходиха помещението, сякаш обмисляше отговора си.

— Дневникът беше важен за Гари, не за мен.

— Разбирам.

— В Ел Реал ли се разболя? — попита Мария, за да смени темата.

— Докато пътувах със самолета за Панама Сити. От летището отидох право в болницата. Изписаха ме преди два дни.

— Горкичкият. — Тя сложи ръка на коляното му. — Ще останеш ли в Панама?

Мърсър се премести, доколкото позволяваше тясната пейка.

— Няма причина. Утре сутринта заминавам.

— Тогава ни остава само тази нощ.

Загатнатата покана го накара да се почувства неудобно.

Догади му се.

— Не мисля — като се мъчеше да прикрие отвращението си, каза той. — Самолетът ми излита рано и…

— Защото бях съпруга на Гари?

— Да.

Мария запали цигара.

— А той помисли ли за мен, когато отиде в джунглата и харчеше пари, които трябваше да са мои?

— Не знам какво се е случило между теб и Гари, Мария, но искам да се прибера у дома и да го запомня такъв, какъвто го познавах.

— А аз? — Блясъкът от алкохола в очите й стана безумен. — Как ще запомниш мен? Ще мислиш ли как Гари ме остави почти без пукната пара? Вдовица без бъдеще?

Сприхавостта й му омръзна. Мърсър си спомни сълзите й, когато стигнаха до лагера на Гари, и разбра, че истинският й облик е сегашният. Типично за Гари. Той бе искал да спаси едно бедно момиче от предградията, а си бе докарал на главата истинска кучка. Мърсър сложи няколко банкноти на масата и стана.

— Нещо ми подсказва, че ще се оправиш.

И излезе от ресторанта, последван от пронизителните й ругатни.

Свирката на влака стресна Мърсър и го върна в реалността. Той докосна лицето си там, където го бе целунала Мария, и сякаш отново усети устните и върха на езика й, и потрепери.

— Добре ли си? — попита Лорън Ваник. — Дори тук в тъмното мога да кажа, че нещо те измъчва.

Мърсър я погледна. Колко различни бяха двете жени. Лицето на Лорън бе осеяно с тъмночервени отблясъци от фенерчето и непрогледни сенки. Косите й бяха прибрани под шапката с козирка, подхождаща на черното й бойно облекло. Тя бе извадила огледало и бе започнала да слага на лицето си камуфлажна боя.

— Мислех за моя приятел Гари и съпругата му. — Той оправи алпинисткото въже, закачено на колана му.

— Доколкото разбирам, срещата не е минала добре.

Мърсър ней бе разказал подробности.

— Не беше среща, а само тъжно събиране. Питам се дали Гари е знаел що за човек е тя, или Мария го е криела в дните, когато се е прибирал вкъщи.

Лорън му подаде камуфлажния грим.

— Такава силна манипулаторка може да скрие истинската си същност толкова лесно, че това се превръща във втора природа. И ми е неприятно да ти го кажа, но повечето мъже не виждат признаците. Друга жена веднага би забелязала фалша, но за мъжете е характерно да не търсят дребни издайнически знаци. Повярвай ми, твоят приятел е умрял с мисълта, че има идеална съпруга.

Разговорът свърши, защото усетиха, че влакът намалява скоростта.

— Приближаваме се — прошепна Мърсър.

Минаха десет минути, докато последните вагони бяха откачени от композицията и вкарани в главния двор на „Хачърли Консолидейтид“. От време на време се чуваха викове. След това се разнесе трясък на метал, контейнерът бе поставен на мотокара и отново потеглиха. Надяваха се, че ги вози Виктор Херара. Ако нещо се бе объркало и той не беше единственият шофьор, който да вкарва товарите в пристанището, лесно можеше да се озоват затворени в един от стотиците контейнери на някой кораб на път за Западния бряг или дори Азия.

След като подскача по безброй прелези и дупки в настилката, мотокарът най-после стигна до крайната си цел и контейнерът бе спуснат на асфалта. Лорън угаси фенерчето. Стори им се, че чакаха цяла вечност, докато Виктор удари с чук по контейнера — сигналът, че няма опасност.

След миг вратата се отвори и Мърсър излезе във влажната нощ. Пред тях застрашително се извисяваше кран — стрелата му приличаше на средновековен таран. Наоколо се издигаха редици контейнери. В далечината Мърсър видя един от складовете, които Виктор бе начертал на картата, и се ориентира за разположението на пристанището. Виктор ги бе закарал там, където „Хачърли“ складираха празните контейнери — асфалтирано поле, простиращо се на километри.

Виктор беше по-едър от братовчед си и имаше мръсна коса, вързана на опашка, и начумерено изражение. Двамата с Лорън тихо разговаряха. Виктор пушеше и непрекъснато поглеждаше през рамо към мястото, където се работеше, обезпокоен, че няма оправдание защо е закарал контейнера толкова далеч, ако някой надзирател го попита.

— Si, si. Gracias — Лорън се обърна към Мърсър, после погледна към кабината на крана. — Провървя ни. Виктор казва, че в най-малкия склад се извършва някаква голяма операция. През последните две седмици „Хачърли“ опразнили сградата и не позволяват на никого да влиза там, с изключение на неколцина китайски работници. Снощи китайски кораб е докарал огромен товар. Виктор смята, че ще го пренасят тази нощ.

— Знае ли какъв е товарът?

— Няма представа, но каза, че охраната на склада била засилена.

Мърсър си припомни подробния чертеж на Виктор.

— Чакай малко. Най-малкият склад е онзи, който е изолиран от останалите и е ограден със стоманена мрежа с бодлива тел отгоре, нали?

— Да.

— По дяволите! — Мърсър разсъждаваше трескаво и когато му хрумна идея, вдигна глава. Някъде в мрака над тях бяха тежките стоманени въжета на крана, кръстосващи се над пристанището като паяжина. — Попитай Виктор дали въжетата стигат до склада.

— Да — преведе Лорън. — Едното минава пред сградата.

— Може ли да се покатерим горе, да стигнем до главното въже и после да минем над оградата и да се приближим до склада?

Лорън зададе въпроса на панамеца и после преведе отговора.

— Да, но въжетата са на двайсет и пет метра над земята и са далеч от контейнерите и превозните средства.

Виктор добави нещо и Лорън пребледня под камуфлажната боя.

— По дяволите. Системата е от две въжета за куките на контейнерите и кабел, по който минава електричество.

Рискованите им намерения изведнъж станаха двойно по-опасни.

— Питай го дали има друг начин.

Виктор погледна Мърсър в очите и каза: „Не“.

— Страхуваш ли се от височини? — попита Мърсър и Лорън завъртя глава. — А от електричество?

Този път тя кимна.

— И аз — каза Мърсър. — Кога ще дойде влакът, който ще ни върне в Кристобал?

— След два часа.

— Кажи на Виктор, че ще го чакаме.

Преди да тръгнат да търсят кула, Виктор им даде кожени ръкавици.

Щом напуснаха относително спокойната безлюдна складова зона, Мърсър започна да усеща напрежение. Трийсет пазачи патрулираха на пристанището. Имаше и десетки работници. Всеки от тях можеше да вдигне тревога. Като се имаше предвид онова, което знаеше за компанията, Мърсър се съмняваше, че „Хачърли“ ще ги пуснат да си вървят само със строго предупреждение. По-скоро щяха да им връчат еднопосочен билет за Китай в запечатан контейнер.

Извади пистолета си и провери дали заглушителят е завинтен добре. Лорън мълчаливо вървеше до него.

Пребориха се с инстинкта си да се покатерят на първата кула, която видяха — трябваше да се приближат до склада по най-краткия път. Лорън го потупа по рамото и посочи редица камиони, осигуряващи им частично прикритие. Стъпка по стъпка се придвижиха по откритото пространство от напукан асфалт, като се оглеждаха за пазачи. В далечината блестяха светлините на товарния кораб на кея. Подемните кранове товареха контейнери в трюма. Във въздуха се носеше парлива миризма на дизелово гориво.

Промъкнаха се покрай камионите предпазливо и безшумно и когато стигнаха последния, видяха, че трябва да прекосят няколко коловоза. Докери в черни работни дрехи закачаха локомотив на светлината на няколко прожектора.

Мърсър легна по корем и запълзя по чакъла, претърколи се през последната релса и се скри в храстите, които бяха пуснали корени в напоената с машинно масло земя. Лорън го настигна точно когато покрай тях мина малък мотокар.

— Господи — задъхано каза тя. — Появи се изневиделица.

— Колкото повече се приближаваме до склада, толкова по-оживено ще става.

Преминаването на друг мотокар ги принуди да залегнат в храстите. Рискът да ги разкрият се увеличаваше и Лорън предложи да се покатерят на следващата кула, която видят. Мърсър се съгласи.

Най-близката подпорна структура на кулокрана беше на петдесет метра. Те излязоха от укритието и хукнаха с всички сили към редица контейнери, намиращи се на половината път до целта им. На десетина метра от най-близкия контейнер Мърсър видя мъж, който внезапно се появи от отсрещната страна, и насочи пистолета си, когато докерът вдигна глава.

После отпусна беретата. Не можеше да застреля невъоръжен човек. Затича към него. Панамецът отвори уста да извика и да предупреди останалите работници, но Мърсър се хвърли напред, блъсна го в гърдите и го прикова към контейнера. Човекът се преви на две и се задави, опитваше се да си поеме въздух. Лорън дотича, удари го по главата с пистолета си и мъжът се свлече.

— Благодаря. — Мърсър пусна изпадналия в безсъзнание работник и се надигна.

Двамата с Лорън скриха панамеца между два контейнера и се спотаиха в сенките, за да видят дали някой не ги е забелязал. Всичко изглеждаше спокойно.

Кулата приличаше на радиоантена. На върха имаше скрипци и уреди за управление на крана. Като цяло приличаше на скиорски лифт. Мърсър и Лорън прибраха оръжията си и започнаха да се катерят по вградената стълба. Съоръжението беше съвсем ново и още не бе ръждясало от тропическата влага. На височина двайсет и пет метра намериха опорна точка и удобна позиция, за да се ориентират.

Отвъд пристанището се намираше Панамският канал, а на отсрещната страна се виждаше друг док. По канала минаваше кораб на път за първите шлюзове при Мирафлорес. Светлините му се отразяваха в тъмната вода. Зад тях беше Куори Хайтс, бившият щаб на Южното командване на Съединените щати. За да стигнат до целта си, Мърсър и Лорън трябваше да преодолеят триста метра и да минат през още няколко кули. Складът беше отдалечен от останалите, беше ограден със стоманена мрежа и целият, с изключение на покрива, бе осветен от прожектори. Макар да беше по-малък от другите, ширината му беше трийсетина метра, а дължината поне четири пъти повече.

Мърсър разгледа мрежата от въжета и кабели. Двете главни чезнеха в мрака и бяха опънати на разстояние шейсет сантиметра едно от друго. Отблизо изглеждаха дебели и солидни, стегнати плетеници от метални нишки, толкова опънати, че приличаха на железни прътове. Но когато погледна над пристанището, въжетата се превърнаха в ефирна паяжина.

— Готова ли си? — попита Мърсър, след като си поеха дъх.

— Забеляза, че използват тази система, нали? — Лорън посочи един контейнер, който безшумно се движеше в мрака, вдигнат от куките на крана, минаващ по въжетата.

— Виктор каза, че складът е изолиран. Съмнявам се, че преместват контейнери там.

— Надявам се. — Тя предпазливо стъпи на двете въжета и се наведе, за да се хване за тях. Електрическият кабел лекичко бръмчеше над рамото й.

— Внимавай да не се доближаваш до него — предупреди я Мърсър и я последва. — Тялото ти може да предизвика волтова дъга.

Въжетата бяха намазани с грес и всяка стъпка изискваше внимание, преди да преместят тежестта си. Ръкавиците им станаха хлъзгави и те ги свалиха. Движеха се по въжетата като маймуни, без да се осмеляват да погледнат надолу към земята, която се намираше на осем етажа под тях. Работниците продължаваха да изпълняват задълженията си, без да поглеждат нагоре, към тъмните сенки, промъкващи се по въжетата.

Когато стигнаха до следващата кула, Мърсър погледна часовника си. От пристигането им в пристанището бе изминал половин час. Ако действаха с тази скорост, щяха да имат само няколко минути да огледат склада.

— Знам — каза Лорън, когато видя изражението му. — Ще се опитам да побързам.

Гърбът на Мърсър се схвана и краката му се разтрепери ха от наведеното положение на тялото му. Той погледна надолу и видя въоръжен пазач, който спря между контейнерите и запали цигара. Оранжевият пламък на кибритената клечка изглеждаше далечен като падаща звезда. Мигът на невнимание стана причина Мърсър да стъпи накриво и кракът му се изплъзна от въжето.

Докато политаше надолу, тялото му се усука и той бе принуден да пусне едното въже. Увисна на една ръка и ужасен видя, че ръкавицата падна от джоба на камуфлажното му облекло и тупна на пет крачки от пазача. Китаецът бавно се огледа, после сви рамене и дръпна от цигарата.

Пристъпът на паника зареди Мърсър с адреналин и той посегна да хване въжето с другата си ръка. За щастие трескавите му усилия не го разклатиха и не изложиха на опасност Лорън. Всъщност тя изобщо не разбра, че Мърсър едва не е паднал. Като дишаше тежко, той преметна крак над въжетата, изтегли се нагоре и ги възседна.

Лорън най-после се обърна.

— Хайде. Нямаме много време.

— Идвам — измърмори Мърсър.

След десет минути минаха над стоманената мрежа около склада и забелязаха, че пазачите са разположени по периметъра и до единствения портал. Пред главния вход на сградата бръмчаха моторите на редица големи самосвали.

Покривът се намираше на десетина метра под тях. Мърсър издърпа въжето, закачено на гърба му, направи примка в единия край, спусна я към склада, разклати я и след десетина опита най-после успя да я закачи около един от отдушниците.

— Не ставаш за каубой — подразни го Лорън.

Той я погледна намръщено, но добродушно, дръпна, за да затегне примката, после завърза другия край за стоманеното въже — нали след като се спуснеха на покрива, трябваше да се покатерят нагоре.

Някакъв блясък привлече вниманието му, Мърсър вдигна глава и видя, че към тях се приближава кран, досущ механичен паяк, дебнещ жертвата в паяжината си. В щипците си държеше огромен контейнер. Плъзгаше се почти безшумно по въжетата и прожекторът заслепи Мърсър. Въжетата започнаха да треперят.

— По-живо, Лорън!

Разполагаха с няколко секунди, преди кранът да ги събори или да ги смаже под колелата си.

Без да се колебае, тя се хвана за въжето и се спусна. Мърсър я последва.

— Не спирай — изсъска той. — Кранът ще пререже въжето.

Лорън стигна до покрива. Мърсър погледна нагоре. Първото голямо метално колело се приближи до възлите на въжето. Кранът дори не потрепери. Острите като бръсначи колела прерязаха въжето. Мърсър падна на покрива, като приклекна, за да омекоти удара.

Лорън запази хладнокръвие и издърпа въжето, преди да е увиснало пред отворената врата под тях. После попита:

— Добре ли си?

— Ще бъда, когато се измъкнем оттук. — Мърсър вдигна глава. Кранът спря над последния самосвал. Кабелът беше безнадеждно далеч. Бяха хванати в капан.

Капитан Ваник изглеждаше невъзмутима.

— Основно правило: плановете се объркват веднага щом започнат да се осъществяват. Да отидем да огледаме склада. След това ще мислим как да се измъкнем.

Тя се премести, за да не я освети прожекторът долу, и намери отдушник на покрива. Мърсър се приближи до нея. Чувстваше се безсилен. През отдушника видя, че складът е пълен с контейнери. По бетонния под се разхождаха мъже във военни униформи. Китайци. Мърсър и Лорън се придвижваха от отдушник на отдушник, докато не стигнаха до другия край на склада. Под тях имаше тъмно второ ниво, пълно с големи сандъци, наредени почти до тавана.

Мърсър завъртя капака на отдушника, спусна се през него и извади пистолета си. Лорън го последва и двамата допълзяха до перилата над главното ниво. До едната стена бяха паркирани няколко грамадни камиона с осем колела — Мърсър никога не бе виждал такива. Имаше и големи жълти мотокари. Покрай другата стена бяха натрупани камъни и чакъл. Купчината стигаше до тавана. До нея бе спрял багер.

В разчистеното пространство в средата на сградата работниците товареха пакети с нещо тежко. Охраняваха ги шест-седем пазачи, въоръжени с пушки. Двама мъже в костюми наблюдаваха работата от разстояние и разговаряха, доближили глави. Всички бяха китайци.

— Въоръжени са с новите китайски щурмови пушки тип-87, копие на британските „Енфилд SA-80“ — прошепна Лорън. — Забележи, че пълнителят е поставен зад спусковия механизъм, та оръжието да е по-компактно.

Мърсър не каза нищо. Мълчаливо наблюдаваше сцената.

— Какво товарят? — попита Лорън, когато видя, че той се интересува повече от работниците, отколкото от войниците.

Всеки взимаше по нещо от купчината на пода и с усилие го пренасяше в пикапа. Пакетите бяха малки, но тежки.

— Злато — с прегракнал глас отговори Мърсър.

Един надзирател разви едно блокче и то заблестя с непогрешимия жълт цвят на златото. Лорън ахна. Мърсър бе виждал необработени златни бучки и слитъци в големите мини в Южна Африка, но въпреки това гледката го заплени. Той набързо изчисли, че стойността на кюлчетата възлиза на четирийсет милиона долара. Едва тогава забеляза, че пикапът всъщност е бронирана кола.

— Това ли е съкровището, което е търсил приятелят ти? — прошепна Лорън.

Мърсър кимна.

— Сигурно са го намерили, докато съм бил в болницата, и вече са го претопили. Количеството е огромно, затова някъде в сградата трябва да има пещ. Ето защо не пускат тук панамци.

— А товарът, който Виктор каза, че е пристигнал снощи?

— Нямам представа.

Надзирателят каза нещо на работника и двамата се засмяха. Кюлчето злато се присъедини към другите в микробуса.

— Ще изнасят златото от Панама?

За Мърсър в това нямаше логика.

— Защо да си правят труда да осигуряват бронирана кола, когато могат да го натоварят на кораб, заминаващ за Шанхай? Мисля, че ще го прехвърлят в банка.

— Защо? — попита Лорън, но Мърсър не знаеше отговора на този въпрос. — Има и още нещо, върху което трябва да помислим. Щурмовите пушки на пазачите се произвеждат само за китайските елитни части, като първите подразделения, които изпратиха в Хонконг след предаването му от Британия през 1997 година.

Мърсър не разбра какво има предвид.

— Какво искаш да кажеш?

— Че операцията вероятно е одобрена от китайското правителство.

Той знаеше, че след търговията с наркотици, вторият по големина източник на незаконна печалба в света е контрабандата с предмети на изкуството и антики. Този бизнес носеше милиарди долари, не привличаше голямо внимание от страна на медиите и не изискваше кой знае какви ресурси. Най-често се извършваха фалшификации и кражби, но ограбването на археологически разкопки бързо се превръщаше в изключително доходен бизнес, особено в Южна и Централна Америка, където правителствата нямаха средства да охраняват стотиците новооткрити обекти. В повечето случаи извършителите бяха местни жители, които открадваха един-два предмета от някоя гробница и веднага ги продаваха за нищожна част от реалната им стойност.

Изглеждаше логично някой с връзки и богатство да действа в по-голям мащаб и да организира системни грабежи. Мърсър реши, че са попаднали на такъв случай. Като се имаше предвид и нападението в Париж, съперникът на Гари Барбър за Два пъти откраднатото съкровище сигурно беше някой корумпиран бизнесмен. Жан-Пол Дерозие бе споменал, че някакъв китайски богаташ изкупувал всички документи, свързани с въпроса. Тази идея бе подкрепена, когато Роди Херара им каза, че хеликоптерът е собственост на „Хачърли Консолидейтид“. Разкритието на Лорън, че само правителствени войски разполагат с оръжия като тези на охраната, затвърди предположението му.

Напрегнатият й поглед накара Мърсър да повярва в това заключение и да преосмисли предишните си изводи. Предположението на Роди, че Лиу има влияние в китайското правителство, бе подминато без коментар, но сега придобиваше нов смисъл. От зората на цивилизацията правителствените служители ограбваха съкровищата на народите си. Преживяванията на Мърсър в Африка го караха да мисли, че това е почти задължително. По време на почивка в Египет тази година той бе научил, че гробниците в Долината на царете са плячкосвани скоро след погребенията от крадци, обикновено хора на градоначалника на Луксор, най-близкия град. Историята бе доказала, че само фараонът Тут се е отървал от добре организираните им набези.

Но ако китайското правителство наистина стоеше в дъното на този заговор, тогава те не бяха по-различни от нацистите, които бяха ограбили произведенията на изкуството от музеите по време на окупацията на Европа. Международното право по въпроса за откритите археологически съкровища беше неясно по отношение на произхода на плячката. Мърсър нямаше представа кой притежава правата над Два пъти откраднатото съкровище — Перу, откъдето произхождаше, или Панама, където бе останало скрито в продължение на столетия, но беше сигурен, че не е Китай.

Онова, на което бе свидетел, го изпълни с възмущение. Освен незаконната печалба, безпокоеше го унищожаването на древните реликви, които по всяка вероятност бяха открити край вулканичното езеро. Артефактите представляваха прозорец към миналото, а бяха претопени в безлични кюлчета, за да може някое китайско величие да ги добави към богатството си. Пръстите му неволно стиснаха пистолета. Лорън сложи ръка върху тях, за да му попречи да направи нещо безразсъдно.

— Да се махаме оттук.

— Как ще се измъкнем?

Тя за пореден път огледа сградата. Мърсър сякаш усещаше съсредоточеността й и виждаше как мислено преценява бягството, бързината и шансовете за успех. Тя отговори само след няколко секунди.

— Между купчината камъни и стената има проход, който стига до предната врата. Няма да ни усетят, ако пълзим безшумно.

— А външната ограда?

Ваник вече имаше готов отговор.

— Не видях изолация, така че по нея не минава електричество, а бодливата тел е поставена под такъв ъгъл, че да попречи на хората да влизат, а не да излизат. Ще се прехвърлим без проблеми.

Мърсър отново надникна долу. Въпросът беше как да се доберат до прохода. Сандъците им пречеха да се приближат до стената, да прескочат купчината и да се приземят зад нея. Колкото и далеч да скочеха, щяха да стъпят на откритата страна на купчината и китайците щяха да ги видят. Беше ужасно рисковано, но нямаха друг избор.

— Добре — съгласи се Мърсър. — Изчакай, докато гледат на другата страна, и скачай. Но внимавай, защото чакълът не е улегнал и може да потънеш като в плаващи пясъци.

— Ясно.

Тя изчака подходящия момент неестествено спокойно, приклекна и скочи. Движенията й бяха грациозни като на гимнастичка. Тупна на пет крачки от върха на купчината, но затъна до коленете в камъните. Мърсър скочи след нея и се приземи с разперени ръце, за да разпредели тежестта си равномерно. Дръпна Лорън за ръката и започна да се катери към върха. Гърдите го заболяха от падането, дрехите му се напълниха с камъчета и прахоляк. Няколко камъка се изтъркаляха на бетонния под, Мърсър се прехвърли от другата страна на купчината и почти бе издърпал и Лорън, когато чу вик. Бяха ги забелязали.

Очакваше, че на пазачите ще им трябват няколко секунди да се организират, но те откриха огън мигновено. Изстрелите отекнаха силно в затвореното пространство. Лорън се запързаля надолу. Куршумите разпръскваха чакъла и разрушаваха заострения връх на купчината. По гърба й се посипа дъжд от камъчета. Въздухът се изпълни с прах и отломки. После оглушителната канонада внезапно спря. Лорън застина неподвижно и Мърсър се приготви да я бутне напред, когато над тях се появи човек — беше се изкатерил по чакъла. Беретата със заглушител на Лорен изпука и мъжът падна, като изстреля откос с автоматичната си пушка. Изведнъж затрещяха десетки оръжия.

— Ще дойдат и други — припряно предупреди Лорън.

Тръгнаха напред. Лорън държеше на прицел пространството отпред, а Мърсър се съсредоточи върху ръба на купчината и тила.

Над върха на двайсет метра зад тях се появи глава. Мърсър стреля и се приготви за ответен огън, но вместо да използва пушката си, китаецът хвърли граната, която описа широка дъга във въздуха — явно искаше да я хвърли пред тях. Гранатата обаче падна точно на върха на купчината, търколи се от другата й страна и тупна до бронираната кола. Разнесоха се крясъци, последвани от силна експлозия, която разтърси целия склад.

Мърсър и Лорън скочиха и с всички сили побягнаха към изхода. Лорън стреляше, за да прикрие оттеглянето им. Втора граната се взриви зад тях в облак от чакъл, който се разпръсна във всички посоки.

Двамата паднаха на пода, скочиха веднага, скриха се зад багера и изхвърчаха през отворените врати на склада. Лорън смени пълнителя на пистолета си, без да забавя крачка. Експлозиите на двете гранати сигурно щяха да докарат подкрепления, а трябваше да преминат две огради.

— Какво ще правим? — задъхано попита тя.

— Насам! — отговори Мърсър веднага щом излязоха от склада.

Въоръжените мъже, поставени на пост при портала, тичаха да проверят какво става. Мърсър се хвърли под един от самосвалите, паркирани до сградата, и изскочи от другата му страна. Погледна в страничното огледало на камиона и видя, че зад волана няма никого. Отвори вратата, бутна Лорън в кабината и викна:

— Наведи се! — После включи на скорост и настъпи педала на газта.

Кабината се разтресе и предната броня закачи камиона пред тях.

— Знаеш да караш, нали? — попита Лорън съвсем спокойно.

— Мълчи — каза той, смени още две скорости и подкара към портала.

Когато войниците в склада осъзнаха, че плячката им се измъква, камионът вече минаваше през оградата. Китайците стреляха, но куршумите рикошираха в дебелата обшивка на камиона като в броня на танк. В огледалото Мърсър видя огнените езици, излизащи от оръжията. В следващия миг куршум разби стъклото. А после отминаха стоманената мрежа и се озоваха в главната част на пристанището на „Хачърли“.

— Трябва да стигнем до външната ограда. — Лорън избърса с ръкав камуфлажната боя и потта от лицето си.

— А сега накъде? — Мърсър свърна покрай няколко контейнера, разпръсквайки работниците, които помагаха на шофьора на един мотокар. Въпреки изстрелите обикновените работници сигурно не знаеха, че в пристанището има неканени гости.

— Ще се върнем там, където ни остави Виктор. Мястото ми се струва изолирано.

Мърсър рязко завъртя волана. Гумите изсвириха пронизително и за миг камионът се наклони на една страна. Стреснатите работници и пазачи около тях ги гледаха с широко отворени очи. Един пазач сигурно получи обаждане по радиостанцията си, защото изведнъж започна да стреля по камиона.

— Погнаха ни.

Движеха се бързо и Лорън не можеше да се прицели точно, затова бягството беше единственият им изход. Мърсър криволичеше насам-натам, но макар и празен, камионът беше тежък и трудно управляем. Навсякъде ги чакаха войници.

Предното стъкло се напука от куршумите. Няколко гуми бяха спукани. Мърсър се насочи към паркинга, където имаше контейнери, и потърси укритие.

Имаше чувството, че бяга в лабиринт. Редиците контейнери се пресичаха под прави ъгли, оформяйки тесни проходи, които сякаш не водеха доникъде. Мърсър не виждаше дали се движи в правилната посока. Пътеката беше твърде тясна, за да завие и да се върне, затова той продължи да кара навътре в лабиринта с надеждата да забележи изход в многобройните разклонения.

— Господи! — извика Лорън и с трепереща ръка посочи напред.

Яркозелен контейнер връхлиташе право към самосвала. Над него се виждаха неясните очертания на кабелния кран. Контейнерът бе спуснат само на метър-два над земята. Нямаше начин да избегнат челния сблъсък. Макар пристигането им на пристанището да бе останало незабелязано, Мърсър огорчено осъзна, че камерите за наблюдение са проследили бягството им.

Удари спирачки и нарочно блъсна камиона в едната стена от контейнери, като блокира пътеката. Летящият контейнер беше на петнайсет метра и безшумно се носеше към тях.

— Скачай и бягай към него.

— Да не си полудял? — изкрещя Лорън.

— Скачай. — Мърсър се пресегна над коленете й, отвори вратата от нейната страна и я блъсна навън.

Скочи след нея, хвана я за ръката и хукна към контейнера, който вече беше само на няколко метра от тях. Разстоянието между контейнера и земята беше шейсет-седемдесет сантиметра и ако разбереше какво са намислили, невидимият кранист щеше да пусне контейнера върху тях със силата на хидравлична преса. Мърсър затаи дъх и се хвърли на земята, като дръпна и Лорън.

Дъното на контейнера прелетя на два-три сантиметра над тях и вдигна прахоляк от асфалта. Във въздуха се разнесе миризма на стара ръжда. А после контейнерът вече беше зад тях. Мърсър се изправи без да пуска Лорън, и побягнаха, без да се обръщат.

Контейнерът се движеше само с двайсет километра в час, но пък тежеше четирийсет тона. Блъсна единия край на огромния камион, откъсна предното колело и изкърти шестнайсетцилиндровия двигател. От няколко места изригнаха фонтани от дизелово гориво. Инерцията запрати мотора към кабината миг преди грамадният контейнер да я отреже от шасито, да изблъска двайсеттонния камион по асфалта и да го преобърне. Задната ос се счупи. Образува се езеро от горящо гориво. От дупката в контейнера се посипаха камъни.

Мърсър бе спасил и себе си, и Лорън от неизбежна смърт.

Завиха в някакъв проход и когато се отдалечиха на стотина метра от мястото на сблъсъка, спряха. Мърсър беше по-задъхан от Лорън, защото още не се бе възстановил напълно от заболяването. Тя разбра, че силите му се изчерпват, и го изведе от лабиринта от контейнери.

— Гледай. — Лорън сочеше стоманената мрежа, издигаща се над високата до кръста трева.

— Как ще я преминем? По нея тече ток.

В същия миг куршуми обсипаха ремаркето, зад което се бяха скрили.

Двамата се втурнаха към бараката за инструменти насреща. Лорън отвинти заглушителя на пистолета си, за да се прицели по-точно, и хвана оръжието с две ръце. Двама пазачи изскочиха от укритието си. Тя натисна два пъти спусъка. Единият китаец падна и остана да лежи неподвижно, а другият успя да допълзи до един палет с покривни плочи.

— Сигурно има радиостанция — каза Лорън. — Трябва да бягаме.

— През оградата?

Тя хукна, без да отговори на въпроса му. Мърсър затича след нея. Коленете му се огъваха и имаше чувството, че гази в меласа. Тревата от двете страни на оградата беше окосена. По широките петнайсет метра ивици патрулираха панамски пазачи, които някога бяха вършили мръсната работа на Мануел Нориега. В края четирима мъже в камуфлажни униформи наблюдаваха сектора, за който отговаряха, през оптическите мерници на карабините си. Приклекнали във високите треви, Мърсър и Лорън се опитваха да намерят не толкова добре охраняван участък. Маршрутът им ги отведе далеч от главната част на пристанището. След триста метра стана ясно, че бившите воини от Бригадите на честта са разположени на равни интервали и са достатъчно дисциплинирани, за да останат на поста си въпреки изстрелите, които бяха чули.

Нямаше начин да избягат от „Хачърли Консолидейтид“.

— Трябва да се върнем и да се опитаме да се качим на някой кораб на пристана — шепнешком предложи Лорън.

Мърсър отмести поглед от светлините на кея, който се намираше на около осемстотин метра, и забеляза, че към тях се приближават три джипа, въоръжени с леки картечници.

— Няма да се измъкнем.

Още не ги бяха видели, но джиповете се приближаваха и стрелците осветяваха тревата с прожектори. Мърсър и Лорън разполагаха само с няколко секунди.

Неочаквано част от високата четири метра ограда се взриви. Прекъснатото електрическо поле образува волтова дъга и започна да съска, а после в цялата верига стана късо съединение и звукът утихна. Автоматичен огън покоси двамата пазачи от Бригадите на честта, които не бяха повалени от експлозията. Трите джипа спряха и стрелците откриха огън. Потоци от трасиращи куршуми заблестяха в нощта. От мрака отвъд оградата излетя горяща мълния и единият джип се преобърна, когато ракетата улучи капака му.

В секундите, през които двамата останали стрелци се съвземаха, през дупката в стоманената мрежа се промъкнаха тъмни силуети. Изстрелите им покосиха двама панамци, които бягаха по ивицата окосена трева. За по-малко от минута неизвестните нападатели заеха позиции в пристанището.

Без да знаят кои са спасителите им, Мърсър и Лорън хукнаха към дупката в оградата.

— Allons! Vite! Vite![31] — извика някой, докато неизвестните стреляха покрай бягащата двойка, за да задържат китайците.

Оттеглянето беше добре режисирано. Загадъчните командоси отстъпваха по двойки, но продължаваха да насочват Мърсър и Лорън към оградата. Бяха най-малко десетина, движеха се безшумно и имаха модерни оръжия. Стреляха, докато не стигнаха до един черен микробус, паркиран на безлюдния път до пристанището на „Хачърли“. Страничната врата беше отворена и шофьорът чакаше зад волана. Половината командоси се качиха заедно с Мърсър и Лорън, а останалите хукнаха към друг микробус. Двете превозни средства потеглиха и след няколко пресечки се смесиха с уличното движение.

— Благодаря — каза Мърсър.

— De rien[32] — отговори войникът до него и небрежно сви рамене.

Едва сега Мърсър осъзна, че командосите говорят на френски. „Какво става, по дяволите?“ — запита се той и в следващия миг разбра. Убеден кого ще намери, Мърсър допълзя до предната седалка. Шофьорът се обърна и се усмихна.

— Казват, че чуждестранният легион винаги пристига късно — пошегува се той. — Но аз мисля, че поне този път дойдохме навреме.

Мърсър се вторачи в мъжа, който бе спасил живота им. Беше Рене Брунесо, шефът на охраната на търговската къща на Жан-Пол Дерозие в Париж.

Пристанището на „Хачърли Консолидейтид“

Балбоа, Панама

Мерцедесът на Лиу Ютен стигна до строго охранявания склад. Валеше и едрите капки се сипеха като градушка по асфалта. На светлината на прожекторите на подемните кранове дъждът приличаше на коледни гирлянди и се превръщаше в пара, когато докоснеше нагретите крушки. Луксозният автомобил зави покрай редицата самосвали, запромъква се между контейнерите и купчината камъни и спря до бронираната кола със златния товар. Лиу не изчака шофьорът да му отвори вратата.

В резултат на живот, прекаран в постоянна работа и напрежение, Лиу беше слаб, почти мършав, и хлътналите му очи бяха оградени с тъмни сенки. Беше на трийсет и осем години, но изглеждаше много по-възрастен. Лицето му беше състарено, почти похабено, но излъчваше воля, която заразяваше околните, воля, която можеше да бъде видяна само във водачи, преживели множество житейски бури. Освен това Лиу притежаваше решителност, енергичност и неизчерпаема издръжливост да се бори дълго след като други на неговото място биха се предали. Той се радваше на високо обществено положение, богатство и власт и неуморно се стремеше към още.

Не алчността обаче мотивираше действията на Лиу Юшен. Той бе виждал това обвинение в безброй делови списания. Интересуваше го единствено успехът, безкрайното предизвикателство да се състезава интелектуално с глобалната икономика и да излезе на върха. Веднъж бе казал, че бизнесът е нещо повече от война. Войните се водеха между двама противници, докато бизнесът беше борба между индивида и всичко останало. За разлика от войната, деловите съюзи продължаваха само докато се постигне печалба. Залитнеш ли веднъж, трупът на компанията ти ще бъде оглозган като мърша от чакали. Според него другата разлика беше, че войните все някога свършват, докато търговията, непрестанният обмен на стоки и услуги, продължава вечно.

Лиу Юшен слезе от мерцедеса и огледа мъжете около бронираната кола. Изражението му беше неразгадаемо. От войника, който се бе самоубил със собствената си граната, бе останало само червено петно върху бетона. Лиу изгаряше от желание да запали цигара, но наскоро ги бе отказал и бе придобил навика да духа на пръстите на дясната си ръка като касоразбивач, готвещ се да предприеме трудно отваряне на сейф.

Той беше метър седемдесет и пет, по-висок от всичките си войници с изключение на сержант Хуай и още двама, но изглеждаше по-дребен и крехък заради слабото си тяло и продълговатото си лице с остри черти. Никой обаче не можеше да се сравни с жестокостта му, нито да избегне осезаемото напрежение, свито в него. Докато всевиждащите му очи обхождаха разкаяните лица на пазачите, всеки отместваше поглед. Лиу се втренчи в капитан Чен Тай Фат, командира на подразделение на специалните сили на Меча на Южен Китай, чието главно задължение беше да отговаря за охраната на склада.

Чен беше офицер от кариерата, компетентен професионалист, като мнозина от Народноосвободителната армия издигнал се до ранга си както благодарение на фамилните си връзки, така и на способностите си. Баща му беше генерал от военновъздушните сили и ако зрението на Чен не страдаше от някои недостатъци, той щеше да пилотира реактивни изтребители, излитащи от остров Хайнан. Лиу не обвиняваше Чен, че се е родил такъв. Самият той беше облагодетелстван от завоеванията на семейството си с потекло, датиращо от известния Дълъг поход на председателя Мао. Лиу не можеше да прости единствено неспособността.

Застанал с изправени рамене, Чен чакаше онова, което знаеше, че предстои — напълно заслужено порицание. В пристанището бяха проникнали крадци и макар че опитът им да отмъкнат нещо бе осуетен, той беше виновен за пропуска на охраната.

Лиу Юшен духна на пръстите си, сякаш се бе опарил.

— Когато се обади в дома ми, ти каза, че крадците са избягали с помощта на ракетен огън отвъд оградата — започна той и капитан Чен кимна. — Но въпреки това смяташ, че са били дребни бандити, които са искали да откраднат електроника от контейнерите?

Чен примига. Не очакваше, че въпросът на Лиу ще бъде зададен толкова меко.

— Оръжията им бяха модерни, сър, но Панама е пълна с такива оръжия — остатъци от контрите и сандинистите, пренасяни за бунтовниците в Колумбия. Тук ракетните гранати са нещо обикновено като проститутките, и при това по-евтини.

Лиу погледна сержант Хуай за потвърждение. Възрастният войник леко кимна. Юшен продължи да говори с мек тон, макар че в думите му се усещаше заплаха.

— Обикновени крадци, а имат автоматични оръжия и ракетни гранати? Интересно. И откъде знаят да дойдат точно в този склад и точно по това време?

Чен имаше готов отговор.

— Въпреки предпазните мерки панамските докери знаеха, че тук ще става нещо. Засилената ни охрана със сигурност им е подсказала това. Някой от тях може неволно да е споменал нещо или дори да е действал заедно с крадците.

— Има ли доказателства, че може да сме били предадени?

— Не, сър.

— Започнахте ли разследване?

— Веднага щом крадците избягаха, заповядах да затворят пристанището. В момента разпитваме всички служители.

— По твоя преценка какво са видели крадците?

Чен се замисли дали да не отговори уклончиво, но в склада имаше твърде много войници и не можеше да разчита на тях да подкрепят лъжата му. Знаеше, че те уважават повече сержант Хуай, отколкото него, пък и поради двойствената същност на КНТИНО Лиу имаше ранга на полковник, макар че никога не обличаше униформата си.

— Възможно е да са видели част от златото, сър.

— Бяха ли достатъчно близо, за да видят печатите на него?

— Не, сър. Бяха на второто ниво, твърде далеч, а и ъгълът оттам е малък.

— Вярно ли е? — обърна се Лиу към Хуай.

— Оглеждах оградата по периметъра, когато престрелката започна, но хората ми потвърдиха това. Златото беше покрито, с изключение на момента, когато един от помощниците ви разви едно кюлче. Но крадците са били твърде далеч, за да видят печата.

Лиу погледна двамата мъже в костюми, които бяха наблюдавали прехвърлянето. Черните му очи безмълвно зададоха въпроса кой е погледнал кюлчето злато. Двамата пребледняха под изпитателния му поглед и след дълга пауза единият избута напред другия.

— Пин, господин Лиу.

— Какво ще кажеш, Пин? — любезно попита Юшен. — Заплашителността в държането му изведнъж изчезна. — Видя ли златото ми?

Младият изпълнителен директор не събра смелост да отговори и кимна с наведена глава.

Лиу се засмя.

— Не се тревожи, Пин. На твое място и аз бих се изкушил да го погледна. Рядко ни се предоставя възможност да видим четирийсет милиона долара накуп.

Пин вдигна глава и си позволи да се усмихне. И тогава забеляза дискретния знак на шефа си към сержанта на командосите.

Хуай извади оръжието си и натисна спусъка. Куршумът улучи Пин в капачката на дясното коляно. Докато той се превиваше, Хуай стреля отново и другото коляно се раздроби в облак от кръв и частици от кости. Младият изпълнителен директор се строполи на бетона и закрещя от неописуема болка. Тялото му надделя над способността на мозъка да се справи с агонията и Пин загуби съзнание.

Лиу погледна замислено другия си заместник и остана доволен, че е постигнал целта си, когато на слабините на мъжа се появи мокро петно.

— Нека наказанието на Пин да ви напомня да не забравяте, че това е военна операция и няма да търпя грешки. Не сме в Хонконг или в Шанхай, а в страна, която допреди няколко години беше марионетка на американците. Панамците наскоро се освободиха от империализма на Съединените щати и проявяват предпазливост към всеки чужденец, особено към нас. Панама е католическа страна и гражданите й смятат комунизма за обида към техния Бог. Нашите инвестиции в инфраструктурата са добре дошли, но ние не сме. Поради тази причина планирах операция „Червен остров“ така, че да сведе до минимум реалното ни участие. Една неволна грешка или споменаване за онова, което ще се случи, и хората ще излязат на улиците. Те обичат да го правят. Омар Квинтеро е най-непопулярният президент на страната след Ортега. Ако не укрепи властта си, не след дълго ще тласне Панама към хаос. Капитан Чен?

Чен излезе напред.

— Сър?

— Видя какво стана с човека, позволил си да погледне златото без разрешение. Искам с крадците да се случи нещо още по-лошо.

— Слушам, сър.

— Сержант Хуай, какво стана с американеца в Париж, който се появи в крайречния лагер на Гари Барбър? Мърсър?

— Изпуснахме го, след като снощи излезе от ресторанта, защото пияни туристи блъснаха колата ни, но са го забелязали на летището късно тази сутрин да се качва на самолет за Маями. Ако още искате дневника, който купи, ще трябва да изпратим екип в Щатите.

Лиу се замисли, после каза:

— Няма да е необходимо. Разполагаме с достатъчно стари ръкописи, за да узаконим откритието си, ако някой се запита как сме намерили съкровището. Дневникът, който купа американецът, не е важен. — Директорът на „Хачърли“ за Панама тръгна към колата си. — Ако капитан Чен не успее да намери крадците, искам незабавно да изнесете златото от склада и да разчистите всичко до четирийсет и осем часа.

Чен отвори уста да каже нещо, но Лиу не му позволи.

— Знам какви са инструкциите ни за транспорта. Онова, което не може да бъде изнесено от склада за два дни, трябва да бъде преместено на друго място в пристанището, докато все още можете да го разкарате. Не нарушавайте указанията, но и не оставяйте нищо тук.

— Слушам, сър.

Лиу Юшен се настани на задната седалка на мерцедеса, отвори минибарчето и извади антиацид. Изпи три големи глътки и потрепна от болка, когато от стомаха му изригнаха още киселини. Смяташе, че е твърде млад, за да е болен от язва. Но от друга страна, трийсет и осем години беше твърде крехка възраст за отговорността, което носеше. Както обичаше да прави, когато болката се засилеше, Лиу си представи схемата на йерархията в „Хачърли“. Изпитваше удоволствие да си припомня стълбицата, която бе изкачил. Над него бяха само президентът на конгломерата „ХачКо“ Дън Хой и генерал Ю Куан. Единственият началник на Ю Куан беше министърът на отбраната в Пекин, а на върха на пирамидата стоеше президентът на Китай. Лиу вече се бе издигнал с двайсет позиции и му оставаха още четири. Ако осъществеше операция „Червен остров“, сигурно щеше да стане президент на „Хачърли Консолидейтид“. За тази цел трябваше тайно да го направят генерал и да го издигнат още по-близо до председателското място на Комисията за наука, технологии и индустрия към националната отбрана. Лиу пресметна, че до две години ще бъде прехвърлен в Министерството на отбраната.

Болката в стомаха му намаля.

Съжаляваше за осакатения Пин. Раздробяването на коленете на младия изпълнителен директор беше твърде сурово наказание за грешката в преценката му. Едно порицание би било достатъчно. Но Лиу го бе направил по-скоро за назидание на останалите, отколкото като възмездие за глупавата му грешка. Ако някой трябваше да пострада, това беше Чен, защото бе позволил в пристанището да проникнат крадци, фактът, че бе принуден да използва панамски войници за охрана на външния периметър, за да бъдат доволни местните партньори на „Хачърли“, не беше оправдание в склада да бъдат допускани непознати.

В операция „Червен остров“ нямаше критични моменти, защото всеки етап беше еднакво важен. Сега, когато хората на Лиу играеха по-активна роля, той не можеше да си позволи невнимание. Осакатяването на Пин щеше да служи за напомняне.

Юшен трябваше да поддържа контрола и дисциплината и да се погрижи всичко да върви по график. Всяко забавяне можеше да накара Пекин да отмени операцията. „Червен остров“ беше риск, в който вярваха малцина в най-висшите ешелони. Те си бяха позволили да бъдат убедени само защото Лиу ги бе уверил, че няма да има засечки. Той усещаше, че напрежението се засилва. Златните запаси не бяха неизчерпаеми.

Лимузината пропадна в дупка и Лиу изруга. Не беше ксенофоб, нито дори расист, но бе намразил всичко панамско, откакто пристигна в тази страна — непрекъснатите дъждове, потискащата влага, влошаваща язвата му, и мърлявите бюрократи, които бяха вечно недоволни от подкупите. Но най-много ненавиждаше народа.

Ако не беше желанието на Съединените щати да направят Канала, Панама щеше да си остане затънтена провинция на Колумбия. Американците бяха създали страната буквално от нищо. Теодор Рузвелт бе подкрепил режисирания им бунт срещу колумбийците и бе признал новосъздадената държава още преди мастилото на конституцията й да е изсъхнало. Оттогава Съединените щати бяха налели милиарди долари в Панама. Вярно, Лиу разбираше недоволството на народа, тъй като американците се държаха с панамците като с второкласни граждани, но все пак втори след най-мощната нация в полукълбото беше по-добре, отколкото първи в Третия свят. А Панама неизбежно отново щеше да тръгне по този път.

Сингапур беше единствената страна близо до екватора с приличен стандарт на живот. Всички Други се бяха предали на тропическото безделие и бяха изостанали далеч зад индустриалния свят. Лиу разбираше, че това е в резултат на струпването на десетки фактори, но според него главната причина беше вроденият им мързел. Наближаването на зимата в северните ширини принуждаваше фермерите трескаво да сеят и да прибират реколтата, за да изпреварят първото застудяване. Тази работна етика бе довела до индустриалната епоха и бе донесла благоденствие на Европа, Америка, Япония, Австралия и части от Северен Китай. За разлика от тях, в региона около екватора нямаше подобно чувство на неотложност. Сезоните на засушаване осигуряваха същата реколта като дъждовните. Нямаше принудителна причина да се бърза. Същото се отнасяше и за индустриалната епоха. Никой не бързаше да завърши някой проект, защото следващият ден щеше да е същият като предишния. Лиу не обвиняваше народите за начина, по който се бяха развили обществата им, но му беше неприятно, че нямат желание да усвоят северните порядки. Те очакваха, че светът ще се приспособи към техния дневен ред. Банкерите в Панама Сити не изпитваха нищо, когато караха клиентите си да чакат часове, докато се наслаждават на дълги обеди и срещи с любовници. Подобна разпуснатост изглеждаше заразна и той се опасяваше, че и неговите хора ще я прихванат. Ако беше в родината си, Пин не би се осмелил да погледне златото.

Лиу беше сигурен, че демонстрацията тази вечер ще му спечели още няколко седмици всеотдайност. А няколко седмици щяха да му стигнат.

Тайната квартира се намираше в тих квартал в северната част на Панама Сити. Сградата бе незабележима едноетажна бетонна къща с малки прозорци и скосен покрив с дълга стряха, за да пази от дъжда единствената врата. Останалите къщи на улицата бяха същите с изключение на боята. Скривалището беше боядисано в бледорозово.

Докато не влязоха вътре, Рене Брунесо отказваше да отговаря на въпросите на Мърсър. Това обаче не попречи на Мърсър да се досети как стоят нещата. Брунесо явно работеше за някоя от френските агенции, по всяка вероятност за Държавна сигурност. Как иначе можеше да се обясни присъствието на войници от Чуждестранния легион?

Мърсър беше объркан от обрата на събитията и трябваше да възвърне хладнокръвието си. Ето защо веднага щом прекрачиха прага и едрият французин се обърна към него, Мърсър заби юмрук в челюстта му и го просна на пода.

— Това ти е, защото едва не ме убиха в Париж — изсъска той, извади пистолета си и се прицели в най-близкия легионер. — Ти не се меси.

Рене го погледна гневно, после кимна. Напрежението намаля. Французинът направи знак на легионерите да отстъпят назад.

— Мисля, че заслужих това, доктор Мърсър. — Брунесо стана и заразтрива челюстта си. — Добър удар. Приятелят ти Жан-Пол Дерозие ме предупреди да не те подценявам. Но вместо да ме обвиняваш, трябва да ми благодариш, че ти спасих кожата. Два пъти за два дни — тази вечер в „ХачКо“ и предишната нощ, когато двама главорези на „Хачърли“ те проследиха от японския ресторант.

Все още изумен от появата на Брунесо, Мърсър не каза нищо и само кимна.

— Смяташ ли, че не те наблюдават? — продължи французинът. — Хората на Лиу сигурно знаят всяка твоя стъпка от пристигането ти в Панама. Той е изградил невероятна мрежа за много кратко време. Но и аз направих същото. Спомняш ли си хората около теб по време на вечерята в японския ресторант?

— Германецът на нашата маса?

— Това му е хубавото на Легиона, нали? Има хора от целия свят. Те осъществиха измъкването ти.

— Кой е германец? — попита Лорън, която тъкмо влизаше.

— Никой, капитан Ваник — отговори Рене. — Минало недоразумение.

Тя погледна Мърсър и видя, че е развълнуван като нея. Последиците от прилива на адреналин и изненадата, че в Панама действат френски шпиони, я бяха накарали да се разтрепери. Лорън се бе надявала, че Мърсър ще я успокои, но усети, че известно време няма да е в състояние да го стори. Брунесо ги заведе в малката всекидневна, където имаше само две канапета. На стената се виждаха прашните очертания на разпятие. Между канапетата бе поставена масичка за кафе. Пепелникът върху нея беше препълнен. От кухнята се появи легионер с кашон студени бири. Сложи шест бутилки на масата и отиде в задната стая. Мърсър и Лорън останаха сами с Рене Брунесо.

Шпионинът отвори с швейцарско ножче три бири и им подаде по една.

— А сега, да отговоря на обвинението ти. Да, аз те натопих в Париж с помощта на Жан-Пол Дерозие. Не го обвинявай. Френското правителство не му остави избор.

— Искал си да изкараш от укритието му онзи, който изкупи дневниците за Панама? — Мърсър вече знаеше отговора на този въпрос, но искаше потвърждение.

— Точно така.

— Но защо? — попита Лорън. — Какъв е вашият интерес?

— Откровено казано, капитане — рече Брунесо и запали цигара, — защото вашата страна вече не проявява интерес, въпреки доказателствата, че Китайската народна република изкупува големи части от Панама и по всяка вероятност след година ще контролира Канала.

Лорън не остана доволна от отговора, макар да знаеше, че това е истина.

— Но какъв интерес има френското правителство? — повтори тя.

Брунесо я погледна с подновено любопитство, сякаш Лорън бе издържала някаква негласна проверка, после кимна одобрително.

— Много добре, капитан Ваник. Мисля, че нашият приятел Мърсър би се задоволил с отговора ми, но ти искаш още. Защо?

— Защото французите никога не са проявявали интерес към Централна Америка, нито изглеждате особено разтревожени от геополитическото разрастване на Китай напоследък. И накрая защото по Канала минават малко френски кораби и брутният ви вътрешен продукт почти не зависи от суровините, които се пренасят по него. Географското ви положение ви изолира от случващото се в Панама.

— Докато в това време — прекъсна я Брунесо, — Съединените щати притежават от шейсет до осемдесет процента от всички стоки, транспортирани през Канала, и въпреки това оттегляте присъствието си тук. Изоставяте печалба, възлизаща на три милиарда долара, модерна радиолокационна система и подслушвателна станция на върха на Анкон Хил.

Лорън изведнъж разбра за какво става дума.

— „Ариана“.

Рене вдигна бутилката за наздравица в нейна чест.

— Да. — Той погледна Мърсър. — Разбираш ли за какво говорим?

Французинът искаше да го направи на глупак, вероятно за да си отмъсти за удара в челюстта, но Мърсър нямаше намерение да се включи в играта му.

— Тъй като Европейската космическа агенция изстрелва ракетите си „Ариана“ от Курун, Гвиана, вие смятате за потенциална заплаха евентуалния контрол на китайците върху подслушвателната ви станция в Панама.

— А вие на наше място не бихте ли мислили така? „Ариана“ изпълнява не само цивилни задачи, но и военни, и за възможностите ни може да се научат много неща с проследяваща станция, която засича инструкциите, предавани на ракетата.

— Значи Франция най-после е готова да се намеси, за да ни пази от нарастващото влияние на Китай — ядоса се Лорън. — Крайно време беше някои от съюзниците ни да проумеят какво става, по дяволите.

Брунесо не обърна внимание на обидата. Наблюдаваше Мърсър.

Мърсър трябваше да реагира на това обяснение, защото прозвуча някак невероятно, но замълча, тъй като искаше първо да го обсъди насаме с Лорън.

— Какво общо имам аз с това? — попита той.

— За да отговоря на този въпрос, трябва да обясня някои неща. През годините, откакто страната ви отстъпи Канала, Панама се изкупува на части. Това започна с малък бизнес тук-там и няколко сделки, но нещата се разрастват. Най-голямата телекомуникационна компания наскоро продаде четирийсет процента от акциите си на китайска фирма. Правата за проучването на минерали се дават само на китайски компании. „Хачърли Консолидейтид“ принуди американска железопътна корпорация да се откаже от собствеността си върху линията през провлака. Скоро ще завършат и прокарването на петролопровод от единия до другия бряг. „Хачърли“ дори измести една псевдолегална хонконгска фирма и получи контрола върху една трета от товарното пристанище в Балбоа.

— Псевдолегална?

— Компанията се нарича „Хъчинсън Уампоа“. Носят се непотвърдени слухове, че е контролирана от правителството в Пекин. Кой знае? Но за „Хачърли“ не се чуват подобни неща. Връзките им с КНТИНО и китайските военни са добре документирани. Друг неоспорим факт е, че когато компании от континента инвестират в някоя страна, тези държави скоро отклоняват вниманието си от Тайван и се ориентират към комунистите.

— И това се случва и тук? — попита Мърсър.

— Нямаше да се случи по време на управлението на предишния президент Очоа. Той беше яростен антикомунист. Никой не е сигурен какъв е Квинтеро, защото никой не знае кой е режисирал съмнителното му избиране. Не можем да пренебрегнем факта, че обещанието му за свободни пазари не се е отразило на най-бедните и онеправданите и марксизмът отново надига глава в Латинска Америка. Вероятно Квинтеро ще залитне в тази посока.

— Установили сте, че Китай проявява подчертан интерес към Панама, а американците не правят почти нищо по въпроса. Това обаче не обяснява защо замесихте мен.

— Месеци наред не знаех кой дърпа конците тук. Докато „Хъчинсън Уампоа“ не бяха принудени да се откажат от тяхната част от пристанището, мислех, че те стоят зад системното разширяване. След това осъзнах, че са „Хачърли“. Лиу Юшен е наместникът на Китай тук.

— И съсредоточихте разследването си върху него?

— Точно така. Когато разбрах, че е Лиу, той вече бе направил предложение да купи дневниците от семейството, което ги притежаваше, няколко седмици преди търга. Наложи се да се оттеглим, затова операцията в Париж се изплъзна от контрола ни. Трябваше да принудим „Хачърли“ да се разкрият по такъв начин, че да започне криминално разследване, и да заловим агентите на Лиу във Франция, за да го разобличим в Панама.

— И използвахте мен за стръв.

— Дерозие каза, че можеш да се грижиш за себе си. Имахме агенти и в галерията, и в хотел „Крийон“, където обикновено отсядаш. Ти каза на Дерозие, че си се настанил другаде, и реших да те проследя.

— Когато онзи младеж се опита да открадне дневника, ти си знаел, че това са хората на Лиу.

— Да. Реших, че няма да го хванеш, затова го застрелях.

Това беше отговорът на един от множеството въпроси, които измъчваха Мърсър. Но още много се въртяха в съзнанието му.

— Преди да успеем да обезопасим района — продължи Брунесо, — ти се вмъкна в катакомбите. Китайските убийци тръгнаха след теб. Не знаех дали си оцелял в каналите, докато не видях името ти в списъка на пътниците на летище „Шарл дьо Гол“, когато напусна Франция. Предполагам, че стрелците са…

— Ликвидирани. Как разбра, че са изпратени от Лиу?

— Проследих ги от Панама. Не можехме да си обясним интереса на Лиу към старите дневници. Това беше аномалия в действията му и решихме, че е важно. Откровено казано, беше само предположение, защото всичките ни други опити да се внедрим в империята му бяха неуспешни.

— Важни ли са дневниците? — попита Лорън.

Брунесо сви рамене.

— Не знаем защо ги иска, нито какво е направил с онези, които купи. Както вече казах, групировката му се оказа непробиваема.

— Не е точно така — възрази Мърсър. Все пак двамата с Лорън бяха проникнали в „Хачърли“.

— Преди две седмици успяхме да вкараме двама души в пристанището им — навъсено каза французинът. — Единият труп бе намерен в езерото Гатун от туристическо корабче. Смятаме, че другият вече е отплавал в Тихия океан. Наблюдаваме пристанището им и затова тази вечер бяхме там и ви спасихме. Още не проумявам как сте успели да влезете.

— С контейнер от товарната гара в Кристобал. Един вътрешен човек ни пусна да излезем, когато влакът стигна до пристанището.

— Хитро — отбеляза Рене. — И какво научихте?

— Не бързай толкова — рече Мърсър. — Трябва да отговориш на още много въпроси. Вече обясни как сте ме използвали в Париж. Но защо избрахте мен, а не някой от вашите хора?

— Нямахме време да създадем убедително прикритие и по време на обсъжданията Дерозие спомена, че може да дойдеш в Париж, за да купиш дневника на Лепине за твой приятел, който е в Панама, някой си Гари Барбър.

— Който, както знаеш, е мъртъв.

— Да. Разбрахме, че си открил трупа му и си помогнал в уреждането на погребението му.

Тези думи показаха на Мърсър, че Брунесо не знае всички отговори. Той не бе присъствал на погребението, но агентът бе помислил обратното от подслушания му разговор с Мария Барбър. Всъщност шпионинът вече бе признал това. Мърсър осъзна, че французите знаят някои части от загадката, а той и Лорън — други. Трябваше да реши дали да ги сподели с Брунесо — и ако го направеше, трябваше да се примири с това как се бяха отнесли с него. Много му се искаше да каже на агента да си го начука или поне да се разкара, но сърцето му подсказваше, че разнищването на смъртта на Гари е по-важно от гнева му.

Двамата с Лорън се спогледаха мълчаливо. Краткият миг, в който очите им се срещнаха, зададе въпроса за доверието и му отговори. Нямаха избор.

— Излъгах — каза Мърсър. — Не ходих на погребението. С Лорън ни обстрелва хеликоптер на „Хачърли Консолидейтид“ на езерото над лагера на Гари.

Остана удовлетворен, като видя, че французинът се ядоса.

— Фош, ела тук! — извика Брунесо и след няколко секунди в стаята влезе един от легионерите. Беше малко по-възрастен от другите и макар че не носеше отличителни знаци на черната си униформа, Мърсър предположи, че е командирът на екипа. Офицерът имаше пясъчноруса коса, зорки сини очи и приятна външност. — Лейтенант Фош, това са доктор Мърсър и капитан Ваник от американската армия. Фош е моят заместник. Разкажете ни какво точно се случи на езерото.

Мърсър се поколеба — питаше се дали ще постъпи правилно, ако разкрие всичко, но после разказа цялата история от пристигането си в Панама до откриването на кюлчетата злато в склада на „Хачърли“ и за предположенията си, че това е Два пъти откраднатото съкровище. Лорън добави няколко подробности. По някакво негласно споразумение никой от двамата не спомена за Родриго Херара и Хари Уайт.

— Можете ли отново да използвате вашия човек на пристанището? — попита лейтенант Фош.

— Не — побърза да отговори Мърсър. — Не бих го изложил на риск, пък и онова, което „Хачърли“ крият, вече ще е изчезнало. Няма смисъл отново да влизаме в пристанището им.

— Смяташ, че трябва да проследим златото? — попита Брунесо и запали четвърта цигара.

— Ако „Хачърли“ имат ахилесова пета в Панама, това е златото. Мисля, че онова, което са намислили, се върти около съкровището. Езерото е очевидното място, откъдето да започнем. Нямах възможност да прочета дневника на Лепине, но Лиу явно смята, че там има нещо важно.

— У теб ли е дневникът? — попита Фош.

— В хотела е. Винаги мога да го донеса.

— Не можеш — възрази Брунесо. — Сутринта ти напусна Панама.

— Моля? — озадачено попита Мърсър.

— След като хората ми обезвредиха бившите членове на Бригадите на честта, които те преследваха от ресторанта, като блъснаха колата им, накарах един легионер, който прилича на теб, да се качи на самолет за Маями, щом се увери, че главорезите на Лиу са по петите му. Ние не бяхме единствените, които подслушвахме разговора ти. Те проследиха моя човек до общежитието, където ти каза на Мария Барбър, че си отседнал. — Рене се премести неспокойно на мястото си. — Освен това прочетох дневника в Париж, преди Дерозие да ти го даде. В него няма нищо.

Мърсър бе смаян от старателността на френския агент, но се намръщи, като чу последните му думи.

— Откъде знаеш? Инженер ли си по образование? Учил ли си геология? По дяволите, ти дори не знаеш кой е Годин дьо Лепине. Аз пък не мисля, че в дневника няма нищо.

Фош се вцепени от тона на Мърсър, но Брунесо остана невъзмутим. Само се прокашля и се наведе напред.

— Смяташ, че в дневника има нещо, което съм пропуснал?

— Възможно е.

— И ще споделиш ли с нас какво си научил от него?

— Ако си готов да ме подкрепиш, когато се върна на езерото.

— Когато се върнем на езерото — поправи го Лорън и докосна ръката му в жест на солидарност.

— Е, аз всъщност съм ти длъжник — примирено каза Рене. Разследването му на „Хачърли“ не бе стигнало доникъде и Мърсър му предлагаше начин да го поднови. — Не мога да изтегля твърде много хора от товарното пристанище на „Хачърли“, затова ще ти дам двама, плюс Фош и мен.

Мърсър кимна.

— Добре. Кога ще тръгнем?

— Утре следобед. Вие двамата може да пренощувате тук.

Мърсър шепнешком попита Лорън дали има мобилен телефон. Тя отговори, че е в жилището й.

— Първо трябва да се погрижа за някои неща — обърна се той към Рене. — Ще дойдем тук по обяд.

— Не трябва да ходиш в хотел „Сезар Парк“. Хората на Лиу може и да мислят, че си напуснал Панама, но връщането ти на подобно публично място е излишен риск.

— Ще спим в апартамента на Лорън.

Тя се ококори от изненада.

— Добре — каза Рене. — Доколкото ни е известно, Лиу не знае за нея. В апартамента й би трябвало да сте в безопасност. Един от хората ми ще ви закара там и утре по обяд ще ви вземе.

— Тогава до утре.

Мърсър скочи, изведнъж обзет от чувство за неотложност, породено от внезапно хрумване, което трябваше да провери.

След четирийсет минути Лорън превъртя ключа на апартамента си, който се намираше във висока сграда с изглед към Панамския залив. Тъй като правителството плащаше наема, апартаментът беше на нисък етаж и прозорците гледаха към сушата.

— Ще ми кажеш ли защо ти трябва телефон? — попита тя.

— След малко.

Мърсър отиде до телефона, набра номера на „Сезар Парк“ и помоли оператора да го свърже със стаята на Хари. Докато чакаше, разгледа всекидневната. Мебелите явно бяха от предишния наемател. Лорън бе добавила малко лични вещи, предимно семейни снимки. Едната я показваше с акваланг и цял бански костюм, разкриващ мускулестите извивки на тялото й. Мърсър отмести поглед от снимката, преди Лорън да е забелязала интереса му. Хари вдигна слушалката на петото позвъняване.

— Какво стана?

— Трябваше да чакаш до телефона да ти се обадя — укори го Мърсър.

— Бях в тоалетната. Храната тук ме убива. Задникът ми…

— Разбирам — прекъсна го Мърсър, преди Хари да се впусне в подробности.

— Е, как мина?

Мърсър му разказа накратко историята за преживяванията им, като пропусна подробностите, и попита дали с Роди са готови да свършат малко работа.

— Какво имаш предвид?

— Самосвалите. Убеден съм, че бронираната кола отдавна е изчезнала, но искам с Роди да проследите някои от самосвалите. В това, че са на пристанището, няма логика и мисля, че по някакъв начин са важни.

— Роди е тук, а колата му е в гаража на хотела. Тръгваме.

— Преди да излезете, отпишете се от „Сезар Парк“ и си намерете друг хотел.

— Защо? Тук ми харесва. Това място е същински дворец и трябва да кажа, че ми подхожда.

Мърсър се засмя.

— Неприятно ми е да ти го кажа, приятелю, но за теб и долнопробен мотел с хлебарки е много. Французите и Лиу Юшен очевидно ме наблюдават, защото са подслушвали вечерята ми със съпругата на Гари. Но никой не знае за теб и за Роди и не искам да разберат.

— Ще бъда тайният коз, така ли? — попита Хари. Идеята явно му допадна.

— Това е крачка нагоре от обичайната ти роля на пияница, паднал в канавката.

— Паднах само веднъж в канавката, докато се прибирах от „При Дребосъка“. Трябва ли постоянно да ми го напомняш?

— Връщам си го за номера в болницата.

— Значи сме квит?

— Съвсем не — засмя се Мърсър и затвори, след като Хари каза, че няколко дни ще живее при семейство Херара и ще пази дневника, докато Мърсър се върне от Реката на руините.

— „Пияница в канавката“? Какво ви става на вас двамата? Никога ли не се държите дружелюбно един с друг?

— Това беше дружелюбно. — Мърсър се отпусна на дивана и въздъхна уморено. — Сега разбираш защо исках да се обадя отнякъде извън тайната квартира.

— Не искаш Брунесо да те чуе. Нямаш ли му доверие?

— Имам доверие на малцина шпиони. Щом стигнем до езерото и намерим доказателство, че „Хачърли“ ограбва панамските археологически разкопки, не желая да имам нищо общо с него. А що се отнася до това, че Китай превзема Панамския канал, Съединените щати направиха грешка, като го предадоха, затова изобщо не ме е грижа какво ще стане с него.

— Глупости! — Лорън не се остави да бъде подведена от лъжата му. Мърсър повдигна учудено вежди, но тайно в себе си остана доволен, че е прочела мислите му. — През последните няколко дни те наблюдавам и мисля, че разбрах някои неща за характера ти. Брунесо постави ново предизвикателство пред нас и ти изгаряш от нетърпение да го приемеш.

— Толкова ли съм прозрачен? — Мърсър се усмихна.

— Защо инак ще изпращаш Хари да следи самосвалите? Ти вече се досети, че „Хачърли“ са намислили нещо друго освен незаконно изнасяне на злато. Каза, че Каналът не те интересува, защото искаш да се отървеш от мен, както ще направиш с Брунесо.

— Тази битка не е твоя — сериозно каза Мърсър.

— Не се опитвай да ме отблъснеш, защото съм жена — разгорещено отговори Лорън, сложи ръце на кръста си и гордо изпъчи гърди. — Тази битка е и моя.

— Не искам да те забърквам в тази история, защото ти си офицер от армията на Съединените щати и може да загубиш всичко, ако ми помогнеш. — Мърсър също повиши тон. — Не защото си жена. Опитвам се да предпазя кариерата ти, а не сексуалната ти принадлежност.

Лорън разбра, че той не лъже, и гневът й изведнъж намаля. Мърсър не би прекрачил границата между кавалерството и презрителното отношение към жените. Гласът й омекна.

— Благодаря, но кариерата ми си е моя. Освен това имам тайно оръжие, което ще ме спаси, ако нещата в армията загрубеят. — Тя млъкна смутено и след кратка пауза добави: — Баща ми е генерал.

Признанието й го изненада и Мърсър не устоя и я подразни.

— И ще извикаш: „Татко!“?

Лорън се наежи. През цялата си кариера отхвърляше слуховете, че баща и е издействал повишенията й. Тя знаеше, че това не е вярно, но нямаше как да го докаже, затова приемаше трудни задачи и отказваше мисии, с които бързо би се издигнала. Неприятно й беше, че е принудена да саботира собствената си кариера, защото баща и е генерал.

И в същия миг разбра, че Мърсър се шегува, че не е възможно да знае какво говорят зад гърба и, и изражението й стана глуповато.

— Досега не ми се е налагало, но мога да го направя. И ако кажеш на някого, ще ти избия зъбите.

Мърсър разбра, че е засегнал болезнено място. Представяше си какво е преживяла, че е дъщеря на генерал. Все едно да си ученик в училище, на което баща ти е директор. Само че това не беше училище, а целият й живот. Защо не си бе държал устата затворена?

— Разбрахме се.

Лорън кимна и нещо безмълвно премина между тях. Тя знаеше една от най-съкровените му тайни и сега и той знаеше какво я измъчва. И двамата не очакваха, че ще споделят тези неща, но го бяха направили. Лорън се обърна, преди да се е изчервила.

— Дай ми петнайсет минути под душа и после банята е на твое разположение. Мисля, че в хладилника има две бири. Вземи ги, ако искаш.

Водната струя бавно прогони изтощението. Мускулите й се отпуснаха и ставите й омекнаха. Макар че организмът й се нуждаеше от сън, Лорън мислеше за мъжа в другата стая. Мърсър беше различен от всички, които познаваше. Беше красив, но не само това го правеше привлекателен, а и фактът, че хората го слушаха. Усещаха увереността му и реагираха автоматично. Брунесо беше опитен шпионин, но към края на разговора им започна да приема заповеди от Мърсър. Може би единствено баща и приличаше на Мърсър.

„Откъде ми хрумна тази мисъл? Трябва да престана“ — укори се тя, като си помисли, че някой фройдист много би харесал тази идея.

Спомни си как Мърсър гледаше снимката й по бански костюм. Това я бе накарало да се почувства добре. Тя пусна само студената вода и температурният шок прогони всички мисли в тази насока.

Излезе от банята и видя, че Мърсър е заспал на дивана. Извади одеяло от дрешника и го метна върху него. Дори в съня челюстите му бяха стиснати. Лорън устоя на изкушението да докосне лицето му, угаси лампата и си легна.

Панама Сити, Панама

Мърсър имаше традиционна представа за френския Чуждестранен легион. За него те все още бяха самотни пазители в далечни крепости от пясъчник, измъчвани от слънцето на пустинята Сахара. Но спасителната операция в „Хачърли“ го накара да промени мнението си — той осъзна, че се намира в компанията на елитна бойна сила, обучена като „тюлените“ или Зелените барети.

Двамата легионери, които щяха да ги придружат до езерото, бяха във всекидневната на тайната квартира. Щурмовите им винтовки „Фамас“ бяха разглобени, а очите им бяха завързани. След рязката команда на лейтенант Фош двамата почнаха да сглобяват оръжията. Ръцете им действаха светкавично. Фош щракна хронометъра и го погледна.

— Две секунди по-бързо от последния път. Направете го още веднъж.

Докато войниците разглобяваха пушките, Лорън Ваник погледна намръщено Фош.

— Смяташ ли, че е добра идея да се упражняват с оръжия, които по-късно може да използваме в сражение?

Той се усмихна снизходително.

— Разбира се, че не. Онези пушки са в екипировката им. Тези са само за тренировка. Не се притеснявай, капитане. Знаем какво правим.

Влезе Рене Брунесо. Също като хората си, и той беше облечен в цивилни дрехи.

— Добро утро, капитан Ваник, здравей, Мърсър. Ще пиете ли кафе?

Двамата бяха заспали чак в три сутринта и Мърсър с готовност прие предложението. Кафето, което му бе направила Лорън, беше слабо, не го разсъни достатъчно и не зареди организма му с енергия.

Брунесо напълни чашите им и им обясни плана си. Легионерите имаха хеликоптер, скрит в запустяла плантация отвъд развалините на старата част на Панама Сити, която бе ограбена от пирата Хенри Морган през 1671 година. Щяха да пренесат надуваема лодка „Зодиак“ на място, намиращо се над Ел Реал, и щяха да плават с нея по останалия път по Рио Туйра. Преди да стигнат до Реката на руините, щяха да скрият лодката, да заобиколят вулканичната планина и да се качат от страната срещу водопадите.

Докато Рене обясняваше стратегията си, Мърсър зареди филм във фотоапарата, който бе купил по пътя към тайната квартира. Беше взел и телеобектив, най-големия в магазина. Надяваше се да направи снимки, докато хората на „Хачърли“ ограбват археологическите разкопки. По предложение на Лорън щяха да занесат доказателството на директора на антропологическия музей, откъдето според нея щяха да получат по-адекватна реакция, отколкото от нестабилното правителство на Омар Квинтеро. Той беше в президентската резиденция „Херон“ едва от шест месеца след режисираното му избиране и още не бе успял да обедини Конгреса и да премахне бюрокрацията.

Мърсър се съмняваше, че Лиу Юшен ще се появи на езерото, но ако заснемеше други важни личности от „Хачърли“, може би щеше да сложи край на грабежите и да помогне на Брунесо да направи пробив в разследването на сенчестата компания. Планът беше прост, сравнително безопасен и много по-умен, отколкото промъкването в строго охраняваното пристанище. След като разполагаха с телеобектив, можеха да стоят далеч от разкопките на „Хачърли“ край езерото и въпреки това да направят уличаващи снимки.

Единствената опасност беше преходът през джунглата. Шофьорът, който ги бе взел от квартирата на Лорън, им беше казал, че легионерите са членове на Трети полк, базиран в Курун, Гвиана, специалисти в сражения в джунглата. Фактът, че бяха натоварени с охраната на космическата площадка за изстрелването на „Ариана“, придаваше достоверност на разказа на Брунесо, но Мърсър не можеше да се отърси от подозренията си. Предишната нощ бе споменато нещо, което засили съмненията му.

Той се надяваше, че отговорът ще се появи в съня му, както ставаше често, но спа непробудно, откакто Лорън влезе под душа и после, преди два часа, го потупа по рамото и му каза, че хърка. Разговорът с Брунесо не бе разкрил нищо. Безпокойството, че не може да определи какво го измъчва, го изпълни с напрежение.

Мърсър насочи вниманието си към Лорън и Рене.

— Съжалявам. Мислех за нещо друго. Кога ще тръгнем?

— Слънцето залязва в седем — обясни Брунесо. — Ще спуснем лодката в реката по здрач и ще се придвижим под прикритието на мрака. Имаме прибори за нощно виждане. Ще прекараме нощта в лодката и преди разсъмване ще тръгнем към кратера.

— Къде ще е хеликоптерът, докато сме на езерото? — попита Лорън.

— На летището в Ел Реал. Ще има „проблеми с двигателя“. Боядисан е като туристически, затова няма да привлече внимание.

— Полетът е двайсет минути, ако се нуждаем от незабавна евакуация.

— Знам. — Французинът също не изглеждаше доволен. — Но там горе няма къде да го скрием.

— Добре. Какъв е хеликоптерът?

— „Джет Рейнджър 222“.

Лорън кимна. Преди да започне да работи като разузнавач, бе пилотирала „Бел 205“, известен в армията като „Хюи“. Макар че от четири години не бе сядала пред контролните уреди, бе убедена, че ще може да поеме управлението на хеликоптера, ако с пилота се случи нещо.

— Има ли разширени резервоари?

— Не. Ще ги напълним догоре в Ла Палма и ще имаме достатъчно гориво да се върнем в Панама Сити. Щом Мърсър вземе доказателството, ще се качим на лодката и ще отидем в Ел Реал, където ще чака хеликоптерът.

— Звучи добре — отбеляза тя.

Мърсър се замисли за стотиците неща, които можеше да се объркат, но не видя как могат да ги избегнат и се съгласи с нея.

— Да действаме.

Прекараха следващите два часа с лейтенант Фош, който щеше да ръководи операцията, разглеждаха карти и обясняваха какъв е теренът около езерото. Подобно на мнозина от Легиона, Фош твърдеше, че е от Квебек, за да спази правилото, че в елитния корпус могат да служат само чужденци. Спазвайки друга традиция на Легиона, Мърсър не го попита как е малкото му име. Установи, че харесва Фош, който беше непретенциозен и бе готов да изслушва цивилните, вероятно защото Мърсър вече бе доказал способностите си, като бе проникнал в „Хачърли“.

Членовете на екипа почиваха в тайната квартира до следобед и после се качиха на микробус, за да отидат до хеликоптера. Пътуваха четирийсет минути през Панама Сити, по крайбрежието и по панамериканската магистрала и наближиха усамотеното градче Чепо — последната спирка преди непроходимата джунгла. Мнозина панамци все още смятаха, че всичко отвъд неприветливото градче е неизследвана територия.

Преди да стигне до Чепо, микробусът се отклони от шосето и пътува още трийсет минути по черен път. Растителността наоколо непрекъснато се сгъстяваше. Излязоха на поляна, където сред високите до кръста треви ги чакаше хеликоптерът. Досами джунглата имаше полуразрушена плантаторска къща. Увивните растения сякаш дърпаха порутените стени към земята.

Наложи се да махнат задните седалки на хеликоптера, за да вкарат вътре лодката. Брунесо щеше да седи отпред, до пилота, а Мърсър, Лорън, Фош и други двама легионери щяха да се свият в товарното отделение. Шофьорът на микробуса щеше да ги чака да се върнат на другия ден и да координира комуникациите с останалата част от екипа в Панама Сити. Излетяха след половин час. Час по-късно заредиха гориво на малкото летище в Ла Палма. Още никой не бе облякъл камуфлажна униформа — запазваха прикритието си на туристи, отправили се към Дариен. Преоблякоха се едва когато отново излетяха. Макар че, изглежда, не се смущаваше от близостта на мъжете, Лорън запази благоприличие и облече камуфлажната риза над черната си тениска. Непромокаемите чанти с оръжията, бойната екипировка и други принадлежности бяха натоварени на лодката. Щяха да ги прегледат, когато потеглеха по реката.

Като поглеждаше картата на коленете си, роденият в Австралия пилот мина напряко над няколко завоя на Рио Туйра. Летеше толкова ниско над джунглата, че Мърсър виждаше маймуни, които врещяха по хеликоптера от върховете на дърветата. Ята папагали се плашеха и излитаха като пъстроцветни дъги.

Постоянното бръмчене на мотора и отекващото тракане на перките не позволяваха на Мърсър да мисли за нищо друго освен за онова, което възприемаха сетивата му — миризмата на пот от натъпканите в тясното пространство хора, металната скоба, впила се в гърба му, вкуса на пикантния обяд в тайната квартира и лашкането на тялото му, докато хеликоптерът се носеше във влажния въздух.

Затвори очи и когато отново ги отвори, видя, че светлината е помръкнала. В тропиците ставаше така — слънцето не залязваше бавно, а сякаш препускаше към хоризонта, преследвано от нетърпеливата нощ. Мърсър погледна часовника си. 19:20. Брунесо бе разчел времето на полета идеално.

Хеликоптерът намали скоростта. Реката беше вдясно от тях, на около четиристотин метра, тъмна ивица в сенчестата джунгла. Рене Брунесо огледа водата с инфрачервен далекоглед — търсеше издайническа светлина на мотор на лодка или човешко тяло. Каза нещо на пилота по комуникационната система и хеликоптерът зави към Рио Туйра.

Съзнанието на Мърсър изведнъж се изпълни с най-различни мисли. Дланите му се изпотиха и сърцето му заби като на хванато в капан животно. В следващия миг той осъзна, че не го измъчва страх, а напрегнато очакване, каквото обикновено изпитваше, когато бе на път да получи отговор на тревожни въпроси. Обяснението за стрелбата по трупа на Гари и за нападението на Мърсър в Париж чакаше там долу в джунглата и той изгаряше от нетърпение да разбере.

Хеликоптерът се сниши над водата и страничната врата се отвори. Единият легионер дръпна въженцето, с което се надуваше тежката лодка, и я бутна в реката. „Зодиак“ се напълни с въздух още докато падаше във водата и тупна на повърхността с дъното надолу. Първият войник скочи в реката.

Брунесо отвори вратата от своята страна и също скочи. Останалите го последваха. Лейтенант Фош скочи последен. Пилотът угаси фара, увеличи тягата и издигна хеликоптера. Маневрата отне само двайсет секунди.

Мърсър потъна под водата, изплува и избърса очите си. Двамата легионери вече се бяха покатерили в гумената лодка, а другите се държаха за нея. Мърсър заплува към тях. Някой го хвана за ръката. Беше Рене.

— Фасулска работа — ухили се французинът.

Мърсър предположи, че Рене изпитва облекчение, защото най-после прави нещо, след като няколко седмици бе наблюдавал пристанището на „Хачърли“. Планът му да изкара от укритието му Лиу Юшен, като включи Мърсър, не бе минал така, както бе искал, но поне новата насока на разследването го бе спасила от провал. И сега изглеждаше доволен.

— Да, фасулска работа — съгласи се Мърсър.

В джунглата пееха насекоми и птици, обаждаха се десетки неизвестни нощни същества. Луната едва се виждаше през гъстата растителност.

Издърпаха непромокаемите чанти на борда и разпределиха екипировката. Бойните колани на легионерите имаха алпинистки принадлежности и спасително въже, в случай че се наложеше да бъдат изтеглени от хеликоптера. Мърсър не си спомняше дали „Джет Рейнджър“ има въжета.

Лорън забеляза интереса му към екипировката и по-специално към въжето и отговори на неизречения му въпрос.

— Видях ги, докато се качвахме. Пилотът просто отваря вратите на товарното отделение и с натискането на едно копче в кабината може да спусне две въжета.

— Да се надяваме, че няма да ни потрябват — изсумтя Мърсър, провери дали пистолетът е на кръста му, сложи фотоапарата с телеобектива в раницата си и я преметна на гърба си.

Фош зае позиция на носа на лодката, без да сваля прибора за нощно виждане от очите си. Двамата легионери започнаха да гребат срещу бавното течение. Не можеха да рискуват да използват мотора, защото звукът щеше да се чуе надалеч. Брунесо се бе настанил на седалката и наблюдаваше реката зад тях. Последните лъчи на слънцето отдавна бяха изгаснали и в непрогледния мрак над тях блестеше само ивица звезди. Ако не бяха звуците на животните и жуженето на насекомите, нямаше да е трудно да си представят, че се носят в космоса.

След няколко километра лейтенант Фош изведнъж вдигна ръка и гребците реагираха мигновено. Той бе зърнал нещо през прибора за нощно виждане. Движеха се до десния бряг и при сигнала му се приближиха до сушата, държаха греблата само на сантиметри от водата, така че капките от тях да не издават звук. Всички бяха напрегнати.

След минута от мрака пред тях изникна кану. Двамата индианци в него гребяха безшумно като призраци. Не ги видяха и изчезнаха толкова бързо, колкото се бяха появили. Групата изчака няколко минути, за да се увери, че кануто няма да се върне.

Плаваха срещу течението четири часа, като се редуваха на греблата.

След час Фош сложи ръка на рамото на Мърсър, който гребеше заедно с Лорън, и му направи знак да спре. Лорън също спря. Лейтенантът мълчаливо посочи надясно, където в реката се вливаше тесен приток. Мърсър и Лорън насочиха лодката натам. Навлязоха на петстотин метра навътре в джунглата и видяха, че пътят им е блокиран от еднометров водопад.

— Добре — прошепна Фош. — Ще скрием лодката тук и на зазоряване ще продължим пеша.

— Къде сме? — попита Лорън.

— Според моята карта и това тук — той им показа системата за глобално позициониране — се намираме на осем километра от мястото, където Реката на руините се влива в Рио Туйра. Мисля, че този поток извира от задната част на вулкана.

Разпънаха мрежа против безбройните жилещи насекоми и заспаха. Само един легионер остана буден, за да стои на пост.

Събуди ги половин час преди зазоряване. Напълниха манерките си с пречистена вода, провериха оръжията си и тръгнаха срещу течението. Войникът, който бе стоял на пост през нощта, остана при лодката, натъпкан с таблетки кофеин. Фош вървеше най-отпред, а другият легионер, германец, казваше се Хауер, отзад. Придвижването по брега беше по-лесно, отколкото през джунглата. Крачеха на петнайсетина метра един от друг, без да се губят от поглед в гъстата растителност.

Надяваха се да се върнат при лодката след четири-пет часа, но въпреки това носеха екипировка и храна за няколко дни. Мърсър и Лорън бяха въоръжени само с пистолети.

С изгрева на слънцето влажността се повиши и стана задушно. Вместо да освежи организма му, всяка глътка въздух, която Мърсър поемаше, сякаш изсмукваше силите му. Смрадта на гниещи растения го давеше. Освен това трябваше непрекъснато да пляска насекомите, които го хапеха по врата и ръцете. Легионерите и Лорън Ваник изглеждаха неуязвими за това неудобство. Мърсър страдаше мълчаливо.

Брунесо беше най-възрастният в групата и десетина килограма по-тежък от другите, но въпреки това се движеше пъргаво като котка. Дори не се потеше. За разлика от него, Мърсър се обливаше в пот и непрекъснато трябваше да я бърше от очите си.

Не виждаха на повече от петдесет крачки. Листата висяха над главите им. През зеленината се процеждаше слаба слънчева светлина, на която сенките изглеждаха мрачни и зловещи. Всичко беше неясно и мъгляво, сякаш го гледаха под вода. Само от време на време през балдахина от листа проникваше ярък лъч и осветяваше земята.

Вървяха покрай потока близо час, като заобикаляха паднали дървета и гъсталаци и внимаваха да не издадат и звук. Фош най-после спря, клекна, за да изчака останалите, и посочи нагоре към хълма, извисяващ се над джунглата. Там беше по-ниската страна на вулкана, а зад ръба й — езерото. Фош разреши на групата двайсет минути почивка, като се приближи до всеки и с жестове го попита как е. Никой не говореше. Лиу Юшен можеше да е поставил пазачи на хълма.

Фош тръгна да провери. Пълзеше по корем, стиснал в ръце щурмовата „Фамас“. Джунглата сякаш го погълна само след метър-два. След десет минути се върна пак така безшумно.

— На върха няма никого — прошепна той в ухото на Мърсър, — но в кратера чух бръмчене на машини. На бреговете на езерото сигурно става нещо.

— Земекопните съоръжения на Лиу — отговори Мърсър и Фош кимна.

— Мисля, че са на отсрещната страна и че можем да се качим.

Запълзяха след Фош и на трийсетина метра от върха излязоха от прикритието на джунглата. Тревата по склона беше висока най-малко метър и твърда като алуминий, и разрязваше кожата като нож. В раничките се впиваха насекоми. Щом излязоха на открито, слънцето ги напече безпощадно. Мърсър погледна нагоре и видя, че към тях се носят черни облаци. Скоро щеше да завали.

Бурята би им осигурила отлично прикритие, но щеше да затрудни връщането им при лодката.

Стигнаха до ръба на кратера и погледнаха надолу.

Езерото се намираше на петнайсет метра под тях. Мърсър ясно виждаше малкия остров в средата. Изглеждаше безлюден. Двамата с Лорън се спогледаха и се усмихнаха гордо — спомниха си как бяха измамили смъртта.

Но брегът на езерото беше коренно променен. Цяла армия работници се бе нахвърлила яростно върху скалите. Шахтите, които Гари бе изкопал през последните няколко месеца, изглеждаха миниатюрни в сравнение с огромните нови изкопи. Хората на „Хачърли“ бяха докарали багери, които дълбаеха дълбоки бразди във възвишението. Булдозери изхвърляха пръстта в езерото и брегът беше осеян с кални кафяви петна. Работници с каски направляваха превозните средства, а местни жители пресяваха купчините пръст с ръчни сита. Наблюдаваха ги въоръжени мъже, които се взираха в пръстта — очевидно търсеха блясък на злато.

За стотината работници бяха разпънати дълги брезентови палатки. Имаше полева кухня, отходни места и сметище за отпадъците. На брега беше кацнал лъскав хеликоптер. Няколко алуминиеви лодки с външни мотори бяха завързани за док, направен от празни варели от гориво и листове шперплат.

Опасенията на Мърсър, че археологическите обекти се ограбват, се оправдаха. „Хачърли“ бяха построили цял град за крадците си, бяха докарали припаси от Панама Сити с хеликоптера и тъй като мястото беше отдалечено, действаха безнаказано.

Гневът му нарасна и неудобствата, които бе понасял досега, изведнъж изчезнаха. Мърсър вече не усещаше нараняванията по ръцете си, нито ухапванията от насекоми по врата си. Не чувстваше нищо освен ужас от онова, което ставаше край езерото долу. Устните му се изкривиха в жестока усмивка. Щом се сдобиеше с доказателство, поне тази част от дейността на „Хачърли“ в провлака щеше да приключи. Той свали раницата от гърба си, извади фотоапарата, зареди филм и се обърна към Брунесо.

— Оттук не виждам лицата. Трябва да се приближим.

— Може да заобиколим до ръба над лагера и да снимаш оттам — предложи Фош.

— Да вървим.

Върнаха се до края на джунглата и използваха прикритието й, за да заобиколят възвишението, и когато се озоваха откъм лагера, се закатериха нагоре. Този път Мърсър водеше групата. Всяко негово движение бе обмислено предварително, така че да не вдига шум, по-силен от бръмченето на дизеловите земекопни машини. Стигна до назъбения ръб на кратера и видя лицата на хората. Пазачите и операторите на машините бяха китайци, а копачите — смугли панамци.

Надяваше се да види поне един от отговорниците, но никой не се отличаваше с нищо. Всички работеха като автомати и сякаш никой не ги контролираше. Мърсър тъкмо фокусираше фотоапарата към един мъж, по-възрастен от останалите, който разговаряше с някакъв булдозерист, когато Лорън го потупа по рамото и му посочи една от палатките.

Мърсър веднага видя какво му сочи. „Познавам те“ — помисли той, докато насочваше телеобектива към човека. Мъжът беше със спортно яке, но преди няколко нощи в склада бе облечен в костюм и беше заедно с другия, който погледна златото. Мърсър направи десет снимки. Китаецът говореше по портативна радиостанция с двама надзиратели на една четвърт от обиколката на езерото.

Едва сега Мърсър разбра какво правят. Хората на „Хачърли“ разкопаваха целия хълм. Не бяха съсредоточили вниманието си на едно място, където евентуално се намираше Два пъти откраднатото съкровище, а търсеха навсякъде. Лиу още не бе открил златото.

Тогава откъде бяха взели кюлчетата, които бе видял в склада?

Вместо да отговори на въпросите за „Хачърли“, това пътуване пораждаше още загадки.

Фош го дръпна за крачола и прошепна:

— С Брунесо трябва да са промъкнем в лагера. Едната палатка е за администрацията. Брунесо трябва да влезе вътре.

Тази промяна в плановете беше изненада, но първоначалното изумление на Мърсър се превърна в гняв и той стисна зъби. Когато обсъждаха стратегията си, не бяха разговаряли за проникване в лагера, но сега той разбра, че това е било намерението на французина от самото начало.

— Да не сте се побъркали?

Фош очевидно не се интересуваше от реакцията му.

— Ще чакате тук с Хауер, докато се върнем.

— Имаме каквото ни трябваше — възрази Лорън. — Да се махаме оттук, по дяволите.

— Съжалявам, капитане — каза Брунесо. В тона му нямаше и намек на извинение. — Трябва да отида там.

— Излагате на риск мисията ни!

— Мисията ни е да влезем в лагера — настоя агентът.

И без да кажат нито дума повече, Брунесо и Фош запълзяха надолу по едно дере към задната част на лагера. Стигнаха до широката пясъчна ивица, спряха зад редица варели от дизелово гориво, промъкнаха се до първата палатка и се вмъкнаха вътре. След минутка изскочиха навън и под прикритието на варелите тръгнаха към другата палатка. Трябваше да минат трийсетина метра открито пространство, за да стигнат до целта си.

Мърсър изруга. Французите едва ли имаха шанс. Нямаше представа защо поемат този риск, но знаеше, че правят грешка. Имаше лошо предчувствие и съзнаваше, че трябва да предприеме нещо, така че пое контрола над положението.

— Ефрейтор Хауер — каза той на младия легионер. — Обади се на пилота на хеликоптера и му кажи да дойде тук.

— Защо? Фош ще се върне след няколко минути.

— Фош ще бъде заловен след няколко минути. Извикай проклетия хеликоптер.

Войникът се приготви да възрази отново, но радиостанцията му изпращя. Звукът беше достатъчно силен и Мърсър чу прошепнатите на френски думи.

— Фош, обажда се Левеск. — Това беше легионерът, останал при лодката. — Намирам се на двеста метра надолу по течението от „Зодиак“. Към мен се приближава въоръжен патрул. Засега се оттеглям, но ако се движат по брега, ще открият лодката. Какво да правя?

— Левеск, тук Хауер. Фош е в лагера. Не може да отговори. — Младият легионер се поколеба, защото не беше сигурен какво трябва да направи. Той беше войник, а не офицер, и бе обучен да изпълнява заповеди, а не да ги издава. — Можеш ли да ги ликвидираш?

— Не. Четирима са и се движат на разстояние един от друг.

— Това се превръща във фиаско — намеси се Мърсър. Едва сдържаше гнева си. — Извикай проклетия хеликоптер, преди да е станало късно.

— Недей да спориш — добави Лорън, когато видя, че Хауер продължава да се колебае. — Направи го.

— Чакай малко, Левеск. — Ефрейторът смени радиочестотите и използва кодовото име на хеликоптера. — Пастир, Пастир. Тук Хауер. Ела веднага. Край.

Пилотът отговори мигновено.

— Прието, Хауер. Чух обаждането на Левеск и включих двигателите. Ще съм при вас след двайсет минути. Къде са останалите от стадото?

— Наоколо. Излитай, а ние ей сега ще решим къде да е мястото на евакуацията. — Той превключи на честотата на Левеск. — Хеликоптерът идва. Какво е положението?

— Те са на около четири минути път от мен. Мога да се измъкна, но ще намерят лодката.

Мърсър грабна радиопредавателя от ръцете на младия легионер.

— Левеск, каквото и да се случи, не трябва да им позволяваш да предупредят базата си. Направиш ли го, всички сме мъртви. Премахни радиста и ги задръж десетина минути, а после се разкарай оттам. Тръгни към Ел Реал. Ще те вземем от реката.

Предавателят изщрака веднъж в знак на потвърждение.

Патрулът сигурно вече беше съвсем близо и Левеск не искаше да рискува гласът му да го издаде.

В далечината се чу изстрел. Отговори му стрелба от автоматично оръжие, после пак се разнесе гърмежът на „Фамас“. Левеск бе започнал престрелка.

На брега на езерото шумът от стрелбата бе заглушен от бръмченето на машините, но само след няколко минути патрулът щеше да се свърже с базата. Фош и Брунесо нямаше да могат да се измъкнат, но още не го знаеха.

Хауер се разтрепери, обзет от страх, за какъвто обучението му не бе могло да го подготви. Останалите от екипа му бяха участвали в сражения. Само той беше новобранец и се прокле, че доброволно е проявил желание да дойде с Фош на езерото. Младият легионер забеляза как Лорън се вслушва в звуците на престрелката и наблюдава лагера, за да види момента, в който пазачите ще бъдат предупредени. Присъствието й му вдъхна увереност и го успокои. Освен това нали и хеликоптерът пристигаше.

Единственото място, до което „Джет Рейнджър“ можеше да се приближи достатъчно, за да ги вземе, беше ръбът на кратера, но тук беше открито и щеше да привлече огромен брой изстрели веднага щом се появеше. Лейтенантът и агентът нямаше да успеят да се измъкнат. Хауер не виждаше изход.

— Къде да дойде хеликоптерът? — най-сетне попита той.

Мърсър мислеше по този въпрос, откакто Фош и Брунесо се бяха промъкнали в лагера.

— Кажи му, че ще сме в езерото.

Рискът беше пресметнат. Мърсър се надяваше, че след като патрулът докладва за инцидента, последното място, където пазачите на „Хачърли“ ще търсят, ще е в границите на собствения им периметър. Би било много по-умно да се скрият в джунглата и по-късно да се свържат с хеликоптера, но Мърсър не можеше да изостави Фош и Брунесо. Ясно беше, че те крият важна част от загадката, и той бе твърдо решен да я узнае.

Хауер нямаше собствен план и като видя решителността в очите на Мърсър, предаде намеренията му на пилота, като се молеше американецът да знае как да запази живота им до пристигането на хеликоптера.

В престрелката в далечината настъпи затишие — зловещ миг тишина, който завърши със силна експлозия. Мърсър изтръпна. Сигурен беше, че Левеск току-що е взривен с граната.

Нямаше връщане назад.

Лорън и Хауер наблюдаваха лагера, но Мърсър не откъсваше очи от джунглата зад тях.

Някакво движение в края на храстите привлече вниманието му. Без да изчака да види какво има там, Мърсър извади пистолета си и стреля три пъти в бърза последователност. Бутна Лорън от ръба на кратера и отново натисна спусъка. От джунглата се появиха силуетите на трима патрулни. Мърсър се подаде над ръба и в същия миг ответният огън разпръска камъчета от мястото, където бяха лежали допреди миг. От храстите проблеснаха огнените езици на оръжията на китайците.

Лорън стреля с беретата си. Бяха хванати в капан в кратера и разполагаха само с няколко секунди, преди някой по-наблюдателен пазач да ги забележи. Хауер погледна Мърсър.

— В дерето. Хайде.

Мърсър ги изведе от падината и ги насочи към дерето, по което бяха слезли Фош и Брунесо. Засега никой не бе чул изстрелите, но патрулите всеки момент щяха да се обадят по радиостанцията. След секунди в базата щеше да настъпи суматоха. Тримата хукнаха към палатката за спане и се вмъкнаха вътре. Беше празна. Все още имаха шанс.

Мърсър доближи предавателя до устните си.

— Фош, обажда се Мърсър. Левеск е открит от патрул. Хеликоптерът идва насам. Влезте в първата палатка, през която минахте. Тръгваме!

— Какви ги вършиш? — ядосано попита Фош.

— Разкриха ни. Трябва да се махаме оттук.

Лорън надникна през процепа на палатката.

— Мърсър, мисля, че патрулите току-що се обадиха. Мъжът от склада крещи заповеди на пазачите. Чакай. Сега се обажда по сателитен телефон.

— Ще иска инструкции от Лиу.

— И аз мисля така.

— Виждаш ли Фош или Рене?

— Да. Изглежда, са осъзнали, че играта свърши. Скрили са се зад купчина пясък на около шейсет метра оттук и чакат лагерът да се поразчисти. Рене идва. — Лорън отстъпи встрани и след няколко секунди агентът нахлу в палатката. Лицето му беше зачервено от напрежение. Беше се задъхал.

— Какво… — обърна се той към Мърсър. — Какво си… направил? Какво стана с… Левеск и лодката?

— Трябва да предположим, че „Зодиак“ е на гумени конфети — мрачно отговори Мърсър. — И се боя, че същото се е случило и с твоя човек.

Фош също влезе в палатката, още по-ядосан от Брунесо.

— Казах ви да чакате на хълма.

— Патрулите ни забелязаха. Не можехме да чакаме, нито да се върнем, след като Левеск беше убит. — Мърсър нямаше намерение да отстъпва. — Хеликоптерът ще е тук след пет минути. Заповядах му да ни вземе от средата на езерото, единствената безопасна зона наоколо извън обсега на китайците.

— И мислиш, че пазачите ще ни позволят да доплуваме дотам? — подигравателно попита Брунесо.

— На кея има две лодки. — Мърсър се мъчеше да говори спокойно. — В суматохата ще се качим на едната и ще се отдалечим, преди да са разбрали, че сме били тук.

Френският агент беше на път да загуби контрол. Той тръгна заплашително към Мърсър, но Фош го спря.

— Той има право. Нямаме време за друг план. Лодките са единственият изход.

Импровизираният кей беше на стотина метра от палатката. Китайските охранители се подготвяха за фронтална атака по ръба на кратера и заемаха позиции за престрелка с армия от командоси, без да подозират, че противникът вече е зад тях. Неколцината работници, стоящи между палатките и езерото, не бяха от значение.

Фош включи предавателя си.

— Пастир, тук Фош. Кога ще пристигнеш?

— След шест минути според глобалната позиционираща система. Би трябвало да ме чуете след пет.

— Прието. — Фош беше ядосан и недоволен и се чувстваше притиснат между китайците и обстоятелствата.

Никой не видя китайския войник, който се промъкна в задната част на палатката, и не разбра, че е там, докато той не откри огън. Ефрейтор Хауер беше най-близо до него и тялото му се разтресе от високомощните куршуми. Бронежилетката му пое ударите на повечето, но един попадна в целта. Хауер умря, преди да падне на земята. Лорън рязко се обърна и застреля китаеца.

— Ще дойдат и други — извика Мърсър и грабна пушката на убития ефрейтор.

Дулото беше студено. Всички патрони бяха в пълнителя. Младежът не бе изстрелял нито един куршум по време на първото си и последно сражение.

Фош не искаше да оставя мъртвия си другар, но нямаше избор. Огледа лагера и направи знак на останалите да бягат към пристана. Четиримата оцелели се спогледаха с фаталистична решителност. Или щяха да успеят, или щяха да умрат.

Хукнаха към езерото. Един мургав местен работник хлъцна, като ги видя, но беше твърде стъписан, за да вдигне тревога. Потокът от куршуми, който Мърсър очакваше, не ги обсипа. Пазачите на пясъчната ивица не се обърнаха и след петнайсет секунди малката група стигна до дървения кей. Варелите се разклатиха от тежестта им.

Лорън скочи в по-голямата алуминиева лодка и посегна да запали мотора, а Фош сряза въжетата. Мърсър и Брунесо коленичиха до лодката и огледаха пясъчната ивица през мерниците на щурмовите винтовки. Мърсър забеляза раздвижване около китайския хеликоптер. Подготвяха го за полет.

— Виждам — каза Рене, когато Мърсър го посочи. — Ако излетят, докато нашият хеликоптер ни взема, свършено е с нас.

Моторът на лодката запали при първото дръпване на въженцето. Тримата мъже скочиха вътре точно когато порой от куршуми обсипа пясъчната ивица и пристана. Патрулните, които първи бяха забелязали Мърсър и Лорън, бяха заобиколили палатката за спане и стреляха по тях. Единият крещеше нещо по радиостанцията си.

Плоскодънната лодка бързо се отдалечи от брега и се насочи към средата на езерото. Перките на китайския хеликоптер се завъртяха. Мърсър видя няколко войници в товарното отделение.

Иззад острова в средата на езерото се появи гумена лодка с войници. Лорън ги забеляза първа и извика:

— Мамка му!

Китайците бяха твърде далеч, за да се прицелят точно, но въпреки това стреляха и от водата около лодката се занадигаха малки гейзери. Китайците контролираха средата на езерото и лодката им се приближаваше. С всяка секунда Лорън губеше пространство за маневриране. Тя направи завой и насочи лодката към водопада, който се намираше на около четиристотин метра. Отвъд зееше пропаст. Бурята се приближаваше.

Хеликоптерът на легионерите се извиси над ръба на кратера, но никой не чу пристигането му. На „Джет Рейнджър“ не бяха монтирани оръжия и пилотът не можеше да направи нищо с лодката, преследваща екипа, затова се съсредоточи върху другарите си. От височина петнайсет метра ясно видя, че ако Лорън спре, за да изчака евакуацията, китайците в „Зодиак“ ще ги настигнат. Налагаше се да ги качи на борда в движение.

Пилотът се обади по предавателя на Фош, съобщи му инструкциите си и спусна въжетата от двете страни на хеликоптера.

— D’accord[33] — Фош кимна и се обърна към останалите. — Подгответе се за бърза евакуация.

— По-добре да е адски бърза — каза Мърсър.

След трийсетина секунди щяха да стигнат до водопадите. Бурята беше още по-близо, пулсираща стена от черни облаци, изсипващи невъобразимо количество дъжд.

Пронизителното бръмчене на двигателя на лодката бе заглушено от по-плътното пулсиране на „Джет Рейнджър“, Хеликоптерът се спусна и изравни скоростта си с тяхната. Два куршума се забиха в мотора на лодката и той спря. Китайците бяха преполовили разстоянието до преследваните.

Тежките дебели найлонови въжета висяха от хеликоптера като пипала на гигантска медуза. Фош успя да хване едното, но другото беше далеч. Пилотът се спусна още по-ниско и второто въже мина над лодката. Металната закопчалка удари Мърсър по главата и щеше да го събори през борда, ако Лорън не го бе видяла. Тя направи рязък завой и Мърсър падна в лодката. От раната на главата му потече тънка струйка кръв.

Фош закачи куката на въжето за колана на Мърсър и после завърза и Лорън. Бяха на петдесет метра от водопадите. Брунесо коленичи на кърмата и стреля по китайците, но не улучи никого. Те се приближаваха с пълна скорост и стреляха по лодката.

Водата, устремена към водопада, стана съвсем гладка. Няколко капки изпръскаха Мърсър. Той вдигна пушката, превключи на автоматична стрелба и започна да стреля. Фош най-после улови второто въже. До водопада оставаха четири-пет метра. Фош протегна ръце да закачи въжето за колана на Брунесо.

— Дръжте се! — извика Лорън, когато езерото под тях изведнъж изчезна.

Понесоха се във въздуха.

В първия миг инерцията тласна лодката по права траектория, но после гравитацията я привлече. Лорън бе издърпана първа.

Въжето на Брунесо се опъна и той също бе изтеглен от лодката. Пилотът се бореше с добавената тежест и полетя надолу към водопадите, защото знаеше, че единият от екипа не е закачен. Но след секунда хеликоптерът щеше да се блъсне в скалите и той нямаше друг избор, освен да го издигне.

Мърсър усети това, хвърли се към Фош и уви ръце и крака около него.

Лодката се удари в скалите миг след като Мърсър почувства как коланът се впива в раменете и слабините му. Въжето ги издигна, а алуминиевата лодка се разби. Моторът се откъсна и полетя в празното пространство. Корпусът се претърколи надолу по водопадите като очукана консерва.

Рязкото дръпване на въжето ги завъртя във въздуха. Мърсър погледна надолу и видя, че китайците са съвсем близо до водопада. Бяха преценили погрешно скоростта, разстоянието и безмилостното течение на водата и след миг гумената лодка полетя надолу, блъсна се в скалите и отскочи. Пазачите се запремятаха като парцалени кукли от водопад във водопад. Единият се наниза на заострена скала. Гръбнакът му се прекърши и ръцете му се отпуснаха във водата.

— Закопчай се — изкрещя Мърсър на Фош, за да надвика тракането на перките и вятъра. Движеха се с четирийсет възела. Първите капки дъжд се посипаха като дребни камъчета и Мърсър присви очи.

Фош успя да закопчае най-близката кука за колана си и Мърсър го пусна.

— Благодаря — каза французинът.

— Още не ми благодари. След минута ще ни погне хеликоптерът на Лиу.

Мърсър видя, че Лорън го гледа, и й се усмихна. Въздушната струя развяваше косите й. Брунесо беше високо над Мърсър и Фош, така че да не се сблъскат. Хеликоптерът полетя към Панама Сити.

— Не може да останем във въздуха — извика Фош. — Ако ни преследват, пилотът няма да може да маневрира, като висим така.

Мърсър и Фош започнаха да се издърпват нагоре по въжетата. Лорън и Брунесо ги видяха какво правят и последваха примера им. След няколко минути четиримата се претърколиха в задната част на хеликоптера и в същия миг забелязаха тъмно петно, което се издигна над хребета на вулкана. Преследването продължаваше.

Провинция Дариен, Панама

Сержант Хуай наблюдаваше през бинокъла си как четиримата командоси се качват в хеликоптера. Беше смаян, че успяха да се изкатерят въпреки силната въздушна струя. Това не беше никак лесно.

На професионално ниво трябваше да им отдаде заслуженото за цялата операция, макар че бяха загубили двама души. Нямаше представа колко още се спотайват в джунглата, но дори да бяха само тези шестимата, бяха свършили добра работа. Този път нямаше панамски войници, които можеше да бъдат обвинени за пропуска в охраната. Шестимата се бяха изправили срещу едни от най-добрите в китайската армия и не само бяха успели да изпълнят задачата си, но и две трети от силите им се измъкваха.

Той не се тревожеше, че ще му се изплъзнат. След няколко минути от пристанището на „Хачърли“ щяха да излетят два хеликоптера, въоръжени с картечници, и „Джет Рейнджър“ щеше да бъде притиснат между тях. Щяха да научат натрапниците да показват уважение към постиженията на китайците.

Капитан Чен бе изказал предположението, че хората, проникнали в пристанището и склада, са банда местни крадци или контрабандисти на оръжия, но сега, докато наблюдаваше как „Джет Рейнджър“ навлиза в бурята, Хуай разбра, че има работа със съвсем други хора. Те се сражаваха като обучени командоси. Първото му инстинктивно предположение беше, че са от американските специални части, „тюлени“ или може би морски пехотинци. Тази мисъл смрази кръвта му. Това означаваше, че охраната му е пробита. Лиу Юшен бе запазил в тайна операция „Червен остров“, но Хуай знаеше, че ако американците са разбрали дори само за тази част, с цялата мисия вероятно е свършено. Унищожаването на хеликоптера и пътниците беше от първостепенно значение, но за Хуай беше важно и да идентифицира командосите. Той знаеше, че те не носят документи за самоличност, но познаваше други, по-трудно забележими знаци, които щяха да издадат националността им. Видовете униформи и оръжията можеше да са фалшиви улики, но трупът не можеше да скрие цвета на кожата си, татуировките и стоматологичното лечение.

Китайският хеликоптер скъсяваше разстоянието до бягащия „Джет Рейнджър“. Хуай се замисли за доклада си до капитан Чен. Чен се бе превърнал в истинско копеле след провала в склада. Опитваше се да прехвърли вината върху хората на Хуай, за да си спечели отново благоразположението на Лиу Юшен. Директорът на „Хачърли“ едва ли щеше да остане поразен, че Чен се е разкрещял на един от хората му. Хуай разбираше Лиу. Лиу искаше резултати и не го беше грижа как ще бъдат постигнати. Стига хеликоптерът на натрапниците да бъдеше унищожен, подробностите не го интересуваха.

А свалянето на вражеския хеликоптер беше само въпрос на време.

Първата грижа на Мърсър беше Лорън.

— Как си? — изкрещя той, за да надвика шума на мотора и силното барабанене на дъжда, и й помогна да седне.

Тя изглеждаше ужасно със залепналата по главата й коса, но успя да му се усмихне закачливо.

— Никога не съм била по-добре. А ти?

— Длъжник съм ти заради лодката. Ако не беше майсторското ти каране, щях да падне през борда. Лорън не обърна внимание на похвалата.

— Как ти е главата?

Мърсър докосна подутината на тила си. Пръстите му се изцапаха с кръв, но раната не бе сериозна.

— Ще е добре след два-три шева. — Той погледна Брунесо и избликът на гняв го накара да забрави за нараняването си.

— Ще ми кажеш ли на какво си играехте там, по дяволите?

Французинът се запромъква към пилотската кабина.

— После. Все още не сме в безопасност.

— Чакай. — Лорън се премести пред Рене и го спря. — Можеш ли да пилотираш хеликоптер?

— Не.

— Тогава ме пусни да мина отпред. Липсващите врати убиват аеродинамиката и скоростта ни. Китайският хеликоптер скоро ще ни настигне. На пилота ти ще му трябва помощник.

— Можеш ли да пилотираш? — попита Мърсър. Тя кимна, доволна, че умението й го е смаяло.

— Добре — след кратко колебание каза Брунесо. Лорън отиде в пилотската кабина, а той извади два чифта слушалки и даде единия на Мърсър. Фош сложи нови пълнители на оръжията. Изражението му беше непроницаемо. Мърсър не се изненада, че лейтенантът приема тежко загубата на двамата си подчинени. Легионът се гордееше с високия боен дух и непоколебимата всеотдайност към членовете си. Загубата беше съкрушителна.

Брунесо установи връзка с пилота — казваше се Карлсън — и попита какво е положението.

— Имаме около пет минути преднина, мосю — отговори той на френски с австралийски акцент. — Струва ми се, че е „Газела“. По-бърз е от нашия, а и не можем вечно да се крием в бурята.

— Възможности за избор?

Хеликоптерът неочаквано се разтресе и пропадна с петнайсет метра. Вятърът духаше предимно отляво, но пориви идваха от всички посоки. Небето беше оловносиво. Лорън, която седеше вдясно и държеше ръцете си на контролните уреди, готова всеки момент да помогне на Карлсън, ги помоли да говорят на английски.

— Обсъждаме какви са възможностите ни за избор, капитан Ваник — каза пилотът. — Китайският „Газела“ се приближава и бурята няма да ни осигури прикритие до базата ни в Чепо.

— Не забравяйте, че те вероятно имат и други хеликоптери на пристанището — намеси се Мърсър. — Ако е умен, Лиу ще им заповяда да излетят и да ни пресрещнат.

Лорън първа измисли план.

— Да зарежем Чепо. Там е прекалено изолирано. Да прелетим над междуконтиненталния раздел. Ако ни провърви, ще се изплъзнем, ще пресечем Канала и ще се насочим от запад към Панама Сити. Дори другите хеликоптери на Лиу да ни настигнат, ще трябва да се откажат, след като влезем в обхвата на радарите на летище „Токумен“.

— Искаш да кажеш да заобиколим идващите от пристанището хеликоптери? — Мърсър си представи картата на Панама и проследи маршрута, описан от Лорън.

— Ако ни намерят на открито, ще ни убият. Трябва да стигнем до район, където няма да тръпнат от желание да ни свалят.

— Действайте — заповяда Брунесо.

Карлсън зави на север и предпазливо намали височината. Двамата с Лорън се взираха в дъжда, за да видят планината, която минаваше като гръбнак през Панама. Фош бе скъсил въжетата, за да направи предпазни колани за себе си, Мърсър и Брунесо, и гледаше назад. Пушката беше на коленете му. Мърсър седна до него да прикрива другата отворена врата и да следи за появата на „Газела“. Видимостта в дъжда беше около четиристотин метра и от време на време ту единият, ту другият се напрягаше, когато му се стореше, че нещо се появява от надвисналите облаци.

Обиколният маршрут щеше да им отнеме повече от час, за да стигнат до Канала, и още няколко минути, докато намерят убежище в Панама Сити.

Щом се издигнаха на височина, откъдето да могат да преценят релефа, пилотът се спусна над долините, лъкатушещи през междуконтиненталния раздел. Летяха в опасна близост до обраслите с растителност хълмове. С всеки остър завой Мърсър усещаше как въжето се впива в плътта му и неволно се хващаше за дръжката. Все едно се возеше с гръб на влакче на ужасите, само че отдолу нямаше релси. Мърсър ту залиташе към отворената врата, ту подскачаше към тавана или се блъскаше в Брунесо, който бе клекнал между седалките на пилотите.

Говореха само Лорън и Карлсън — разменяха си кратки реплики на загадъчен авиационен жаргон, който Мърсър не си правеше труда да следи. Бе съсредоточил вниманието си в пространството зад хеликоптера. Докато не се приземяха, нямаше да си позволи да мисли, че са се измъкнали от китайците.

— Ето ги! — извика той, когато „Газела“ се появи от облаците: мокрият корпус блесна за миг и после отново се скри в мъглата.

— На какво разстояние? — За разлика от неистовия вик на Мърсър, тонът на Лорън беше спокоен.

— Трудно е да се каже. На около четиристотин метра.

„Джет Рейнджър“ се сниши в долината. Въртящите се перки се намираха на трийсетина метра от обраслите с растителност склонове на безименна планина.

— Дръжте се — предупреди ги Карлсън едва след като хеликоптерът направи няколко акробатични номера, за каквито не бе предназначен. Пилотът го контролираше майсторски.

Но пилотът на преследващия ги хеликоптер не му отстъпваше по нищо.

Сюрреалистичната игра на котка и мишка се водеше между гънките на земята и дъждовните облаци на тропическата буря — две зони, които всеки разумен пилот би избягвал. Но Карлсън навлизаше все по-навътре в тях, преследван от китайците. Когато до Канала останаха десетина минути, се разнесоха изстрели на автоматично оръжие.

Фош видя огъня от другия хеликоптер. Разстоянието беше голямо и той не се разтревожи, а само кимна на Мърсър, без да безпокои двамата пилоти. За момента нямаше какво да направят. Само наблюдаваха как лъскавата „Газела“ ги преследва като хрътка и повтаря всяка тяхна маневра.

Никой не забеляза другите два силуета, които се появиха от бурята и откриха огън. Карлсън обърна хеликоптера толкова бързо, че за миг Фош увисна в празното пространство, преди подът на товарното отделение да се върне под него. Следващият поток куршуми прониза въздуха там, където се бяха намирали преди секунда.

Хеликоптерът „Бел“, който бе хвърлил дълбочинните бомби в езерото, се вмъкна между „Газела“ и „Джет Рейнджър“, а другият се плъзна зад хеликоптера на сержант Хуай. Стрелецът можеше да се прицели в мишената само когато правеха остри завои и дори тогава разполагаше с няколко секунди, докато хеликоптерът му също завиеше.

Фош изстреля три куршума. Целта се намираше на петстотин метра и той не се надяваше да я улучи, но искаше пилотът преследвач да разбере, че плячката има зъби.

— А сега какво? — Брунесо проговори за пръв път от половин час.

— Да се молим да ги удари мълния — със стиснати устни отговори Лорън, която от известно време помагаше с контролните уреди.

През долината минаваше електропровод с високо напрежение — идваше от язовир „Маден“, намиращ се само на пет километра на юг. От разстояние жиците изглеждаха тънки като конци и Лорън изобщо нямаше да ги забележи, ако не бяха големите гумени топки, окачени като предупреждение за нисколетящи самолети и хеликоптери. Карлсън интуитивно прочете мислите й и се насочи право към далекопровода. Ако спазваше обичайните процедури, пилотът зад тях сигурно внимаваше за подобни препятствия, но Лорън се замоли да е погълнат изцяло от преследването.

Със скорост деветдесет възела и при непостоянен вятър Карлсън се приближи доколкото се осмели до кабела, после рязко издигна хеликоптера, мина на три метра над него и незабавно го спусна на предишната височина, надявайки се да измами преследвача, че маневрата е била в резултат от внезапен порив на вятъра.

Австралиецът имаше петнайсет секунди да се приготви за маневрата, а пилотът зад него — четири.

Едва когато хеликоптерът, който преследваше, внезапно се издигна, китайският пилот видя червената сфера, скрита от корпуса му. Имаше само миг, за да забележи другите окачени като мъниста топки над долината. Подготовката му подсказа да се сниши и да позволи на гравитацията да му помогне, докато се опитва да избегне препятствието, но вече беше късно. Шейната на хеликоптера закачи далекопровода и отприщи десетки хиляди волтове, които потърсиха земята. Енергията не намери място, където да се освободи, затова продължи да се излива в хеликоптера, който увисна на отпуснатия кабел. Фината електроника изгоря, а мозъците на пътниците бяха изпепелени. Алуминиевият корпус започна да се топи. В мъглата от озон, обгорен метал и овъглена плът избухнаха ослепителни електрически дъги. Разнесе се пукот. Хеликоптерът изгоря като метеор, откъсна се от кабела и падна в подгизналата от проливния дъжд долина.

Двата други хеликоптера на китайците бяха принудени да заобиколят горящата развалина, което даде няколко минути отдих на екипа на легионерите. Карлсън, Брунесо и Мърсър поздравиха Лорън за маневрата, макар че всъщност я бе извършил пилотът.

Полетяха над река Чагрес, главният източник на вода, захранващ Панамския канал, на около три километра преди устието й. До Панама Сити оставаха четирийсет километра и никой не изпитваше предишната увереност, че хеликоптерите ще се откажат от преследването, след като стигнат до града.

— Merde! — извика Фош, когато видя втория китайски хеликоптер.

Първият откос мина на метър-два от тях, вторият последва почти веднага и улучи опашката.

Фош се подаде навън, но хеликоптерът бе изчезнал.

— Мърсър, от твоята страна.

Мърсър по-скоро усети, отколкото видя черния силует, връхлитащ отдясно, и стреля. Щурмовата му винтовка беше нищожна в сравнение с канонадата, която отново разтърси хеликоптера. Тежките куршуми минаха през отворената врата на товарното отделение и няколко рикошираха в метала, предпазващ главната трансмисия.

— Лорън, кацай някъде — изкрещя той, докато слагаше нов пълнител.

Хеликоптерът рязко се сниши над развълнуваните води на Чагрес и на два-три метра над повърхността полетя хоризонтално. Карлсън го издигна отново почти веднага и профуча над моста с железопътната линия, пресичаща провлака, и еднолентовото шосе за автомобили. Ако по релсите минаваше влак, щяха да се разбият във вагоните.

Докато се готвеше да завие наляво към пролива Гейлард и Панама Сити, пилотът видя, че „Газела“ е успял да пресече пътя му и лети над Канала. На отворената врата се бяха струпали шестима въоръжени войници. Шестте пушки откриха огън едновременно. Карлсън се наведе, когато куршумите пробиха плексигласа на пилотската кабина. За щастие никой не пострада.

От двете страни на Канала имаше леко наклонени насипи, направени наскоро в опит да се спрат безмилостните свлачища, започнали още от построяването му. Каналът приличаше по-скоро на ленива река, отколкото на инженерно чудо. Карлсън все още не можеше да набере достатъчно скорост, за да се издигне над водния път.

Зави надясно, насочвайки се далеч от населените райони, като се наложи да заобиколи огромен товарен кораб, отправил се към най-тясната точка на Канала, пролива Гейлард.

От вратата на хеликоптера, летящ само на четири-пет метра над зеленикавите води, товарният кораб наподобяваше масивна стена от черна стомана и разноцветни контейнери, която сякаш стигаше до хоризонта. Страничният мостик се извисяваше на двайсетина метра над тях. Куршумите, изстреляни от китайския хеликоптер, не ги улучиха и рикошираха в дебелата обшивка на кораба.

Шлюзовете на Канала бяха дълги триста и широки трийсет метра. Строителите бяха предвидили преминаването на няколко кораба едновременно, но не и на огромните съвременни плавателни съдове. С разширяването с двеста метра при пролива Гейлард първоначалният план за непрекъснато двупосочно движение бе изоставен. Навигацията беше трудна и коварна и не позволяваше преминаването на корабите на „Панамакс“, направени специално за да увеличат максимално пространството в шлюзовете и да се разминават в най-тясната точка на Канала. В резултат на това товарните кораби на „Панамакс“, танкерите и дори новите модерни пътнически кораби минаваха само през деня и само в едната посока, а по-малките се движеха нощем, и в двете посоки.

„Джет Рейнджър“ прелетя над кърмата на контейнеровоза и направи широк завой, за да избегне сблъсъка с един танкер. В следващия миг от мъглата се извиси осемдесет хиляди тонен пътнически кораб.

— Сега накъде? — попита Карлсън по вътрешната радиоуредба. Гласът му беше напрегнат, но ръцете му държаха уверено контролните уреди.

— Стой настрана от пътническия кораб — отговори Лорън. — Не можем да рискуваме да попаднат под обстрел.

Брунесо изсумтя презрително, сякаш смяташе, че използването на пътнически кораб за прикритие е добра идея.

— Добре — каза австралиецът.

— Какво ще кажете за Гамбоа? — предложи Мърсър, който бе виждал града на картата и знаеше, че там се намира администрацията на Канала. Вероятно в Гамбоа имаше площадка за хеликоптери или писта, където да се приземят.

— По-добре, отколкото да сме тук — одобри Лорън.

Наскоро издигнатите насипи бяха открити и рискуваха да ги застрелят, ако се опитаха да кацнат там.

Китайският хеликоптер се появи в пространството от петстотин метра между танкера и пътническия кораб и се наклони под такъв ъгъл, че войникът на вратата да може да стреля. Повечето куршуми паднаха във водата, досущ камъчета, хвърлени в езеро, но други улучиха хеликоптера и повредиха двигателя.

— Маслото изтича — съобщи Карлсън.

До Гамбоа оставаха осемстотин метра.

Още една канонада обсипа хеликоптера. В тавана и пода зейнаха малки дупки. Разнесе се миризма на обгорен метал. Равномерното бръмчене на мотора премина в кашлица. Двигателят прекъсваше, готов да спре.

Като оставяше диря от мазен пушек, „Джет Рейнджър“ прелетя над дългия двеста и петдесет метра пътнически кораб. Стъписаните пътници на перилата викаха и го сочеха, а после се заобръщаха към двата хеликоптера, които го преследваха.

Лорън бързо огледа уредите на таблото и разбра, че няма да стигнат до Гамбоа. Единствената възможност беше да кацнат във водата. Можеше да се задържат достатъчно дълго, докато тя и мъжете в товарното отделение се измъкнат, но Карлсън със сигурност щеше да умре. И какво щеше да стане след това? Щяха да останат без укритие и китайската картечница щеше да ги застреля един по един. Трябваше да има друго решение.

Вдигна глава точно когато друг товарен кораб излезе иззад завоя на лъкатушещия канал и се сети какво да направят.

— Карлсън, там! — извика тя и посочи напред.

Корабът нямаше странични отвори и се издигаше над водата като стоманена стена, висока двайсет и пет метра. Единствената палуба беше дълга двеста и широка трийсет метра. До заобления нос имаше едноетажна лоцманска кабина. Корпусът беше боядисан в зелено, а палубата — в бледожълто. По дебелата червена линия, показваща се над водата, Лорън прецени, че корабът е почти празен.

Бе прекарала достатъчно време в Панама и разбра, че корабът превозва автомобили и пътува от Европа за Япония или Корея. В огромния квадратен корпус вероятно имаше осем или дванайсет нива, свързани с рампи, за да се натоварят колите. Лорън знаеше, че такива кораби прекарват до седем хиляди автомобила и трюмовете им приличат на подземните паркинги на градско летище. На кърмата и щирборда имаше товарни рампи, които можеха да се спускат като средновековни мостове.

Докато се приближаваха до автовоза, тя видя мястото, откъдето се издигаше коминът. До него имаше вход към стълбище. Ако кацнеха близо до стълбите, можеше да успеят да стигнат до стоманените трюмове, преди китайският хеликоптер да ги свали.

Още един поток куршуми порази „Джет Рейнджър“ и изведнъж Лорън престана да усеща ръцете на Карлсън върху контролните уреди. Обърна се към него и видя, че е пуснал лостовете и се държи за крака. Пръстите му бяха окървавени. Превивайки се от болка, той я погледна в очите и кимна.

— Поемам управлението — викна Лорън.

— Сериозно ли е ранен? — попита Брунесо и се наведе в пилотската кабина, за да види как е Карлсън.

— Кракът ми — изохка пилотът. — Господи!

Мърсър не видя какво стана. Вражеският хеликоптер се появи и той изстреля цял пълнител. Фош го подкрепи. Китайците се отдалечиха, после отново се приближиха.

— Къде е другият? — извика Мърсър и зареди нов пълнител.

— Не знам!

— Няма значение — намеси се Лорън. Вече насочваше хеликоптера към палубата на автовоза. — Подгответе се за аварийно кацане.

— Вземете оръжията — добави Брунесо. — Щом кацнем, бягайте към стълбите.

Докато Лорън се опитваше да набере достатъчно височина, за да прелети над перилата на кораба, които все още се намираха на десет метра над тях, двигателят отново се задави. Бяха на по-малко от сто метра от автовоза и Лорън май не бе преценила правилно ъгъла. Тя отново подаде тяга на мотора. Вниманието й бе насочено единствено към кацането.

Хеликоптерът се съвзе в последния момент, прелетя над перилата и в същия миг двигателят спря. Шейната се стовари тежко върху палубата. Единият плъзгач се откъсна и инерцията ги тласна напред. Плъзгайки се по мократа от дъжда палуба, хеликоптерът се блъсна в една от напречните прегради и спря. Карлсън успя да прекъсне подаването на гориво. Мъжете от товарното отделение изскочиха навън. „Газела“ беше на двеста метра и бързо се приближаваше. Другият хеликоптер не се виждаше, скрит зад едната страна на кораба.

Без да се интересува от останалите, Брунесо хукна към вратата на стълбището. Лорън скочи на палубата, наведе се и мина под въртящите се перки на хеликоптера. Мърсър я бутна към отворената врата на стълбите и се върна да помогне на Фош, който измъкваше Карлсън от пилотската кабина.

Неочаквано щурмовият хеликоптер се появи над перилата. Перките завъртяха дъжда във вихрушка, която пречеше на стрелеца да се прицели точно. Мърсър държеше Карлсън с лявата си ръка, дясната му беше свободна. Разстоянието беше петнайсет метра и едва ли щеше да улучи, но въпреки това вдигна пушката и започна да стреля. От перилата се разхвърчаха искри и плъзнаха към снишилия се хеликоптер. Откосът стигна до стрелеца, който подскочи, задържан от предпазния колан, разтресе се като кукла на конци и после се отпусна. Хеликоптерът се отдалечи от кораба.

— Бързо! — Гласът на Лорън се извиси над бурята и ехото от престрелката.

„Газела“ се приближаваше.

Като почти влачеха Карлсън, Мърсър и Фош хукнаха към стълбите и се наведоха, когато Брунесо започна да стреля над главите им. Мърсър влезе последен и затръшна вратата. Стъпалата се спускаха спираловидно надолу. Мърсър смъкна аварийната брадва, закачена на стената, и с точно премерен удар заби острието в процепа между рамката на тежката врата и касата.

— Това ще ги задържи няколко минути.

— Докарах ви дотук, момчета. — Лицето на Лорън сияеше, очите й блестяха от радост от успешното кацане. — Сега от вас зависи да се измъкнем.

— Над ватерлинията трябва да има спасителна лодка — каза Мърсър. — Спуска се във водата по улей като бобслей. Доберем ли се до нея, може би ще избягаме.

— Ако кацне на кораба, „Газела“ няма да може да излети достатъчно бързо, за да ни настигне, преди да сме се добрали до брега — каза Брунесо. — Но другият хеликоптер?

Въпросът му беше логичен. Мърсър бе сигурен, че другият хеликоптер ще отлети. Екипажите на три кораба бяха станали свидетели на въздушния бой и щяха да се обадят на панамските власти. Лиу едва ли можеше да си позволи да отговаря на въпросите, които щяха да му зададат, ако хеликоптерът му бъдеше идентифициран. Но преди да успее да изкаже мнението си, по вратата забарабаниха куршуми.

— Хайде — каза Фош, хвана Карлсън и тръгна надолу по стълбите.

Бяха слезли две нива по-надолу, когато в стълбището отекна експлозия — вратата явно бе взривена с граната. В преддверието заехтяха изстрели и когато не им отговориха с ответен огън, китайците хукнаха надолу.

Раненият пилот забавяше придвижването на малката група. Нямаше да могат да се изплъзнат. Трябваше да се махнат от стълбището.

Мърсър отвори следващата врата, до която стигнаха, махна на всички да влязат и безшумно я затвори. Спряха. Бяха се озовали на огромна товарна палуба — затворено пространство за осемстотин автомобила, наредени в редици. По пода имаше номера като в паркинг. Но хора нямаше. Таванът изглеждаше неестествено нисък, сякаш се намираха в подземие. Няколкото крушки не разсейваха мрака и засилваха зловещото усещане. Едва когато очите им се приспособиха към оскъдното осветление, видяха рампа, която се спускаше от горната палуба и се извиваше, за да се свърже с по-долно то ниво. На кърмата до тях имаше подобни рампи. Миришеше на метал.

— Страхотно! — тихо възкликна Фош.

След миг покрай вратата преминаха стъпки, които продължиха към долната част на кораба.

— Когато разберат, че не сме долу, ще се върнат да проверят всяко ниво — отбеляза Лорън.

— Трябва да намерим екипажа — предложи Брунесо.

Мърсър го погледна строго.

— Не. Замесим ли ги, всички ще загинат. Видяхме, че китайците няма да се поколебаят да убият няколко цивилни, за да ни спрат.

Агентът се изчерви, ядосан от самонадеяността и авторитетния тон на Мърсър.

— Тогава какво предлагаш?

Мърсър огледа трюма, но не се сети за нищо. Знаеше само, че ако останат до вратата, ще ги хванат бързо.

— Последвайте ме — каза той, без да има ясен план, и хукна към рампите на отсрещната страна.

Останалите нямаха друг избор, освен да побегнат след него.

Мърсър беше убеден, че всеки момент преследвачите ще нахлуят през вратата. Тръгна нагоре по леко наклонената рампа. Карлсън забавяше другите, затова те настигнаха Мърсър след няколко секунди и пуснаха ранения пилот на палубата. Лорън погледна Мърсър, очаквайки отговор. В очите й се четеше доверие.

— Мисля, мисля — каза той. Оглеждаше рампата и се питаше какво ли има на горното ниво.

Мърсър измина остатъка от пътя и видя отговора, оцветен в толкова зрелищно синьо, че сякаш поглъщаше светлината на крушките на тавана.

Оценявана от любителите на автомобили като почти съвършена, красотата на „Бентли Континентал Р“ беше неоспорима. Колата изглеждаше великолепна дори в тази мрачна обстановка. Произведеният в Англия автомобил тежеше три тона и вдигаше скорост двеста и четирийсет километра в час благодарение на безшумния осемцилиндров турбодвигател. Ненадмината по безопасност, удобство и стил, колата имаше един-единствен недостатък — базовата цена, възлизаща на двеста седемдесет и пет хиляди долара.

Мърсър не се смяташе за любител на автомобилите, макар че караше „Ягуар XJS“ кабриолет, но се усмихна доволно. Разбра как ще стигнат до спасителната лодка, при това стилно. Обърна се, махна на другите да дойдат при него и се приближи до колата.

— Изглежда, някой в Азия си е поръчал нова играчка — отбеляза Лорън, когато видя бентлито.

— Може да не му хареса състоянието, в което ще му я доставят — хладно подхвърли Мърсър и махна предпазните найлони от стъклата. — Някой иска ли да се повози?

— А ключовете? — изсумтя Фош.

Без да пророни дума, Мърсър отвори вратата и седна зад волана. Транспортните кораби превозваха много коли, затова беше логично ключовете да са на стартера. Той превъртя ключа и двигателят тихо забръмча.

— Запали бе! — Мърсър се усмихна обезоръжаващо на Фош. — Китайците ще търсят около кърмата, а ние ще караме надолу по рампите, докато стигнем до палубата, където се намира страничната врата за товарния трюм. Оттам ще отидем на кърмата и ще скочим в спасителната лодка.

— Защо не вървим?

— Зарежи това, приятелю — рече Карлсън. Лицето му беше бледо и обляно в пот. Не им бе останало време да му сложат турникет, затова бе загубил много кръв.

Лорън стегна крака на пилота с колана му.

Брунесо отвори задната врата и помогна на австралиеца да се качи. Лорън заобиколи бентлито, седна на предната седалка до Мърсър и каза:

— Щом ми направят прическата във фризьорския салон, искам да пазарувам на Пето авеню преди бала.

— Този непохватен опит за хумор нещо обикновено ли е, или е реакция към стреса? — засмя се Мърсър.

— Карай или си уволнен — престорено надменно отговори тя. — И гледай да не изцапаш седалките с мръсната си униформа.

— Да, мадам — отвърна Мърсър, козирува и включи на скорост.

Бентлито мина надолу по наклона и стигна до следващата рампа. Фош и Брунесо смъкнаха стъклата и подадоха навън късите дула на пушките си. Колата продължи да се движи спираловидно надолу. На всяка площадка между палубите Мърсър спираше, за да огледа кърмата и да провери дали китайците се връщат по аварийното стълбище.

Седмото ниво беше пълно до половината с беемвета с всякакви размери и цветове — блестяха като скъпоценни камъни. Докато завиваше покрай тях, за да продължи надолу, Мърсър забеляза два силуета, които изскочиха иззад една от колите, и настъпи газта. В стоманения трюм отекна вик, последван от изстрели. Изненадата не позволи на китайците да се прицелят точно, но предупреди останалите, които се бяха пръснали из огромния кораб. Брунесо нямаше време да отвърне на огъня.

Мърсър зави, като удари спирачки с левия си крак и даде газ с десния. Повтори номера и тежкият автомобил стигна до края на рампата, разпръсквайки искри. Други двама китайци ги забелязаха и откриха огън. Бентлито взе завоя и се скри от погледа им.

Карлсън охкаше на всеки остър завой.

— Разбрали са къде отиваме — каза Рене.

— По дяволите! — извика Лорън в желанието си да защити Мърсър и да се присмее на Брунесо. — Ти какво очакваше?

Мърсър не обърна внимание на словесната престрелка — беше се съсредоточил върху шофирането. Не знаеше колко войници има на кораба и реши на следващото ниво да излезе от рампата и да кара към кърмата.

Бентлито се стрелна надолу с шейсет километра в час и след секунди излязоха пред редици фолксвагени. Годините, прекарани с ягуара в лудешкото улично движение около Вашингтон, бяха научили Мърсър да преценява разстоянията и да шофира идеално и той настъпи газта. Бентлито профуча на косъм от фолксвагените и се насочи към кърмата. В края на рампата стоеше войник. Щом видя връхлитащото го бентли, той отскочи да се скрие, но Фош успя да го простреля с два куршума.

Мърсър мина покрай трупа, прострян на капака на един мерцедес „ML-320 SUV“. Покривът на палубата се извисяваше на шест-седем метра, а точно пред тях беше вратата за подвижния мост на щирборда. До по-голямата рампа към кърмата имаше знак, който показваше, че спасителните лодки са на палубата до ватерлинията.

Това ниво бе почти пълно с коли. Придвижването можеше да се извърши само по две дълги пътеки, водещи към носа. Мърсър предположи, че долното ниво ще е още по-натоварено, за да се поддържа ниско центърът на тежестта на автовоза, и спря на рампата към кърмата.

— Слизайте.

— Остава още едно ниво.

— Слезте по стълбите. Долу няма да има място да маневрираме с колата.

Лорън посегна към вратата и в същия момент забеляза, че Мърсър не е изключил двигателя.

— Дори не си го помисляй — предупреди го тя и хвана китката му, готова да дръпне ръката му от волана.

— Ако не отклоня вниманието им, няма да можете да избягате — каза той, без да я поглежда в очите.

— Ще останем заедно — настоя Лорън.

— На средната рампа! — Фош посочи с пушката си към двама мъже, които тичаха към тях, и се приготви да стреля, но Мърсър блъсна оръжието му настрана.

— Вървете. Колата им пречи да ни видят. Внимавайте, макар че на стълбището сигурно няма никого. Мисля, че хеликоптерът им вече отлетя.

— А ти? — загрижено попита Лорън.

— Нямам намерение да се жертвам. Бъдете готови да ме вземете.

— Как ще се измъкнеш?

Мърсър посочи вратата насреща.

— Ще излетя.

— Да не си се побъркал?

Той я блъсна към Фош и Брунесо, които заедно с Карлсън вече бяха стигнали до вратата на стълбището. Макар и без желание, Лорън тръгна след тях, а Мърсър потегли.

Бентлито беше само няколко сантиметра по-тясно от пътеката между мерцедесите и той закачи предницата на един и се блъсна в задницата на друг. Страничните огледала се откъснаха. Мърсър удари колата още четири пъти, преди най-после да успее да излезе. Пресметна, че всеки удар ще струва около десет хиляди долара само за да се поправи бентлито. Войниците, които слизаха по рампата, откриха огън, но когато разбраха, че разбиването на предното стъкло и счупването на фаровете няма да забави безмилостния напредък на бентлито, предпочетоха да помислят за собствената си безопасност.

Досущ ловци, озовали се на пътя на разярен слон, двамата китайци се обърнаха и хукнаха към рампата. Мърсър беше на десетина метра зад тях и се приближаваше бързо. Единият войник успя да отскочи встрани в последния момент. Колата обаче закачи другия и го блъсна в стоманената преграда на два-три метра над палубата. Той остана жив, но тазът му бе счупен.

Мърсър зави и подкара надолу по рампата. Бронята на бентлито остърга стената и около него се издуха няколко въздушни възглавници. Макар че спаднаха почти веднага, вредата бе нанесена.

Мърсър се прокле за непохватността си.

Единственото, което правеше възможен плана му да прескочи с колата от трюма в Канала, беше защитата, осигурена от многобройните въздушни възглавници. Без тях беше все едно да се удари в бетонна стена със скорост шейсет километра в час. Не би поверил живота си само на предпазния колан на бентлито. Издуването на въздушните възглавници означаваше, че няма да може да се измъкне от кораба.

Ядосано превключи на задна скорост и потегли към рампата на кърмата. Въпреки че положението му беше критично, се замисли за останалите. Ако не поддържаше интереса на китайците, приятелите му нямаше да могат да избягат. Мърсър настъпи педала за газта и натисна клаксона, за да привлече вниманието на войниците.

Стори му се, че видя един от китайците, но после се оказа, че човекът е от екипажа на кораба. Мърсър му извика да се скрие, но японецът сякаш не го разбра. Мърсър показа пушката си и мъжът побягна.

Мърсър стигна до петото ниво и попадна на група китайци. Четиримата вероятно бяха последните, останали на борда, и се бяха събрали около един от мерцедесите. Мърсър си спомни, че тази палуба беше безлюдна, когато преди няколко минути бяха минали оттук.

Войниците се качиха на мерцедеса и потеглиха. Автомобилът преполови разстоянието, преди Мърсър да успее да реагира. Той настъпи газта и се стрелна нагоре по друга от рампите към кърмата. Бентлито подскочи във въздуха и после тежко се стовари на колелата си. В огледалото Мърсър видя, че мерцедесът го преследва, и се усмихна мрачно. Точно това беше намерението му. Другите щяха да се измъкнат. Но на каква цена?

Увеличи скоростта на шейсет и пет километра в час и се отправи към средната рампа. Луксозният автомобил прелетя като стрела през трюма, а после направи обратен завой.

В продължение на пет минути Мърсър разиграва китайците, като ги държеше достатъчно близо, за да не прекъсва преследването, но и на достатъчно голямо разстояние, за да не им позволи да се прицелят точно. Знаеше, че няма да набере нужната преднина да стигне до най-горната палуба. Не че откритото пространство щеше да му предостави помощ. Корабът беше висок и скокът от борда щеше да е фатален. Най-доброто, на което можеше да се надява, беше да спечели време за Лорън. Тя и останалите се нуждаеха от още десетина минути, за да спуснат във водата спасителната лодка и да се отдалечат от автовоза, може би общо петнайсет, за да стигнат до Гамбоа.

Мърсър щеше да продължи играта с преследвачите достатъчно дълго, ако не беше сержант Хуай, който караше мерцедеса и имаше други планове. Той спря за момент и заповяда на двама от хората си да вземат по една кола и да пресрещнат бентлито, като блокират двете рампи няколко нива по-горе. Загуби за това само няколко секунди и после бързо настигна бентлито, без шофьорът му да усети, че примката се затяга.

В трюмовете се появиха още няколко японци, членове на екипажа и помощник-капитани, които не бяха сигурни какво точно виждат, но изпитваха непреодолим импулс да станат свидетели на унищожаването на такава голяма част от товара им. Когато пристигнеха в Токио, трябваше да обясняват на много хора защо десетки автомобили са смачкани. Не можеха да повярват, че на кораба им е започнало преследване с коли между терористи, дошли с хеликоптери. Единият помощник-капитан дори засне с видеокамера очуканото бентли, преследвано от мерцедеса, с надеждата да умилостиви разгневените собственици на колите. И може би да продаде записа на някое телевизионно предаване.

Мърсър не се поддаде на изкушението да махне самодоволно на помощник-капитана и му показа оръжието си, за да накара членовете на екипажа да се скрият някъде. Погледна часовника си и видя, че е едва единайсет преди обяд. Освен това отбеляза, че вече е дал на Лорън петнайсет минути. Ако се надяваше да оцелее от гонитбата, време беше дай сложи край и да се предаде, с надеждата, че китайците ще предпочетат да разпитват жив пленник, вместо да изхвърлят през борда мъртвец.

След онова, което бе преживял предишната вечер, се изуми, че е оцелял толкова дълго. Шофирането на непозната кола в стоманените трюмове на товарен кораб изискваше високо ниво на съсредоточеност, а той вече се бе уморил. Сега, когато беше готов да се предаде, тялото му сякаш очакваше това и започваше да се отпуска.

Смяташе да спре бентлито в средата на едно от откритите нива и да чака до колата с вдигнати ръце. Ако китайците не искаха пленник, намерението му беше да се отдалечи от японските моряци и да се насочи към средната рампа. Движеше се с трийсет километра в час, когато стигна до леко наклонената рампа и за част от секундата се разсея, понеже пак погледна към членовете на екипажа.

Изведнъж срещу него се появи втори мерцедес. Мърсър нямаше време дори да махне крака си от педала за газта. Паникьосан, той завъртя волана, без да гледа накъде се насочва. Левите колела на бентлито с трясък изскочиха от рампата, другите две се повдигнаха и колата се наклони на една страна, преобърна се и падна на покрива си.

Мърсър удари главата си във вратата, изпъшка, после изпълзя от колата и преди двата мерцедеса да спрат пред него, вдигна ръце над главата си.

От автомобила изскочиха трима войници. Двамата имаха щурмови пушки, а третият — автоматичен пистолет. Беше по-възрастен от другите и Мърсър предположи, че е командирът. Окуражен, че още не са го застреляли, и без да знае какво ще се случи, Мърсър успя да се усмихне уморено.

— Кажи на шефа на фирмата ти, че тази кола не отговаря на стандартите ми. Може би ще си купя ролс-ройс.

Леденото изражение на китаеца не се промени. Той направи знак на Мърсър да стане. Мърсър се изправи с разтреперени крака и зачака. Военният изглеждаше около петдесетгодишен, но стегнат и мускулест — явно професионалист, ветеран в служенето на родината, и най-коравият кучи син, когото Мърсър бе виждал.

Китаецът мина покрай Мърсър, надникна в преобърнатата кола и после мрачно погледна пленника. Двамата дълго се преценяваха взаимно.

— Къде? — изрева сержант Хуай, заби коляно в слабините му, удари го в диафрагмата и го повали на земята. Докато Мърсър разбере какво става, Хуай коленичи до него и опря пистолета си в гърлото му.

— Къде? — повтори китаецът. Изобщо не му личеше, че е положил някакво усилие.

Вече нямаше значение. Лорън сигурно бе разбрала, че Мърсър няма да ги настигне, и вече беше в Гамбоа. Брунесо вероятно осигуряваше транспорт, макар че може би още чакаха да видят дали Мърсър ще успее да се измъкне. Вече нямаше причина да се съпротивлява, но се надяваше, че ще има шанс.

Нямаше да спечели нищо, ако ядосаше китайците, дори вероятно щеше да влоши нещата в предстоящия разпит. Не че имаше лесно поносими изтезания. Мърсър се вгледа в черните очи, които се бяха вторачили в него. Китаецът, изглежда, търсеше причина да натисне спусъка, но Мърсър нямаше да му даде повод.

— Спасителната лодка — дрезгаво каза той. — Качиха се на спасителна лодка веднага щом кацнахме. Аз останах, за да отклоня вниманието ви.

Войниците се разшумяха. Хуай го гледаше, без да отдръпва пистолета от гърлото му.

— Къде отидоха?

— На пътническия кораб — без да се поколебае, отвърна Мърсър отпаднало, все едно признаваше пълното си поражение. — Ще избягат, освен ако не искате да убиете три хиляди души.

Хуай не изслуша обяснението до края. Щом чу думите „пътнически кораб“, разбра, че няма да може да залови останалите. Обзе го гняв и едновременно страх. Лиу Юшен Щеше да го убие. Нямаше избор и за миг му хрумна да не се връща. Но трийсетте години военна служба бяха заличили всякакви мисли за собствената му безопасност. Той бе положил клетва много отдавна и десетилетията военна служба я бяха превърнали в броня, която изключваше всички други възможности. Трябваше да се върне и да застане пред началника си. Това беше обучен да прави. Можеше само да се надява, че онова, което ще научи от пленника, ще е достатъчно, за да го спаси от гнева на Лиу.

Хуай преодоля страха си и изкара яда си на мъжа, който лежеше пред него — удари го в брадичката и Мърсър изгуби съзнание.

Хуай нямаше белезници, затова му беше по-лесно да контролира пленник, изпаднал в несвяст.

— Вдигнете го — заповяда той на хората си. — За всеки случай ще проверим спасителните лодки и после ще се качим на хеликоптера.

Хуай извади портативна радиостанция от колана си, обади се на човека, когото бе изпратил да пресрещне бентлито, и му нареди да намери трупа на единия им другар и другия, който беше сериозно ранен. След това се свърза с пилота на „Газела“ и му каза да се приготви за излитане.

След десет минути хеликоптерът полетя на запад, където Лиу осъществяваше друг таен проект, трийсет минути след хеликоптера с картечницата, на който бе заповядано да напусне Канала. След себе си оставиха разбилия се „Джет Рейнджър“, около двеста гилзи и натрошени луксозни автомобили на стойност милиони долари. Хуай вярваше, че когато капитанът на кораба съобщи на властите за инцидента, връзките на Лиу в правителството ще насочат разследването към наркотрафикантите или съвременните пирати.

Това щеше да обясни случилото се тук, но не и станалото на езерото. Още трима души бяха видели разкопките, вероятно бяха разбрали какво означават и веднага щяха да съобщят за тях. Провалът би му струвал скъпо, но Лиу може би отново щеше да спаси операцията. Той плащаше на толкова много хора, че разкопките можеше да бъдат замаскирани.

За да го направи, Лиу трябваше да знае за кого работи американецът, завързан в товарното отделение.

Хуай беше професионалист и знаеше какво е значението на разпита, макар че смяташе методите за варварски. Той нямаше проблем да се сражава с врага в открита битка и да използва всички средства, необходими за постигане на целта. Такова бе призванието на воина. Но изтезаването на пленник, за да се изтръгне информация, беше работа на съвсем друг тип хора — без чувство за чест и саможертва в битки. Те приличаха на лешояди, които се спускат над бойните полета, за да откъснат части от мършата. Изтръгваха информация и още облени в кръвта на жертвите си, я занасяха на господарите си.

С военната част на Хуай в Панама бе изпратен и политически офицер. Работата му беше да провежда разпити. Казваше се Сун и никой не изпитваше желание да прекара достатъчно време в негово присъствие, за да научи малкото му име или ранга му. Наричаха го господин Сун.

Лицето му беше мъртвешки бледо, хлътнало в бузите и слепоочията, и сякаш нямаше плът. Кожата му беше толкова суха, че се белеше. Заболяването бе засегнало и косата и скалпът му бе покрит с прошарени косми, които той сресваше на една страна, за да скрие плешивите петна. Главата му бе твърде голяма за мършавото тяло и сякаш беше тежко бреме за тънкия врат. Хуай предполагаше, че Сун е на шейсет, но под странната външност на този човек можеше да се крият плюс-минус десет години.

В миг на непредпазливост по време на полета от Китай капитан Чен бе доверил на Хуай, че Сун е оглавявал китайската програма за разпити на американски пилоти, свалени през войната във Виетнам. Поради напредъка в технологиите и тактиката, затворниците, които Китай бе задържал след корейската война, отдавна бяха надживели полезността си. Последният бе умъртвен през 1959 година. Китайската народноосвободителна армия, която се нуждаеше от нови източници на разузнавателни данни за западната военна доктрина, видя възможност в конфликта в джунглата и плати на северновиетнамците с оръжия и обучение на стотици пилоти. Първият пилот на „A-6 Интрудър“ пристигна в базата в Китай през 1966 и оцеля до 1971 година. Сун бе ръководил изтезанията на повече от двеста души. Програмата беше прекратена през 1983 година, когато почина последният пилот. Оттогава Сун „работеше“ с дисиденти и по-наскоро със заподозрени водачи на забраненото духовно движение Фалун Гон.

Хуай избърса лицето си и погледна пленника. Мъжът бе дошъл в съзнание и лениво гледаше през прозореца. Полетът сякаш му доставяше удоволствие. Американецът видя, че го наблюдават, и се усмихна на Хуай, а после му намигна.

Хуай реши, че човекът не се преструва. Сигурно знаеше какво предстои, но въпреки това не изглеждаше притеснен. Съзнаваше, че ще го разпитват и изтезават, но бе предпочел хората на Хуай да го хванат. Изглеждаше доволен от избора си и вероятно се бе примирил с неизбежния изход.

Безразсъдство или неподправена смелост?

Хуай потрепери. Знаеше, че господин Сун ще научи отговора, докато търси истината.

Зоната на Канала, Панама

Измина час, откакто Мърсър бе откаран от борда на автовоза.

Те бяха изчакали десет изпълнени с напрежение минути да се отвори някоя от товарните рампи на кораба, а след това Брунесо насочи лодката към ремонтните докове на Гамбоа — беше дал на Мърсър достатъчно време.

В пристанището на Гамбоа, далеч от работниците, които поправяха големите шамандури край дигата, френският агент свърза жичките на стартера на един очукан шевролет, докато Фош и Лорън помагаха на ранения пилот да се качи, седна зад волана и потегли към тайната квартира на Легиона в Панама Сити.

Докато минаваха по моста, в който едва не се бяха блъснали с хеликоптера, отново видяха автовоза — продължаваше по пътя си към шлюза „Педро Мигел“. Китайският хеликоптер излетя на запад. Всички бяха сигурни, че Мърсър е на него, но само Лорън имаше чувството, че още е жив.

По пътя видяха няколко джипа, отправили се към шлюза, където по всяка вероятност автовозът щеше да бъде задържан за разследване. Когато стигнаха до покрайнините на града, видяха и първия военен хеликоптер, насочил се към Канала — твърде късно, за да преследва китайците.

В тайната квартира дойде лекар, прегледа Карлсън и извади куршума от крака му.

Двама легионери отидоха в центъра на града, за да се отърват от откраднатата кола, а останалите се събраха около Карлсън в стаята в задната част на къщата. Лорън остана сама. Съблече униформената си риза, застана пред мивката в кухнята и наплиска лицето си. Горещите й сълзи се смесиха със студената вода, камуфлажната боя и потта.

Не можеше да определи точно в какво се бе превърнал Мърсър за нея през дните, откакто се бяха запознали. Отдавна не бе реагирала така към някой мъж и не се осмеляваше да мисли за това. По време на престоя си в Косово се бе научила да потиска чувствата си. Сближаването с колеги или с онези, които имаше задачата да пази, правеше неизбежните раздели непоносими. Лорън трябваше да се предпазва от силни чувства, за да издържи на ужаса и болката. Знаеше, че този урок е отнел нещо от душата й. Като се изолира от агонията, тя трябваше да пожертва и приятните емоции.

Времето постепенно запълваше тази празнота и сега може би за пръв път сърцето й бе разкъсало оковите, които му бе поставила. Не беше сигурна дали е така и не можеше да си позволи да мисли за Мърсър, макар да се радваше, че някой е успял да разчупи бронята й. Вкопчи се в тази мисъл, почерпи сили от нея и я използва, за да събере воля да действа. Събитията през последния час бяха следвали естествения си ход, без тя да може да им се противопостави, защото нямаше избор. Но сега осъзна, че е време за действие.

Мърсър бе записал в мобилния й телефон номера на Родриго Херара и Лорън го набра с натискането на едно копче. Отговори Кармен, съпругата на Роди. Без да се впуска в подробности, Лорън й каза, че й трябват Роди и Хари Уайт, и й обясни къде се намира тайната квартира, която не беше далеч от дома на семейство Херара в квартал Ел Кангрехо. Кармен отговори, че двамата мъже са на двора с Мигел и ще тръгнат след няколко минути.

Действията на Брунесо на езерото и безразсъдното му влизане в лагера показваха, че мисията на французите в Панама не се ограничава само със загрижеността, че комуникациите им може да се подслушват. Но Лорън реши да не се обажда в американското посолство, докато не разбере каква е целта им. Посланикът бе купил поста си с финансовата помощ на администрацията в Белия дом, затова нямаше нужното политическо влияние да придвижи докладите, които би му изпратила, по-нагоре. Шефът на екипа на ЦРУ беше безнадежден пияница и броеше дните до пенсионирането си, а подполковник Банкрофт, военният й началник, не би изложил на риск поста си, като предприеме нещо по въпрос, повдигнат от нея. Тя може и да имаше неопровержимо доказателство, но засега той нямаше да направи нищо. Оставаха французите, на които Лорън нямаше доверие, възрастният Хари Уайт и безработният лоцман Роди.

Пред къщата спря стара хонда. Зад волана беше Роди. Хари седеше до него. Лорън отвори вратата и в същия миг Брунесо излезе от задната стая и се вторачи гневно в двамата мъже.

— Какво става тук?

Размерите и заплашителният му вид биха спрели повечето хора, но Хари Уайт мина покрай него, като го изгледа презрително.

— Къде е Мърсър? — разтревожено попита старецът Лорън.

— Капитан Ваник — раздразнено каза Рене. — Кои са тези хора?

Хари се приближи до него и заговори, като забиваше пръст в гърдите му на всяка трета дума.

— След секунда ще ти задам същия въпрос, но първо искам да знам къде е Мърсър.

За две секунди Хари овладя положението.

Лорън се поуспокои, че старецът е тук. Енергичният осемдесетгодишен мъж беше повече от съюзник и защитник и нямаше да се спре пред нищо, докато Мърсър не бъдеше в безопасност. Ако Брунесо не беше в стаята, Лорън би прегърнала Хари.

— Китайците го заловиха и го откараха някъде с хеликоптер — отговори тя и млъкна, защото не беше сигурна как да му каже, че няма представа какво е състоянието на приятеля му. — Не знаем дали…

Хари Уайт не обърна внимание на загатнатото предположение.

— Откъде го взеха и къде го откараха?

— От кораб в Канала. Полетяха на запад.

— Нали щяхте да ходите на вулканичното езеро.

— Дълга история — каза Лорън.

— Достатъчно! — грубо ги прекъсна Брунесо. — Капитан Ваник, излагаш на риск тайната ни квартира и мисията ни, като си поканила тук тези хора. Няма да позволя да им кажеш повече.

— Каквато и да е мисията ви, тя не означава нищо за мен — кипна Лорън, събрала смелост от присъствието на Хари. — Отивам да търся Мърсър. Знам, че няма да ми помогнете, но няма и да ме спрете, по дяволите!

— Казваш, че историята е дълга, но аз не бързам заникъде и съм готов да я чуя — каза Хари, седна на дивана и запали цигара, без да обръща внимание на Брунесо.

Французинът не се отказа от обвиненията си срещу Лорън.

— Не мога да повярвам, че постъпваш толкова непрофесионално. Тези хора са цивилни.

Гневът, който бе потискала, откакто се бяха върнали от Канала, избухна.

— Аз ли постъпвам непрофесионално? Да не си посмял да ме упрекваш! Вие с Фош се опитахте да влезете в лагера на Лиу и едва не станахте причина за смъртта на всички ни. Още не сте обяснили какво търсехте там. И не ми разправяй, че китайците ви подслушват.

— Няма да отговарям на въпросите ти.

— Но аз ще отговоря — чу се гласът на Фош.

— Лейтенант!

— Съжалявам. Те заслужават да знаят истината.

Въпреки че двамата преминаха на френски, не беше трудно спорът им да бъде проследен. Гневът на Брунесо не отслаби решителността на Фош дори когато му дадоха изрична заповед. Препирнята свърши и агентът скръсти ръце на гърдите си и се облегна на стената. От изражението му беше ясно, че Фош ще плати скъпо за разкриването на истината.

— Преди два месеца и половина от Рокашо в Япония до един преработвателен завод във Франция бе транспортирано изразходвано ураново гориво. — Фош не обърна внимание на изумените възклицания и озадачените погледи, насочени към него. — Като предишните сто и шейсет пъти, когато е бил пренасян подобен товар, по маршрута е пътувал специално направен кораб с двоен корпус, минаващ през Панамския канал. Горивото е било натоварено в огромни контейнери, дълги седем метра и с тегло над сто тона. Във всеки контейнер е имало шест тона изразходван уран. От 1971 година в такива и други видове контейнери са транспортирани около трийсет и пет хиляди тона изразходвано гориво. Всичко това е разрешено от Международната агенция за атомна енергия според инструкциите, приети през седемдесетте години на XX век. Когато корабът пристигна във Франция и всеки контейнер отново бе претеглен, се оказа, че единият е двеста и петдесет килограма по-лек.

— Господи! Изгубили сте двеста и петдесет килограма радиоактивно гориво? — възкликна Хари.

Фош кимна.

— Това може да е станало по два начина. Уранът или не е бил натоварен в Япония, или е бил откраднат от кораба, докато е пътувал за Франция. В Рокашо заедно с японците работят и френски инспектори, за да видят дали проблемът не е възникнал в завода…

— А ти и Брунесо искате да проверите дали горивото не е било откраднато от кораба, докато е минавал по Панамския канал — довърши мисълта му Лорън.

— Този сценарий е малко вероятен — подигравателно каза Брунесо. — Корабът не е спирал по пътя си и на борда са се качили само трима лоцмани, за да го насочват. Не е имало достатъчно хора, за да отворят някой от контейнерите и да откраднат смъртоносно гориво с тегло двеста и петдесет килограма.

— Но въпреки това вие имате заповед да проверите?

— Правителството ми иска да разследва всяка възможна версия.

— Колко голям е корабът, пренасящ горивото? — за пръв път се обади Роди Херара.

— Сто и четири метра — отговори Фош, след като Роди добави, че е бил лоцман в Канала.

— На кораб с подобни размери е необходим само един лоцман — заяви панамецът.

— Вероятно са повикали още поради необикновения товар.

— Може би още един, но не и двама — отговори Роди.

— Няма значение — каза Брунесо. — Дори двама мъже не биха могли да го направят сами. Няма начин уранът да е бил откраднат от кораба в Панамския канал. Мониторите на борда не са регистрирали повишаване на нивото на радиацията. Помощник-капитаните казаха, че лоцманите не са напускали мостика, и пломбите на контейнера не са докосвани. Двеста и петдесетте тона изчезнал уран не са били на борда. Японците са объркали нещо, като не са претеглили точно горивото. Чиновническа грешка.

— Вероятно имате право, сър — с уважение каза Роди, — но, изглежда, сте попаднали на нещо, иначе нямаше да извършвате разследването си толкова старателно.

Брунесо го изгледа и отвърна:

— Сигурен съм, че става нещо, но не е свързано с изчезналия уран. Съсредоточихме се върху „Хачърли“ заради връзките им с китайските военни, но през седмиците, през кои то ги наблюдаваме с гама-детектори, не открихме нищо. Не знаехме какво правят на езерото, но и там няма данни за повишена радиация. — Рене се обърна към Лорън. — Ти беше права, когато каза, че моята мисия няма нищо общо с твоята. Не ме е грижа дали „Хачърли“ ограбва Панама, или че скоро китайците ще превземат Канала. Съединените щати да са мислили, когато се отказаха от него. Както казах на шефовете си, когато ни изпращаха тук, това пътуване е загуба на време. Свършихме си работата тук.

— Сеньор. — В гласа на Роди вече не се долавяше толкова уважение. — Не твърдя, че уранът е откраднат в Панамския канал, но бих искал да знаете, че това е възможно. Много пъти по време на транзитно преминаване се използват влекачи, за да изтеглят корабите в шлюзовете. В зависимост от това по кое време на денонощието е преминал корабът, от влекача може да са се качили достатъчно хора и да са отворили контейнера.

— Смятате ли, че не заповядах всички влекачи да бъдат проверени за остатъчна радиация? Това беше първото, което направихме, когато пристигнахме в Панама. Казвам ви, че контейнерите не са пипани. Липсващият уран още е в Япония и все някога някой чиновник ще открие грешката.

— Готови ли сте да поемете риска, ако грешите? — изръмжа Хари.

— Ако имаше риск, не. Но риск няма.

— А Мърсър? — огорчено попита Хари, защото знаеше какъв ще е отговорът на агента. — Не му ли дължите нещо, след като го използвахте, за да научите повече за дейността на „Хачърли“? Мислех, че легионерите се грижат за колегите си.

— Аз не съм легионер — заяви Брунесо.

Лорън се обърна умолително към Фош, който обаче вече бе направил всичко възможно и не я погледна в очите.

— И Мърсър не е легионер. Съжалявам, капитане.

— Страхливци — изсъска Лорън. — Мърсър рискува живота си, без да знае какво търсите, а сега, когато разбрахте, че са ви изпратили за зелен хайвер, вие го зарязвате.

— Дори да искахме да му помогнем, не знаем къде са го откарали, нито дори дали е жив — каза Фош.

Хари Уайт се наведе напред и прикова с поглед Брунесо.

— Знам къде са го откарали.

— Si, знаем — потвърди Родриго Херара.

Лорън почувства прилив на надежда и затаи дъх.

— Къде?

Хари, който никога не подминаваше възможността да бъде център на внимание, угаси цигарата си и тържествено запали друга, но реши да не отваря пълното с уиски шише в дръжката на бастуна си. Мърсър беше в опасност и времето беше от критично значение.

— След малката ви лудория на товарното пристанище Мърсър помоли мен и Роди да разберем откъде самосвалите карат онзи чакъл и защо. Не е учудващо, че не открихме и следа от бронираната кола. Лиу вероятно я е скрил още онази нощ, след като е преместил на друго място златото, по всяка вероятност в някоя банка. С Роди чакахме цял ден. Рано привечер от пристанището излезе първият самосвал. Напусна града, прекоси Канала по Моста на двете Америки и се отправи на запад. — Хари погледна многозначително Лорън, защото натам се бе насочил и хеликоптерът „Газела“. — На трийсетина километра след града самосвалите завиха по частен път, собственост на Лас Минас дел Виенте Диаблос — Мината на двайсетте дявола.

— Мина? — попита Лорън. — Каква мина?

Хари изглеждаше доволен от себе си и от детективските си способности.

— Разговаряхме с един селянин, който вървеше по шосето. Той ни каза, че това е златна мина.

— Знам, че между Сантяго и Давид има голяма медна мина, но златните мини в Панама са в провинция Дариен и от цял век са затворени.

— Много хора не знаят за тази мина — намеси се Роди. — След като разбрахме, че камионите отиват там, се обадих на министерството, което отговаря за мините. Исках да поразпитам някои длъжностни лица, но ми отказаха среща. Добрах се само до някакъв дребен чиновник, който ми каза, че мината е отворена отново от половин година и е частична собственост на чуждестранна компания. Не пожела да разкрие коя е страната, нито колко злато добиват.

— На езерото разбрахме, че Лиу Юшен още не е намерил Два пъти откраднатото съкровище — каза Лорън. — Възможно ли е златото, което видяхме с Мърсър, да е от Мината на двайсетте дявола?

— Не бих прибързал да направя този извод — загадъчно отговори Хари.

— Този разговор е загуба на време — заяви Брунесо. — Нямаме представа къде е отишъл хеликоптерът „Газела“, след като излетя от автовоза. А що се отнася до камионите на пристанището, „Хачърли“ е мореплавателна фирма и може да пренася руда за минната компания.

Хари се усмихна самодоволно, сякаш бе устроил капан на френския агент.

— Преди малко каза, че няма да рискувате, ако Лиу е откраднал ядреното гориво и го е скрил някъде в Панама. Ами ако мината е контролирана от „Хачърли“ и хеликоптерът е закарал Мърсър там? Готови ли сте да проверите?

— Не е ясно къде може да са го закарали.

— Вярно е — съгласи се Хари, — но ние имаме доказателство, че около мината има нещо съмнително, странна връзка със склада. Спомняте ли си за чакъла в склада? „Хачърли“ не го изнасят от мината, а всъщност е обратното. Чакълът се транспортира в мината.

— Какво?! Защо?

Хари огледа присъстващите.

— Единственият начин да разберем, е като отидем там и видим с очите си.

Не беше необходимо да добавя, че иска да намери Мърсър, а не да разбере защо „Хачърли“ играе странни номера със самосвали, пълни с чакъл.

Мината на двайсетте дявола

Провинция Кокле, Панама

Струята леденостудена вода в слабините изтръгна Мърсър от дълбокия сън, причинен от въздействието на опиатите. Студът и шокът след шестте часа в безсъзнание във влажната килия бяха като удар на камион. Той се претърколи на пода, за да избяга от силната струя, но онзи, който държеше маркуча, не намали налягането и го прикова към бетонната стена.

Чу се заповед и водата спря също така неочаквано, както бе потекла.

Мърсър отвори очи, примига на ослепителния блясък на халогенните лампи и извърна глава. Разнесе се друга команда и се чу тропот на отдалечаващи се ботуши. Той предпазливо отвори очи и видя, че стаята е осветена от една-единствена крушка на тавана. Халогенните лампи бяха използвани, за да го объркат още повече, и сега бяха изгасени. Мърсър избърса водата от лицето си, като преди това облиза няколко капки.

Не му бяха давали нищо за ядене и пиене, откакто го бяха заловили. В хеликоптера му нахлузиха качулка на главата, инжектираха му приспивателно и го съблякоха само по боксерки.

Слабините му пулсираха от удара в тестисите. Той се надигна, наблюдавайки реакцията на единствения пазач, останал на отворената врата на килията. Невъзмутимият китаец беше в униформа и държеше щурмова пушка тип-87, каквито имаха елитните войски, както бе казала Лорън.

В стаята нямаше мебели, затова Мърсър се облегна на стената и спокойно скръсти ръце. В съзнанието му се въртяха безброй мисли, но беше много важно да не покаже нарастващото си безпокойство. Въздействието на опиата намаляваше. Той приглади косата си с длани и бавно започна да чопли ноктите си. Номерата му изобщо не повлияха на пазача.

Мърсър се замисли за Лорън и другите. Можеше само да се надява, че саможертвата му им е помогнала да избягат. „Газела“ не се беше върнал при автовоза и преди да изгуби съзнание, той не бе видял други хеликоптери. Китайците не знаеха колко души са били с него, нито тяхната самоличност. Мърсър трябваше да я запази в тайна, но се запита колко дълго ще издържи, защото не се заблуждаваше какво го очаква.

Нямаше представа къде са го довели. Знаеше само, че е някъде на запад от Канала, но това не му говореше нищо. Брунесо и Лорън също не знаеха къде е.

„Това означава, че здравата съм загазил, защото няма кой да ми се притече на помощ“ — помисли той.

Беше съвсем сам и скоро щеше да бъде подложен на разпит от членовете на китайска групировка, готови да убият всеки, изпречил се на пътя им. В съзнанието му се появиха сцени на изтезания от стари филми. Нямаше представа колко дълго ще издържи. Сравнително високата поносимост на болка, която бе придобил поради опасното естество на професията си, нямаше да му послужи, ако китайците използваха опиати. Той бе прочел много шпионски романи и знаеше, че срещу някои екзотични коктейли, разработени за изтръгване на информация, няма защита.

Опита се да прецени дали има някакви предимства. Китайците не знаеха дали властите няма да дойдат, затова вероятно щяха да искат да получат информацията бързо. Мърсър не беше сигурен дали това ще му помогне, но все пак беше нещо. Опита се да предвиди какво ще иска да научи Лиу Юшен, за да го прогони от съзнанието си. Лиу още не знаеше, че е заловил човека, който бе осуетил плановете му в Париж, нито че Чуждестранният легион го преследва. Мърсър можеше да разкрие собствената си самоличност, но трябваше да предпази Лорън и останалите.

„Защо Рене влезе в лагера, по дяволите?“ — запита се той, но бързо прогони тази мисъл от съзнанието си. Трябваше да заличи от паметта си всеки спомен за последните няколко дни, за да убеди Лиу, че не знае нищо друго освен за смъртта на Гари Барбър.

Десетина минути Мърсър се преструва, че не забелязва войника, и използва времето, за да се успокои и да се съвземе от атаката със студената вода. После зад вратата се чу шум и след миг в килията влезе друг китаец, облечен в скъп делови костюм. Мърсър го погледна бегло, забелязвайки слабото му тяло и уморените очи, и после отново насочи вниманието си към ноктите си. Отхапа една кожичка и я изплю на пода. От раничката бликна кръв.

— Случайно да имаш лейкопласт? — попита Мърсър новодошлия. Предполагаше, че е Лиу Юшен.

— Раничката скоро ще е последната ти грижа — отговори Лиу. — Знаеш ли къде се намираш и кой съм аз?

Мърсър огледа стаята, сякаш за пръв път я виждаше.

— Хотелът не ми е познат, но теб те знам. Гледал съм рекламите ти за кучешка храна по телевизията. Не си ли Мопс-Чоу?

— Предположих, че ще ме обидиш, доктор Мърсър. Ти си Филип Мърсър, нали?

— Съжалявам. Казвам се Ал Абама от Калифорния. Тръгнал бях да търся приключения с ферибот заедно със сестра си Карол Ина. Тя живее в Уисконсин. Провери в списъка на пътниците, ако не ми вярваш. — Мърсър се усмихна.

Лиу поклати глава, сякаш бе разочарован от пленника.

— Сдобиването ти с дневника на Лепине в Париж започна като дребен проблем, но ти изведнъж се превърна в значителна пречка. Любопитен съм да разбера как извърши този подвиг.

— Нямам представа за какво говориш.

— Интересно — продължи Лиу, сякаш Мърсър не бе казал нищо. — Двата трупа, които намерихме на езерото, не приличат на американци. Единият имаше татуировка на немската банда мотоциклетисти Дас Гремиум. Предполагам, че работиш за ЦРУ, но може би греша. Нещо да кажеш?

— Не — отговори Мърсър и после гласът му стана по-рязък. — Да зарежем глупостите. Знам кой си. И ти знаеш кой съм аз. Искам да разбера какво се е случило с моя приятел Гари. Съзнавам, че ти нямаш нищо общо със смъртта му. Било е странен нещастен случай. Нямам за какво да се карам с теб и ако ме пуснеш да си вървя, ще се кача на първия самолет за Щатите, а ти ще можеш да правиш тук, каквото искаш. Не съм свързан с ЦРУ, нито с ФБР. Не мога да ти направя нищо лошо, затова не е необходимо да ме изтезаваш.

Лиу сякаш се замисли върху молбата му.

— Може би казваш истината. — Гласът на китаеца стана заплашителен. — Но дори да е така, няма значение. Намесата ти вече ми струва скъпо. Нещо повече, ти ме принуди да действам по начини, които бих желал да избегна. Предпочитам банкови трансфери и търговски баланси, а не куршуми. Заради теб се проля много кръв. Аз си върша бизнеса, а ти се държиш като американски каубой. Първо стреляш, а после задаваш въпроси. Ако беше проумял, че действията ми тук след време ще предотвратят безброй жертви, нямаше да се намесваш.

— Кажи ми с какво се занимаваш и може би ще постигнем споразумение.

— Този момент мина.

— Тогава ме убий! — Викът на Мърсър стресна Лиу. — Зарежи тези глупави игри и ми пръсни черепа. Не мога да ти дам каквото искаш, затова сложи край още сега.

— Мисля, че това не е вярно. Смятам, че имаш да ми кажеш много неща — усмихна се Лиу, доволен, че е пробил заученото спокойствие на Мърсър, и извика още пазачи.

Мърсър позволи на войниците да го завържат — искаше да запази силите си за разпита. Оковаха го с белезници за една носилка и го пренесоха по каменен коридор в друга килия, студена като предишната. Поставиха носилката на една метална маса, вързаха го с още ремъци, за да го обездвижат, и излязоха.

Лиу се приближи до масата.

— Няма да се видим отново, доктор Мърсър, затова ще ти пожелая спокойно пътуване.

Мърсър не виждаше другия човек, който влезе в стаята, но изпита лошо предчувствие, като видя отвращението, което се изписа на лицето на Лиу.

— Имате списъка с въпросите ми, господин Сун. Получете отговори — каза Лиу и излезе, като заобиколи Сун възможно по-отдалече.

В полезрението на Мърсър се появи глава, която приличаше на оголен череп. Лицето беше мъртвешки бледо, изпито и съсухрено като на мумия. От кожата му се ронеха люспи като пърхот. Дъхът на мъжа вонеше на разлагаща се плът. Зъбите на господин Сун бяха толкова потъмнели, че изглеждаха черни. Китаецът прокара пръст по лицето на Мърсър, възхитен от еластичността на кожата му. Пръстът му беше като нокът на мъртва птица. Мърсър гневно забеляза, че Сун си е сложил часовника му.

— Отдавна не съм се сприятелявал с американец — каза Сун на английски. Тонът му бе изпълнен с почуда като на дете. — Преди шест години хванахме един, който незаконно пренасяше оръжие в Тибет, но той ми стана приятел съвсем за малко, затова не го броя. Последният ми американски приятел беше пилот от Военновъздушните сили — дойде при мен към края на войната във Виетнам. Бяхме приятели до 1983 година.

Мърсър инстинктивно преглътна при мисълта, че господин Сун смята жертвите на мъченията си за приятели. Осъзна, че умствените проблеми, които позволяваха на китаеца да изтезава други човешки същества, са се превърнали в нещо по-лошо. Сун харесваше изтезанията и се нуждаеше от тях. Въпреки ниската температура в килията Мърсър се обля в пот.

— Последният ми американски приятел криеше тайна от мен — продължи Сун. Черните му очи се разфокусираха, докато си спомняше летеца, когото преди много години бе осакатил. — Остави нокътя си да израсне, без пазачите да го забележат. Една нощ го наточил на стената на килията и го използвал, за да си пререже юздичката на езика. Намерихме го сутринта. Беше си глътнал езика, за да се задуши. Към края разговорите ни не бяха много удовлетворяващи, но още си спомням времето ни заедно преди това. Така и не разбрах как говори толкова дълго. Години наред. Забележително.

Мърсър осъзна, че под „говори“ Сун има предвид „крещи“. Разговорите бяха между инструментите за изтезания на китаеца и болката, която причиняваха.

— Както и да е — продължи Сун. — Сега имам теб. Няма да сме приятели дълго. Боя се, че времето притиска господин Лиу. Но мисля, че въпреки това разговорите ни ще са интересни.

Сун сложи до главата на Мърсър черна кърпа, в която имаше стотици тънки игли за акупунктура.

Когато се бе предал, Мърсър знаеше, че го очаква нещо подобно, но като видя Сун, се запита дали не беше по-умно де се остави войниците да го убият.

— Има много начини да накараш някого да говори — добави Сун. — Обикновено заплахата, че ще умрат, е достатъчна за повечето хора. Поради твоето положение ти знаеш, че смъртта е неизбежна, ето защо това няма да има резултат. Изтезанието е друг от начините. Хората се страхуват от трайно осакатяване толкова много, колкото от смъртта. За теб „трайно“ означава ден-два. Не е кой знае каква заплаха, нали?

— За мен е достатъчна — прегракнало каза Мърсър. Гърло то му бе пресъхнало. — Какво искаш да знаеш?

Сун се усмихна и от кожата около устата му се посипа дъжд от белезникави люспи.

— Шегуваш се. Разговорът ни още не е започнал. В твоето положение работата ми е да те накарам да мислиш, че смъртта е по-приемлива от онова, което ще ти направя. За да постигнем тази цел, първо трябва да отговориш на въпросите ми, разбираш ли?

Сун не изчака отговор, а започна да набожда иглите в тялото на Мърсър, като първо бързо пробиваше кожата и после ги завърташе по-надълбоко. Мърсър се бе подготвил за болка, но не почувства нищо освен леко неразположение. Сун вкара четирийсет игли в различни части на тялото му. Повечето бяха във врата, гърдите и корема. Няколко стърчаха между пръстите и от глезените му.

— Готово — каза китаецът и отстъпи назад, за да се възхити на делото си. — Пътищата на меридианите са отворени. Тялото ти не е било толкова свързано със себе си, откакто е представлявало само няколко клетки в утробата на майка ти. Иглите позволяват на импулсите да протичат толкова свободно, че мозъкът ти работи по-усилено, за да поддържа силата на живота си между новите отворени геометрични точки. Това е като електроцентрала, която изведнъж трябва да достави енергия на още десетки домове. Чувстваш ли се малко уморен?

— Да ти го начукам.

Мърсър можа да измисли само този жалък отговор. Сун бе объркал нервната му система и го бе довел до ниво на свръхчувствителност. Никога не бе изпитвал подобни усещания. Сетивата му бяха необичайно изострени и той сякаш усещаше как косата му расте и кръвта пулсира в капилярите му. Страхът му също се засили.

Сун се наведе и Мърсър долови противния му дъх.

— В Китай има специални къщи, където висококвалифицирани жени прилагат този метод, за да доведат мъжете до недостижими нива на екстаз. В състоянието, в което си сега, ще ти сложа още две игли и ще изпиташ невероятно удоволствие — зашепна Сун. — Има една стара приказка за отмъстителна любовница, която влудявала императора, принуждавайки го да изпитва оргазъм, продължаващ осем дни. Но твоята участ няма да е такава.

Китаецът се изправи и сръчно заби една игла в рамото му. В устата на Мърсър сякаш се взриви мълния и зъбите му се строшиха. Усещането надминаваше пределите на болката и просто не можеше да се назове.

Сун извади иглата и агонията мигновено спря. Устата на Мърсър се парализира и се напълни със слюнка.

— Трябваше да те предупредя, че пътищата не са толкова преки, колкото мислиш. Почувствай какво ще се случи със сърцето ти, когато сложа игла тук. — Сун заби една съвсем тънка игла зад ухото му.

Мърсър усети всеки удар на сърцето си, отварянето и затварянето на клапите и мощния прилив на кръв в аортата. Ако се съсредоточеше малко, можеше да го контролира. Но Сун му показа, че не може.

Тънката игла докосна определен нерв в меката област зад дясното ухо на Мърсър и сърцето му спря. Нямаше удари, нито прилив на кръв. Той беше мъртъв, но в същото време разсъждаваше, виждаше и усещаше, че умира. Но не изпитваше паника. Не можеше да изпомпи адреналина, контролиращ такава реакция. Очите му се изпълниха с ужас, разшириха се до невероятни размери и замолиха равнодушния инквизитор да му върне живота. Сун остави иглата в тялото му две секунди, но на Мърсър му се стори, че измина цяла вечност. Сун я извади, отваряйки нервния път, и сърцето на Мърсър отново започна да бие, сякаш не се беше случило нищо.

— Сега знаеш какво мога да ти направя — каза китаецът. — Ще ти дам само една възможност да отговориш на въпросите на господин Лиу.

— Питай — каза Мърсър, без да може да повярва на пораженската нотка в гласа си.

Сун сложи до главата му миниатюрен касетофон.

— Ти видя златото в склада на „Хачърли“.

— Да.

— Кой беше с теб в склада?

— Агентът на ЦРУ Феликс Лайтър — излъга Мърсър. — Само това знам.

— Екип на ЦРУ ли ви помогна да избягате?

— Не. Наемници, които долетяха от Богота.

В продължение на петнайсет минути Мърсър обяснява измислена интрига с ЦРУ, като добавяше подробности като кодови имена и адреси на несъществуващи тайни квартири, разказа на Сун история, която Лиу щеше да иска да чуе — как Съединените щати се щурат в мрака, без да разбират какво става, а свръзката му по всяка вероятност се е отказала, след като са го заловили, защото операцията не била официално разрешена от Лангли.

Сун бе провел стотици разпити и знаеше как да провери достоверността на историята от десетина ъгли, търсейки несъответствия. Задаваше въпроси бързо в продължение на цял час. Мърсър бълваше лъжа подир лъжа, оплиташе сложна и деликатна мрежа, но Сун не успя да уличи жертвата си в противоречие. Мърсър не сгреши нито веднъж. Всеки отговор подкрепяше предишен факт. Кодовите имена не се промениха, адресите останаха същите и часовете звучаха достоверно.

Мърсър прецени перфектно Сун. Въпреки отблъскващата кожа и безжизнените очи през втория час на разпита той долови в поведението на китаеца промяна, която сигнализираше, че инквизиторът е доволен, че е изтръгнал истината от жертвата си. Сеансът се приближаваше към края си. Животът на Мърсър също. Той бе спечелил малко време, но знаеше, че ако продължи играта, няма да постигне нищо. Време беше да окаже съпротива и да се моли на Бога да оцелее след онова, което щеше да му стори Сун.

— Как дойдоха наемниците в Панама? — за осми път попита китаецът.

— Долетяха от Меделин с частен самолет. — Грешката беше умишлена, малък гаф, който инквизиторът мигновено разпозна.

Умопобърканият специалист по акупунктура хвърли убийствен поглед на Мърсър, на чието лице се изписа страх.

— Спомена, че наемниците са дошли от Богота, а сега казваш Меделин.

— Не… си спомням — заекна Мърсър, като се престори на уплашен.

Той не видя как Сун заби една игла в лявата му ръка. Но усети как главата му пламва, сякаш го изгориха с горелка. Имаше чувството, че косата му пламна и дори усети мирис на пепел. Болката се разпространи в главата му като петно от пламтящо гориво. Той започна да се гърчи конвулсивно в неописуема агония и стисна зъби, за да не изкрещи и пламъците да не влязат в гърлото му.

Но огън нямаше. Болката бе причинена от електрически стимул, плод на въображението, дължащ се на химичната реакция на организма му. Но колкото и да се опитваше да намери рационално обяснение, агонията го изгаряше.

Сун доближи лице до него.

— Говори. Кажи нещо.

От устните на Мърсър се изтръгна стенание.

— Да, точно така — успокояващо каза Сун.

Мърсър обърна глава, доколкото му позволяваха ремъците, и с всичка сила изкрещя в ухото на китаеца. Пронизителният вик би увредил слуха дори на по-млад човек. Сун отстъпи и извади иглата от ръката му, без с нищо да показва, че крясъкът го е притеснил.

— Богота или Меделин? — попита той и заби една игла между ребрата на Мърсър и друга в гърба му.

Двете остриета сякаш се срещнаха и в тялото му протече електрически ток. Мърсър имаше чувството, че болката раздира и откъсва плътта от тялото му.

Първата му грешка беше умишлена, но втората неволна.

— Богота — изстена той.

Ако Мърсър се бе придържал към новата лъжа и бе отговорил „Меделин“, Сун щеше да бъде принуден отново да разнищи историята и вероятно да бъде по-милостив.

Китаецът обаче инстинктивно прозря лъжите и разбра, че Мърсър е измислил всичко.

— Много добре — с неподправена изненада каза Сун. — Едва не ме заблуди. Сега трябва да започнем отначало. Само че вече ти дадох единствения ти шанс.

Сун вкара още игли, като свърза нервни окончания, които еволюцията нарочно държеше разделени, и отвори пътища за непоносими страдания.

Мърсър загуби представа за времето. Изгубено в нестихващи болки, времето нямаше значение. Господин Сун контролираше тялото му, като предизвикваше агония след агония с тънките си игли, умело засилваше болката и после я намаляваше, но нито за миг не оставяше жертвата си в покой. От време на време задаваше въпрос, но дори тогава не изчакваше отговор. Китаецът беше погълнат от работата си и дирижираше оркестър от усещания, за да причини максимално силни страдания.

Мърсър се съпротивляваше, като разказваше откъси от измислената история, и мълчеше, когато станеше невъзможно да разсъждава трезво. Но знаеше, че целта на Сун е да изпразни съзнанието му от всичко освен болката, за да се моли да отговаря на въпросите му.

Сун заби игла между пръстите му и сякаш нещо прободе очите му и ги изгори. Китаецът сложи още една игла и Мърсър почувства тлееща жарава в белите си дробове. Всяко поемане на въздух се превърна в непоносимо мъчение. Той губеше битката. Знаеше, че ако това продължи още малко, никога няма да може да се съвземе.

Трябваше да мисли за нещо реално, за да запази разсъдъка си. В съзнанието му преминаха образи и представи за онова, което означаваше най-много за него.

Постиженията му. Мислите за тях прелетяха толкова бързо, че Мърсър не можа да се вкопчи в нито една. Вече никое от тях не означаваше нищо.

Жените, които познаваше. Видя неясно размазано петно от лица и чу откъслечни разговори, но агонията прогони всичко.

Бавачката му. Тя се появи в съзнанието му толкова изтерзана от страданията му, че Мърсър побърза да я забрави.

Майка му и баща му. Образите им се задържаха само за миг и после изчезнаха, гледаха го натъжено, сякаш го бяха разочаровали, като не го бяха взели със себе си на небето — нещо, от което толкова отчаяно се нуждаеше сега.

Приятели. Барът на Дребосъка, където Хари Уайт излъга един нищо неподозиращ клиент да го черпи, като хвърли две монети с еднакви лица. Но дори образът на Хари избледня в агонията.

Какво остана? Защо си правеше труда да попречи на Лиу Юшен? Имаше ли значение дали ще успее? Кой беше Мърсър, че да предпазва Лорън и Брунесо? Какво означаваха те за него? Със сигурност не си струваше да търпи заради тях тези изтезания и страдания.

Сун прокара пръсти по лицето му и сякаш обели кожата му. Мърсър съзнаваше, че крещи, но вече не чуваше собствения си глас.

Не можеше да направи нищо, за да намери спасение от мъките. Нямаше убежище, нито някакъв номер, с който да заблуди съзнанието си и да се освободи от болката. Разбра, че скоро ще се пречупи, и се отчая.

Хари не бе използвал две монети, а само една, двайсет и пет цента с еднакви лица. Беше я купил от магазин за карнавални стоки.

Мърсър почувства, сякаш някъде отдалеч, че коляното му се строши и парчетата от кости се търкат едно в друго. Прокара език между зъбите си и установи, че устата му е затворена. Беше престанал да крещи.

И Хари не бе излъгал клиент. „Негодникът измами мен с монетата. Купих му поне четири питиета, преди да разбера номера“.

— Говори! — изкрещя Сун.

Мърсър не му обърна внимание и смътно усети, че сякаш потопиха ръката му в разтопен метал.

„Излъжеш ли ме веднъж, срам за теб — бе казал Хари, след като бе разкрит. — Излъжеш ли ме два пъти, срам за мен. Излъжеш ли ме четири пъти подред, значи съм най-големият глупак на света“.

— Отговори — отново изкрещя Сун. — Кой беше с теб в склада?

Мърсър не можеше да се надява да победи болката. Никое човешко същество не би издържало. Той само намери психическа бариера, в която да се разбиват вълните на агонията. Този щит можеше да бъде солиден като емоционалната връзка с него. Вместо да пречупи напълно Мърсър, Сун го бе довел до единственото нещо, през което болката не можеше да премине. Мърсър не предполагаше, че това ще е Хари. Родителите му, всеотдайността му към идеалите му и дори споменът за някои от жените, които бе обичал, да. Но Хари?

Какво беше Хари за него? Този въпрос изискваше отговор, за да превъзмогне болката. Приятел не беше достатъчно, а баща звучеше пресилено. Тогава какъв му беше? „Хари, това съм аз — осъзна Мърсър. — Или поне такъв, какъвто искам да бъда след четирийсет и няколко години. Не алкохолът и цигарите, нито неуместните шеги. Хари вдъхва лоялност и непоколебима всеотдайност. Може да се разчита на него“. Хари беше човек, за когото хората щяха да говорят десетилетия, след като си отидеше от този свят, явление, каквото се вижда рядко, освен известните личности и легендите в спорта. Той влияеше на околните по неочаквани начини, но винаги ги караше да се чувстват добре. Лорън бе научила това само за няколко дни. А Роди беше готов да поведе война заради приятелството на Хари с покойния му баща.

Въпреки недостатъците си Хари беше пример за подражание за Мърсър, човекът, на когото несъзнателно се опитваше да прилича. Десетте години, прекарани под влиянието на Хари, бяха направили Мърсър такъв, какъвто беше сега. И в същия миг Мърсър осъзна, че старият му приятел винаги е бил спасително въже, котва, не само в сегашната агония, но и през цялото време, откакто се познаваха.

Сун усети, че работата му не дава желаните резултати.

Не очакваше, че американецът ще намери начин да се измъкне от въздействието на иглите, но въпреки това виждаше, че Мърсър се изплъзва от болката. Причиняването на още страдания нямаше да постигне нищо. Той извади една от иглите, които бе забил, за да отвори геометричните точки, и създадената от него крехка система на изкуствени пътища рухна.

Болката и дори споменът за нея изчезнаха. Мърсър беше само леко задъхан. Знаеше, че е издържал, и след миг установи, че няма последици. Изтезанията сякаш не се бяха случили, макар да си спомняше, че само допреди няколко секунди глезените му сякаш бяха разтопени до костта.

Инквизиторът наведе глава в знак на уважение, докато изваждаше иглите от тялото му и ги нареждаше на черната кърпа. После изключи касетофона.

— Браво. Издържа на иглите, но не смятай това за победа. Господин Лиу ми даде два дни, за да получа информацията, която иска. Утре ще започна с менгемета и чукове. Психическото преодоляване на въображаемата болка е едно, но да видим какво ще направиш, когато наистина изгоря петите ти и стегна в менгеме тестисите ти. Уверявам те, че да изпитваш болка, докато гледаш как осакатяват тялото ти, е съвсем различно.

Мърсър не каза нищо. В очите му блесна предизвикателство. Сун се обърна и тръгна към вратата. Пазачите влязоха, отнесоха Мърсър в килията му и му оставиха само купа с вода, още една с ориз и кофа с капак.

Той лежа на пода цял час, докато бавно се съвземаше от неописуемото преживяване. Масажира мускулите си, които се бяха схванали от болката, но с изключение на това се чувстваше добре. Стомахът му се сви от миризмата на храната. Устата му бе пресъхнала и беше жаден. Но нямаше доверие на храната, оставена от китайците. Сигурен беше, че или в ориза, или във водата има опиати, затова ги изсипа в металната кофа. Облегна се на стената и огледа всеки сантиметър на стаята на слабата светлина на единствената крушка.

— Добре, Хари — прошепна Мърсър, — твоето вдъхновение ми спечели още няколко часа. Имаш ли представа какво бих могъл да направя с тях?

„Избягай, тъпако“ — сякаш чу въображаемия отговор.

— Лесно е да се каже. Намирам се в бетонна стая със заключена стоманена врата. Пантите са от външната страна. Над вратата има ръждясала решетка на вентилационната система, широка трийсет и висока двайсет сантиметра. С изключение на крушката на тавана и жицата нямам нищо друго освен две празни купи, една препълнена кофа и боксерки. Какво предлагаш?

Разбира се, отговор не последва.

Килията вероятно бе предназначена за складово помещение. Докато пазачите го водеха по коридора, Мърсър видя десет еднакви врати и предположи, че това е таен подземен склад. Но оттук беше трудно да се избяга. Все едно беше в строго охраняван затвор. Разбра, че няма да може да се измъкне преди следващия „разговор“ с господин Сун.

— Ех, да имах отвертка…

Мината на двайсетте дявола

Провинция Кокле, Панама

През прозорците на кабинета Лиу Юшен виждаше склона на планината, оформен така, че приличаше на терасираните стопанства в Югоизточна Азия. Вместо да заравняват земята, за да я подготвят за засаждане на селскостопански култури, тежките машини, разкопаващи хълма, търсеха един от най-ценните метали на света. Багерите разрушаваха планината, за да стигнат до златоносната руда в недрата й. На места се появяваше червеникава, богата на железен окис почва — земята сякаш кървеше от раните си.

Споразумението, което Лиу бе постигнал с бившия президент Очоа, беше отворената мина да бъде запълнена отново, когато стигнат до края на рудната жила. Очоа беше отстранен от пътя му. Сега в двореца Херон живееше податливият на влияние Омар Квинтеро и Лиу вече не се безпокоеше за екологичното опустошение. Джунглата постепенно щеше да се възстанови. Е, може би чак след двеста години.

Друга концесия, която дължеше на Очоа и сега можеше да пренебрегне, беше построяването на свръхмодерен преработвателен завод, за да не може живакът, използван за отделянето на златото от разтрошената руда, да изтече във водната система. Лиу трябваше да пусне в действие завода. Същото се отнасяше и за валцовата мелница, в която се използваха огромни барабани, пълни със сачми, за да се разтроши рудата на ситен прах. Валцовата мелница бездействаше, откакто бе построена.

В Мината на двайсетте дявола работеха само багерите, самосвалите и булдозерите, които неуморно разрушаваха планината в по-големи мащаби, отколкото препоръчваха докладите за местния релеф.

Докладите бяха стрували на Лиу цяло състояние. Той нае проучвателни екипи, които да вземат стотици проби от недрата на земята, консултира се с геолози, докарани да изтълкуват данните, и накара цяла армия работници да пресява пясъка по бреговете на реките и потоците в района. Накрая специалистите казаха онова, което Лиу знаеше — в планината има злато. Кюлчетата в склада на „Хачърли“ с новите печати на република Панама бяха доказателството, че златото е 99,99 процента чисто. В докладите пишеше, че златото е добито чрез пресяване на златоносен пясък, извлечен със сонди.

Оценката на Лиу, че мината ще пълни икономиката на Панама с двеста милиона долара годишно, се оказа консервативна. Половин милиард може би беше по-близо до истината.

Кабинетът, който Лиу бе окупирал за посещението си, принадлежеше на надзирателя на мината и беше пълен с документи, справочници и щайги с проби. Помещението беше тясно и миришеше на пръстта отвън и на озон от лошо поддържаната климатична инсталация. Лиу се обърна с гръб към прозореца и духна на пръстите си. На бюрото седеше господин Сун и пиеше чай, донесен от китайския секретар на надзирателя. Само най-обикновените работници бяха панамци. Всички останали служители бяха на „Хачърли“ чрез фиктивна корпорация.

— Не си могъл да пречупиш Мърсър с иглите си, но мислиш ли, че ще го постигнеш с обикновени изтезания? — попита Лиу, който не бе убеден в това, след като изслуша записа на разпита. — Това е риск, който не ми харесва. Задължително е да науча какво знае той, преди да умре.

— Преди да усвоя иглите, бях добре запознат с традиционните методи — отговори Сун. — Познавам предела на издръжливостта. Мърсър няма да може да скрие нищо от мен.

Телефонът във външния кабинет иззвъня и секретарят се обади на Лиу.

— Търси ви господин Шан, сър.

Лиу вдигна слушалката. Поради случилото се с Пин в нощта на проникването в склада, Шан бе станал главният му помощник от КНТИНО.

— Какво научи, Шан?

— Управата на Канала е завършила разследването на автовоза. Резултатите не са оповестени публично, но сигурно ще кажат, че това е било опит да се отвлече корабът, за да бъдат откраднати автомобилите.

— Добре. — Парите, използвани от „Хачърли“ за подкуп на новия директор на Канала Феликс Силвера-Ариас, бяха похарчени добре. Влиянието му не само гарантираше, че новите лоцмани ще са китайци, работещи за друг клон на „Хачърли Консолидейтид“, но и че Лиу можеше да се справя с непредвидени ситуации като преследването и престрелката на борда на автовоза. — А какво казва правителството?

— Ще приеме заключението на управата на Канала с препоръка на всеки кораб да има войници, за да го охраняват.

Лиу се замисли за последиците, после прогони това от съзнанието си. Шепата отегчени панамци войници нямаше да са фактор през последния етап на операцията.

— Няма значение. Какво стана на езерото?

— Работата беше възобновена. Изпратихме още пазачи да подсилят периметъра. — Шан се поколеба. — Може да доведем още войници от Китай, сър. Силите не достигат.

— Изключено. — Гласът на Лиу не издаде безпокойството, което изпитваше при мисълта, че трябва да моли Пекин за още помощ. Положението му там беше деликатно. Всеки знак, че не може да се справи с операция „Червен остров“, щеше да предизвика бърза реакция от страна на КНТИНО и най-лекото му наказание щеше да е отстраняване от поста, а вероятно и екзекуция. Несъзнателно той отново духна на пръстите си, но каза спокойно: — Войниците, които имаме, са достатъчно.

— Да, сър — отговори Шан.

— След няколко часа ще знам с кого имаме работа и какви са целите им. Тази информация ще ни позволи да решим къде е най-добре да бъдат разположени войниците ни.

— Да се обадим ли на президента Квинтеро да изпрати негови войници на езерото? Ще трябва някак да узаконим обекта като експедиция за проучване на златни залежи или нещо подобно, и така ще получим подкрепления.

— Добра идея — отбеляза Лиу и сякаш усети как Шан се изпъчва от гордост. — Ще му се обадя, но ще го помоля да изпрати хора тук. За разлика от работата на езерото, тук те няма да видят нищо, което да ни компрометира.

— „Джемини“ е натоварен и чака, сър. — Шан прошепна името. Чувстваше се неловко да изговори на глас кодовото название.

— Да, да, да — побърза да каже Лиу, защото телефонната линия не беше обезопасена. — Нещо друго?

— Не, сър.

— Скоро ще се върна в града. Ще се видим тогава. — Лиу затвори телефона, извади от джоба си шишенце с течен антиацид и изпи няколко глътки.

Сун го наблюдаваше така, сякаш правеше списък на слабостите му, ако някога се наложеше да ги използва. Правете го с всеки, когото видеше. Това беше инстинкт.

Лиу потрепери от вторачения му змийски поглед и бързо прибра лекарството.

— Чу какво казах на Шан. Информацията от Мърсър ми трябва.

— Щом тялото му се възстанови, ще приложа други методи. — Сун погледна новопридобития си часовник „Таг Хойер“. — След около четири часа.

Лиу потрепери още по-силно.

Докато разглеждаше отдушника над вратата, Мърсър разбра как ще се снабди с отвертка. Но преди да се залови за работа, трябваше да се увери, че в сградата няма пазачи. Взе металния капак на кофата, удари дръжката на вратата, изчака малко и после отново я удари. Дръжката остана непокътната.

Продължи да блъска още десет минути и когато не се появи никой, реши, че е време да действа. Изсипа съдържанието на кофата в купите, сложи я с дъното нагоре пред вратата и пъхна капака в решетката на отдушника. Безпощадната влага в Панама бе отслабила метала и когато Мърсър дръпна капака надолу, част от решетката се откърти и падна на пода. Парчето стомана беше дълго трийсет сантиметра и с малко усилия Мърсър успя да заостри единия край, а после насочи вниманието си към крушката на тавана.

Областта на минното инженерство съчетава множество учебни дисциплини. Непосветените предполагат, че познанията в тази наука са свързани с копаенето на дупки, но това е само един от аспектите. Добрият минен инженер трябва да разбира от строежа на земните пластове, за да не се срути мината, от индустриална вентилация, за да има вътре постоянен приток на чист въздух, от водопроводни инсталации и от електротехника. Макар че със специфичните детайли се занимават специалисти от отделните области, отговорникът на целия проект трябва да разбира от всичко.

Мърсър подходи към крушката с увереността на електротехник професионалист. Електричеството преминаваше по проводник, поставен в дебела два сантиметра и половина тръба, прикрепена на тавана. Близо до мястото, където тръбата влизаше в стената, имаше куплунг с два сплетени проводника. Преди да го отвинти, Мърсър трябваше да извади жичките от мястото, където бяха прикрепени към крушката. Той премести кофата под крушката и махна винтовете на капачето. Както очакваше, там имаше две жички, по едната от които минаваше електричество.

Мърсър можеше да ги извади и да издърпа тръбата от тавана, но когато електричеството докоснеше вътрешната страна на тръбата, щеше да стане късо съединение и да се включи някой прекъсвач. Не можеше да рискува да го задейства и да предупреди пазачите. Тази работа изискваше ловкост и деликатност.

Той разплете жичките и развинти скобите, с които бе прикрепена за тавана тръбата с проводниците. Частта беше дълга около метър и двайсет и идеална за целта му.

Събу си боксерките, сряза ластика със заострения край на отвертката и после го накълца на ивици от два сантиметра и половина, а с остатъка уви показалеца и средния си пръст. Предстоеше най-трудното.

Отново се качи на кофата и разхлаби фасунгата. Ластикът около пръстите му го предпазваше от електрическия ток. След това се увери, че двете жички все още са свързани с крушката, пое дълбоко въздух и дръпна жичката, по която минаваше електричество.

Килията без прозорци потъна в непрогледен мрак. Не беше необходимо да чака очите му да се приспособят с тъмнината. Всичко трябваше да бъде извършено в мрака. Мърсър уви с ластика края на жичката с електричеството, като леко я издърпваше от пластмасовия изолатор. След това сложи и останалите ластици, докато я уви цялата. После внимателно слезе от кофата, затаи дъх и бавно започна да издърпва тръбата от жичките. Пет минути по-късно краищата се освободиха и паднаха на пода. Мърсър седна до тежкото парче стомана, прокара ръка по бетона и намери жичките.

Остави ги настрана и взе металната тръба. Напипа дръжката на вратата, вдигна тръбата и я удари с всичка сила. Дръжката се разхлаби.

Той стовари тръбата върху нея още четири пъти и накрая дръжката падна. През разбитата ключалка проникна лъч светлина от коридора и Мърсър използва отвертката, развинти болта на касата на вратата и я отвори. Беше свободен.

— Дали Худини би се справил с това? — измърмори той.

Беше гол и въоръжен само с трийсетсантиметрово острие от решетката и с парче тръба. Нямаше представа какво има извън сградата. Можеше да се озове на някоя оживена улица в Панама Сити или на пристанището на „Хачърли“, или на някое непознато място. Но за момента това нямаше значение. Бе свършил повече, отколкото очакваше.

Стисна импровизирания нож и тръбата и тръгна по коридора, готов за всичко, което се изпречи на пътя му.

Сцената около масата в кухнята на Роди Херара не можеше да е по-мрачна. Нищо не можеше да разведри тягостното настроение. Роди пиеше кафе, а Лорън — минерална вода. Само Хари посръбваше алкохол — бутилка „Джак Даниълс“, която си бе купил. Другите двама възрастни имаха такъв вид, сякаш им се искаше да се присъединят към него, но не можеха да се решат да посегнат към уискито. Мигел изглеждаше най-зле от четиримата.

Момчето седеше на стол до Роди. Лицето му беше отчаяно и неутешимо. Ясните му черни очи бяха изгубили блясъка си от плач.

Хлапето много се развълнува, когато се върнаха от тайната квартира — очакваше, че неговият герой ще бъде с Лорън, Роди и господин Хари. Макар и само десетгодишен, Мигел беше възприемчив и разгада разтревожените им изражения, и се разрида, когато Лорън го прегърна и започна да го успокоява на испански. Мъката му предизвика сълзи и в нейните очи.

Причината за безнадеждността, която ги бе обзела в тайната квартира, се дължеше на обаждането от френското посолство. Докато Брунесо, Фош и останалите легионери обсъждаха план за проникване в Мината на двайсетте дявола, иззвъня телефонът. Свързочникът във френското посолство, намиращо се в самия край на полуострова Каско Виехо, не знаеше какво означава паролата, която им предаде, но Брунесо знаеше и я обясни на присъстващите в стаята.

— Както вече ви казах, изчезналият уран всъщност не е изчезнал. — В гласа му прозвуча нотка на превъзходство. — Обадиха се от посолството. Екипът от инспектори в Япония е установил, че горивото не е било натоварено на борда на кораба. Изобщо не е имало гориво. Поради засечка компютърът, контролиращ кантара, е добавил допълнителни килограми към контейнера в Рокашо. Кантарът във Франция е бил абсолютно точен, затова е изглеждало така, сякаш липсват двеста килограма, когато всъщност не са били там. Мисията ни в Панама приключи. Отзовават ни. Аз се връщам в Париж, а Фош и екипът му отиват в базата си на космическата площадка за изстрелването на „Ариана“.

И победоносно запали цигара.

Лорън зяпна от изумление. Усилията й да убеди агентите да спасят Мърсър или поне да го потърсят бяха прекъснати от обаждането. Тя разбра, че Рене Брунесо няма да направи нищо, освен да забрави за поражението и да се надява, че това няма да навреди на кариерата му. Лорън знаеше, че дори да е оцелял на автовоза, Мърсър няма да издържи дълго в ръцете на Лиу. Французинът беше единственият й шанс да организират спасителна операция, но сега тази надежда се бе изпарила.

— Няма да направиш нищо, за да му помогнеш, така ли?

— Имам заповеди — отговори Рене. Не искаше да поеме лична отговорност и се оправдаваше с професионални задължения. Лорън бе чувала тези думи безброй пъти по време на кариерата си като военен. Сляпото подчинение на заповеди бе обрекло на безсмислена смърт милиони хора и този списък щеше да включи и Филип Мърсър.

Фош не се осмеляваше да я погледне в очите.

— Няма да оставя нещата така.

Лорън нямаше представа какво означава тази заплаха, нито колко неубедително прозвуча, но трябваше да каже нещо. Излезе ядосано от тайната квартира. Нямаше нерви да остане с французите. След няколко секунди Хари и Роди я последваха и тримата мълчаливо се върнаха в дома на Херара.

През първите няколко часа разговаряха как да спасят сами Мърсър. Лорън им обясни, че само ще си загубят времето, ако отидат в посолството, и че наемането на местни хора ще отнеме няколко дни, дори повече. Връзките й с нелегалния свят на наемниците бяха умрели, когато хеликоптерът на „Хачърли“ бе използвал дълбочинните бомби, за да освободи въглеродния двуокис, натрупан в езерото.

След това всеки потъна в собствените си мисли.

Кармен Херара седеше на дивана във всекидневната и плетеше, а децата й играеха с книжки за оцветяване на пода. На стената зад нея бе окачена картина на Иисус, а под нея имаше снимка на известния боксьор и местен герой Роберто Дюран. На вратата се позвъни и тя остави плетката и погледна съпруга си.

Беше осем вечерта. Роди не знаеше кой може да е посетителят в този час и й каза да заведе децата в задната част на тристайната къща. Лорън застана до външната врата, зареди пистолета си и освободи предпазителя. Роди отвори вратата и отскочи встрани.

— Ако Брунесо разбере, че сме тук, ще ни убие. — Зад лейтенант Фош стояха още четирима легионери, а на улицата бе паркиран взет под наем пикап. — Мърсър може и да не е положил клетва като легионер, но спаси моя живот и живота на Карлсън. Няма да го изоставим.

Паузата след заявлението му продължи само няколко секунди, а после емоциите на присъстващите се промениха на сто и осемдесет градуса.

— Крайно време беше да се появите, негодници — извика Хари от кухнята. — Фош, човек може да прочете по-лесно твоите мисли, отколкото на Мърсър. Знаех си, че ще дойдеш.

— Щом си знаел, че ще помогнат — доволно го предизвика Лорън, — защо седиш гузно тук като нас, останалите?

Хари отново напълни чашата си.

— Нуждаех се от извинение да пийна нещо. А сега си домъкнете задниците тук и да решим как да спасим Мърсър.

Мината на двайсетте дявола

Провинция Кокле, Панама

За войници, обучени в джунглите на Гвиана, шесткилометровият нощен преход от мястото, където бяха оставили пикала, не беше нищо и легионерите дори не се бяха задъхали, макар че се обливаха в пот от безмилостната влажност. Краткотрайният дъжд не намокри камуфлажните им облекла. Твърдо решена да не изостава от атлетичните командоси, Лорън се радваше, че не я накараха да поеме водачеството. Придвижването през преплетената растителност беше като да се бориш в кошмар. Водачът беше сърбин, казваше се Томанович.

Поради опита си на Балканите Лорън изпитваше подозрителност към едрия мъж. Бе виждала безброй пъти в Косово изражения като неговото — смесица от гордост, предизвикателност и потиснат гняв. Лесно можеше да си го представи как изтезава албанци или убива мюсюлмани. Уверенията на Фош, че Томанович е в Легиона много отпреди да започнат етническите конфликти, не намалиха безпокойството й. Тя не можеше да се отърси от мисълта, че сърбинът й напомня за множеството масови убийци, които бе виждала. Но капитан Ваник беше професионалист, затова се довери на френския офицер и мълчаливо последва легионерите, които си проправяха път през джунглата.

Вече се бяха уверили, че на главния вход на мината има засилена охрана, затова единствената им възможност беше да заобиколят и да се доближат до не толкова добре охранявана страна. Бяха принудени да минат напряко през джунглата и дневната светлина не би улеснила прехода им. Ерозирал от милиони години дъжд, теренът около мината беше неравен и изровен. Горещината, влагата и гъстите облаци насекоми допълнително усложняваха положението.

На билото на последния хълм имаше мощен прожектор, чиято светлина се отразяваше в ниските облаци. В мината се работеше денонощно и около изкопа бяха поставени огромни прожектори. Мястото беше осветено като стадион.

Приближиха до билото пълзешком. Лорън се промъкна през храстите, използвайки късото дуло на пушката „Фамас“, за да отмества увисналите листа, които й пречеха да вижда. Спря и огледа лагера с бинокъла си.

Мината изглеждаше такава, каквато очакваше, макар че бе виждала подобни съоръжения само по телевизията. Групи работници копаеха на дъното на терасирания склон. В долината зад шахтата се намираше административната сграда, бараки за поддръжка на машините и големи индустриални постройки, вероятно предназначени за обработване на рудата. Имаше паркинг за служебни превозни средства и празна площадка за хеликоптери. Пътят, излизащ от долината, завиваше наляво и след десетина километра стигаше до магистралата.

В отделно заграждение в лагера се виждаше входът на нещо като подземен бункер. Лорън забеляза очертанията на няколко вентилационни шахти.

Едва когато се съсредоточи върху хората до тежките машини, осъзна какви са мащабите на операцията. Самосвалите бяха много по-големи от онези в пристанището на „Хачърли“. Никога нямаше да им позволят да се движат по градските улици. Лорън предположи, че са били сглобени край мината. Всеки самосвал беше по-голям от къща и имаше шест гуми, високи три-четири метра, и леген с размерите на плувен басейн. Шофьорските кабини се намираха на шест-седем метра над земята и до тях се стигаше по стълби, виещи се диагонално на огромните решетки. Багерите и булдозерите, унищожаващи планината, бяха разположени на равни разстояния един от друг. Имаше една друга машина, по-голяма от останалите, каквато Лорън не бе виждала. Монтирана на гъсенични вериги, тази извисяваща се грамада имаше механично рамо, което изкопаваше от планината петдесеттонни парчета.

Лорън преодоля страхопочитанието си пред огромните размери на мината и насочи вниманието си към пазачите. Съоръжението бе строго охранявано. Патрули от по трима души обикаляха край оградата, други се разхождаха сред работниците, а трети дежуреха извън периметъра на лагера. Само за няколко минути тя преброи двайсет и трима въоръжени мъже.

Фош изшътка и легионерите се оттеглиха от билото и се събраха петнайсет метра по-надолу.

— Combien du soldats? — обърна се той към Лорън.

— Говори на английски, ако обичаш.

— Колко са войниците?

— Преброих двайсет и трима.

— Трийсет и осем са — поправи я французинът. — Изглежда, единственият ни път е надолу по изкопа. Вдясно няма толкова много прожектори. Ще се спуснем оттам. Релефът е неравен, но терасите ще улеснят придвижването им. — Фош погледна Лорън. — Piece du gateau.

— Фасул ска работа — имитира го тя.

Лейтенантът обясни плана си. Трябваше да слязат в долината, да намерят прикритие и да чакат удобна възможност да претърсят мината. Всички бяха на мнение, че Мърсър вероятно е в бункера.

Томанович поведе екипа покрай мината, докато не стигнаха до тихо място, където в момента не се работеше. Този ход ги отдалечи от бункера, затова щом се спуснеха долу, трябваше да прекосят долината.

Плъзнаха се като сенки по първата от деветте скални тераси.

Войниците стояха с гръб към тях и никой не забеляза проникването им в лагера.

Бункерът се намираше на двеста метра. Пространството дотам бе осеяно с чакъл и машини. На ярката светлина на прожекторите превозните средства приличаха на огромни приведени насекоми, заети със задачата да изравнят релефа. Към бункера се приближиха петима мъже. Четиримата бяха униформени пазачи, а петият, много по-дребен от другите, беше цивилен.

Човекът не беше Лиу Юшен, нито някой от другарите му от КНТИНО, контролиращи „Хачърли“.

Петнайсет секунди след като малката група влезе в бункера, единият войник се появи отново и наду свирка, чийто пронизителен звук бе почти заглушен от грохота на машините. Но очевидно бе чут, защото след миг от спалните помещения изскочиха още пазачи. Мощни прожектори осветиха всеки сантиметър от мината, включително купчината пръст, зад която се криеше френският екип.

— Вик, отиди на върха на хълма — заповяда Фош не едрия сърбин.

Томанович тръгна, без да пророни дума.

— Какво мислите, че се е случило? — попита Лорън, докато чакаха.

— Струва ми се, че бяха тръгнали към някаква секретна зона, и онова, което са видели, не им е харесало — отговори един от легионерите.

— Или по-скоро онова, което не са видели — поправи го тя. — Сигурно там са държали Мърсър. Може би е избягал.

— Да не избързваме с изводите.

Вик Томанович се върна.

— Висока степен на тревога. — Английският му беше по-добър от френския, макар че говореше и двата езика със силен акцент. — Претърсват с прожектори външната страна на оградата. Както чувате, земекопните машини продължават да работят. Повечето мъже са в бункера. Цивилният изглежда ядосан.

— Трябва да се разкараме оттук. — Лицето на Фош беше сериозно. — Това място стана tres dangereux.

На триста метра зад тях имаше път, водещ извън мината. До оградата от бодлива тел стояха на пост четирима китайци. Порталът беше далеч и часът късен, затова никой от легионерите не чу нищо, докато звукът на приближаващия се камион не стана по-силен от шума на багерите. Те се обърнаха едновременно и видяха, че през портала влиза военен камион. Камионът спря и от него започнаха да слизат войници.

За разлика от охраната на мината, тези мъже бяха панамци. Лорън разбра това по униформите им и карабините „M-16“, които носеха.

Двете непредвидени събития — тревогата, вдигната в бункера, и пристигането на подкрепления — превръщаха спасителната операция в провал и поставяха под съмнение оттеглянето им. Панамските войници бързо се построиха в редица, всеки на шест-седем метра от съседа си, и тръгнаха по долината.

— Merde!

Легионерите разполагаха само с няколко минути, преди войниците да стигнат до тях. Ако побегнеха в противоположната посока, щяха да попаднат на китайците. Бяха хванати в капан. Купчината пръст, зад която се криеха, беше на трийсетина метра от основата на терасираната скала. Може би един щеше да успее да измине разстоянието, без да го забележат, но не и шестимата.

— Oui, merde — с пресъхнало гърло каза Лорън.

— Към върха на могилата — заповяда Фош.

Екипът се изкатери по купчината чакъл, осигурявайки си предимство от шест-седем метра височина и открито пространство за стрелба. От тайно спасяване мисията им бе на път да се превърне в отчаян последен опит за защита.

— Подбирайте мишените. Стреляйте по войниците и офицерите.

Думите на лейтенанта бяха излишни. Легионерите и Лорън знаеха какво се очаква от тях. Панамските войници бяха на двайсетина метра, а китайските — малко по-далеч.

— Съсредоточете огъня върху местните — каза Лорън. — Те не са обучени добре като китайците. Ако пробием дупка в редицата им, може да успеем да откраднем камиона.

— Bon idee.

За миг им се стори, че панамците ще минат покрай купчината, но после сержантът извика нещо на един от войниците и той тръгна към тях. Лорън не можеше да повярва, че това се случва. След трийсетина секунди щеше да поведе битка за живота си. Дори в Косово положението не беше толкова лошо. Тя прехапа устни и се вторачи в приближаващите се панамци през оптическия мерник на карабината си.

— Camerone Hacienda! — прошепна Томанович.

Това беше боен зов на Чуждестранния легион, мястото на битка, в която трима офицери и шейсет и двама войници бяха отблъснали армия от две хиляди мексиканци по време на война за разширяване на империята на Наполеон III. Французите бяха претърпели поражение, но едва след като последните петима оцелели легионери бяха атакували с щикове настъпващите мексиканци. Годишнината от битката през 1863 още се празнуваше от Легиона на 30 април.

По някакво шесто чувство Фош изчака и стреля в същия миг, когато вратата на един от самосвалите се затвори с трясък, който заглуши изстрела. Войникът на шест-седем метра от подножието на купчината изпусна оръжието от безжизнените си пръсти. Последва кратка пауза, докато другарите му се питаха какво става. Французите сложиха край на затишието със смъртоносна канонада. Седем от двайсет и петте панамски войници загинаха, преди останалите да успеят да отвърнат на огъня.

— Вик, Жерар, couvrez nos derrieres![34] — извика Фош.

Двамата легионери се обърнаха навреме, за да спрат китайските войници, приближаващи се зад гърба им. Върхът на купчината се превърна в редут. Китайците и панамците не можаха да намерят прикритие и бързо отстъпиха, преди да са изгубили още хора.

— Ще се организират и ще се върнат — извика Лорън. Ушите й кънтяха от краткия, но интензивен огън.

Пет-шест минути китайците и панамците обстрелваха върха на могилата. Французите пестяха амунициите, подбираха мишените и произвеждаха единични изстрели, които или убиваха на място, или нанасяха сериозни рани. Но знаеха, че патовото положение няма да продължи вечно.

— Предложения? — попита Фош.

Хората му отговориха на френски. Бяха твърде мрачни и напрегнати, за да ги е грижа, че Лорън няма да ги разбере. Но тя много добре знаеше какво става и съзнаваше, че нямат никакъв изход.

Изневиделица се появи боядисан в камуфлажни цветове пикап с картечница. Оръжията на французите бяха достатъчни, за да отблъснат войниците, но картечницата можеше да взриви от разстояние купчината чакъл. Лорън забеляза и огромен булдозер с гигантска кофа, който се движеше към тях.

Картечницата изригна огън и куршуми обсипаха могилата. Легионерите бяха приковани от канонадата и войниците отново тръгнаха към тях. Тежките куршуми раздробяваха купчината чакъл и плитката падина, която предпазваше легионерите, скоро щеше да бъде разкрита. Жерар вдигна пушката си, за да стреля, но откосът на картечницата отнесе оръдието от ръцете му заедно с късче от десния му показалец.

Пикапът спря, за да може стрелецът да стабилизира оръжието и да се прицели по-точно. Той съсредоточи огъня малко под върха на купчината. Тежките куршуми започнаха да разпръсват чакъла. След няколко минути легионерите щяха да бъдат изложени на смъртоносна канонада.

Китайските и панамските войници спряха да стрелят, за да наблюдават неизбежното.

Никой не обърна внимание на булдозера, който профуча през лагера като разярен звяр. Отначало изглеждаше така, сякаш се е насочил право към позицията на французите, но в последния момент зави към пикапа.

Докато се приближаваше към пикапа, невидимият водач на булдозера спусна кофата и тя се плъзна под четирите гуми. Китайският шофьор изкрещя, когато пред стъклото се появи масивна стена от стомана, и не успя да скочи на земята. Булдозерът загреба пикапа и го вдигна високо, после тръгна през мината, бълвайки гъст пушек. Стрелецът допълзя до ръба на кофата, но от височина пет метра и при скорост трийсет километра в час се поколеба да скочи. А после разбра какво смята да направи водачът на булдозера и се вцепени. Кракът му се подхлъзна, докато скачаше, и той падна точно пред огромната гума. Петдесеттонният булдозер го премаза като мравка.

Човекът в кабината вдигна кофата, за да вижда под нея, и когато се приближи до работната площадка на мината, намали скоростта. Точно преди кофата да се вреже в могилата, той я наклони напред. Пикапът започна да се плъзга навън. Кофата се заби в могилата. Силата на удара натроши шевролета и вкара останките му във възвишението. Булдозерът потегли на заден ход, а пикапът остана вклинен на четири-пет метра над земята. От смачканото му купе течеше гориво и кръвта на шофьора.

Французите реагираха на спасението си много по-бързо от китайците и панамците — откриха огън и разчистиха пътя на булдозера към тях. Пазачите на мината се разпръснаха от подновената контраатака. Неколцина стреляха по булдозера, но куршумите им рикошираха в кофата, която шофьорът бе спуснал пред себе си като щит. Куршумите, попаднали в гумите или в двигателя на машината, не причиниха щети.

Булдозерът се приближаваше зад гърба им и Лорън и останалите се съсредоточиха да не позволят на китайците да атакуват купчината чакъл отпред или по фланговете. Земята под могилата представляваше открито пространство и никой не се осмеляваше да влезе в обсега на огъня и да осуети спасяването. След няколко секунди булдозерът стигна до тях и се покатери до половината на склона. Водачът спусна кофата, за да могат легионерите да скочат на нея.

— Вие ли сте повикали такси? — извика от кабината голият Мърсър.

След като прекара близо осем часа в една дренажна тръба на склона недалеч от бункера, където го бяха затворили китайците, Мърсър се запозна с установената практика в мината. Наблюдаваше съсредоточено и следеше за почивка на пазачите, която да му позволи да избяга в джунглата. Изпълненото с неудобства чакане, да не говорим за жилещите насекоми и посещението на една любопитна змия, за която се надяваше, че не е отровна, беше напразно. Мината беше строго охранявана и удобна възможност така и не се появи.

Мърсър се надяваше, че шансовете му ще са по-добри, когато се мръкне и новата смяна поеме работата, но екипите дойдоха час преди залез-слънце, а десетките прожектори бяха запалени много преди да се здрачи. Той се примири, че ще трябва да чака дълго, вероятно докато господин Сун се върне в бункера и открие бягството му. Надяваше се, че в първите минути на паника и суматоха ще успее да се промъкне покрай охраната.

От мястото си виждаше стъпалата, спускащи се към бункера. Сун и четирима войници влязоха в укрепения склад. Мърсър се подаде от тръбата и провери позицията на патрулите извън оградата и най-близките спални помещения. Веднага щом един от хората на Сун изскочи от бункера и наду свирката си, Мърсър се претърколи и запълзя по земята. Не беше изминал десет метра, когато чу характерния пукот на автоматично оръжие от отсрещната страна на лагера.

Разбра какво става и без да вижда кой стреля. Лорън бе дошла да го спаси. Нямаше друго обяснение. Стрелбата се засили. По времетраенето и посоката на изстрелите Мърсър разбра, че Лорън и по всяка вероятност неколцина от легионерите на Брунесо са притиснати. Между Мърсър и свободата нямаше нищо друго освен трийсет метра открито пространство, но той се обърна и тръгна към мястото на престрелката. Не можеше да ги изостави. Бе преброил най-малко петдесет китайски пазачи и знаеше, че приятелите му няма да издържат без неговата помощ.

Докато вниманието на всички бе съсредоточено върху сражението, Мърсър се приближи до един от булдозерите. Шофьорът не бе изключил двигателя, стоеше на платформата пред кабината и наблюдаваше битката. Боботенето на мотора заглуши стъпките на Мърсър, който стигна до булдозера, без никой да го забележи. Вместо да се изкачи по стълбата, за да стигне до кабината, той се покатери на огромната гума, скочи през предпазните перила, блъсна панамеца в кабината и го удари два пъти по главата. Мъжът изгуби съзнание. Мърсър смъкна ризата му, събу му обувките и хвърли отпуснатото му тяло на земята.

Понечи да се облече, но видя, че откъм спалното помещение за войниците потегля пикап с картечница „Браунинг“.

Мърсър включи на скорост и подкара след него. Загреба го, блъсна го в насипа и се насочи към легионерите. Доколкото си спомняше от историята, Чуждестранният легион не се представяше особено добре, когато се стигнеше до защитата на укрепления, като например в Диен Биен Фу или други кампании в пустинята. Разбира се, сега разликата беше в това, че Мърсър пристигаше с турбодизелов двигател с петстотин конски сили и можеше да се движи с четирийсет километра в час.

Изкатери булдозера до половината на купчината и спусна кофата така, че легионерите да бъдат защитени, докато скачат вътре. Лорън се вторачи в него и Мърсър й се усмихна.

— Хайде — подкани ги той. — Броячът се върти.

Четиримата легионери, Фош и Лорън скочиха в огромната кофа. Поток от куршуми обсипа задния край на машината. Легионерите трябваше да отвърнат на огъня, ако Мърсър искаше да ги измъкне оттук. Той спусна кофата на нивото на очите си, подкара булдозера, даде на заден ход и се насочи към пътя. Предпазени от всички страни от кофата, французите и Лорън започнаха да стрелят по всеки войник, когото видеха. Бяха неуязвими за всички малокалибрени оръжия. Булдозерът се бе превърнал в подвижна крепост.

Мърсър погледна през рамо и ги изведе от мината, като маневрираше между купчините чакъл и нарочно блъсна предницата на камиона, който бе докарал панамските подкрепления. Предната гума на камиона се спука и оста се огъна.

Мърсър знаеше, че пътуването в кофата е трудно и неудобно за Лорън и останалите, но пък така те поддържаха огъня и печелеха ценно време, от което щяха да се нуждаят, когато китайците се организираха и потеглеха след булдозера с по-бързи превозни средства.

Пътят не беше много по-широк от предната част на булдозера. От двете страни имаше напоителни канали и ако не внимаваше, Мърсър можеше да изхвърли в тях пътниците си. Приближи се до стоманената мрежа и будката на охраната и натисна клаксона, за да предупреди французите, че мишените са зад тях. Четиримата китайски пазачи на портата издържаха, докато булдозерът връхлиташе към тях, но в последния момент побягнаха в джунглата.

Осветеният от прожекторите район остана зад тях и облаци закриваха луната, така че Мърсър едва виждаше къде кара. Трябваше да обърне булдозера така, че фаровете да осветяват пътя. Той видя една отбивка, отново натисна клаксона и рязко обърна булдозера, като вдигна кофата максимално, за да могат легионерите да стрелят, ако видят опасност.

Шофирайки с една ръка, Мърсър нахлузи откраднатата риза, разхлаби връзките на обувките и пъхна крака в тях. Започваше да чувства, че имат шанс.

Фаровете пронизаха мрака и той видя, че се приближават към дълбоко дефиле. Стоманеният мост над клисурата беше достатъчно широк, за да мине булдозерът, но не изглеждаше достатъчно стабилен, за да издържи тежестта му.

Мърсър намали скоростта. Дерето не беше толкова дълбоко, колкото му се стори на пръв поглед. Мостът беше дълъг дванайсет метра, но нямаше да побере булдозера. Мърсър спусна кофата и намали оборотите на двигателя, за да го чуят легионерите.

— Слизайте! И минете по моста! — извика той. — Тесен е за булдозера. Ще продължим пеша.

— А ти? — попита Лорън.

— Ще бъда зад вас — увери я Мърсър. — Обещавам, че няма да повторя каскадата на кораба.

Групата тръгна по моста, а Мърсър се обърна и огледа пътя. В далечината видя фаровете на приближаващо се превозно средство. Той качи булдозера на моста, като остърга бетонните подпори. Металната конструкция изскърца под тежестта на огромния товар. Мърсър спусна кофата и стоманените зъбци са впиха в асфалта.

Той изключи двигателя, извади ключа и го хвърли в пропастта. Ако китайците нямаха мощна аварийна кола, за да го изтеглят, булдозерът дълго щеше да блокира моста. Мърсър завърза връзките на обувките и се присъедини към останалите.

Лорън го прегърна и го целуна. Устните й бяха горещи и влажни.

— Ще ми кажеш ли как успя да избягаш? — Вълнението засили южняшкия й акцент.

Мърсър се изненада от страстния й поздрав, но му стана приятно.

— Дай ми секунда — каза той и после заговори на френски. — Фош, est-ce qu’il y a une barricade devant nous?

— Quoi?

— Има ли барикада пред нас, нещо, което да блокира пътя към магистралата?

— Да, бариера. При това добре охранявана.

Мърсър се намръщи.

— Войниците вероятно вече са предупредени по радиото. Ако не се махнем от пътя, ще попаднем в капан между тях и всеки, който мине покрай булдозера.

— Добре. — Фош извади малка радиостанция от джоба на камуфлажната си униформа. — Херара, чуваш ли ме?

— Да — отговори Роди, който седеше зад волана на пикапа под наем. — Преди няколко минути мина военен камион, но ти каза да не ти се обаждам.

Роди чакаше на километър и половина от пътя за мината, както му бе заповядал френският лейтенант.

— Ще сме при теб след петнайсетина минути. Ще излезем от джунглата, затова не се стряскай.

— Добре. Чакам ви.

Излязоха от пътя и тръгнаха през джунглата. Начело вървеше Вик Томанович. Мълчаливият сърбин умееше най-добре да намира тайните пътеки на животните в гъсталаците. Лорън се движеше зад Мърсър и дори в мрака успя да види неочаквана гледка. Щом той прескочеше някое паднало дърво или се наведеше да мине под клон, голият му задник лъсваше под откраднатата риза. Зрелището я накара да се изчерви, но въпреки това тя не се сдържа и закачливо подсвирна, когато Мърсър се качи в пикапа. Той дръпна надолу ризата и се усмихна смутено. Легионерите подхвърлиха няколко нецензурни забележки.

Лорън облече розовата блуза, която бе взела от Кармен Херара, седна отпред до Роди, избърса камуфлажната боя от лицето си, прихвана косата си с ярка шнола и си сложи крещящ грим. Ако минеха покрай военна или полицейска кола, хората в нея щяха да помислят, че шофьорът на пикапа си е взел проститутка за през нощта. Но се оказа, че не е трябвало да си прави труда — по пътя до Панама Сити не видяха нищо подозрително.

Домът на Роди Херара

Панама Сити, Панама

Кармен бе заспала на дивана, но щом съпругът й, Мърсър, Лорън и легионерите влязоха в къщата весели като футболен отбор, спечелил важна победа, се разсъни, скочи и прегърна Роди. Мигел и децата също се събудиха и тясната стая се изпълни с шумно веселие. Жерар, който бе загубил част от показалеца си, получи съчувствие от Кармен и добронамерени закачки от другарите си, че е единствената жертва. Пет минути всички крещяха и се прегръщаха. Дори Хари, чиято представа за демонстрация на обич беше просто да не се мръщи, потупа Мърсър по гърба.

— Длъжник съм ти, че ме измъкна — каза Мърсър.

— Всички имат принос — скромно отговори Хари, изненадан от силните чувства в гласа на Мърсър.

— Не за спасяването, а заради нещо друго. Може и да ти го кажа някога.

Мигел увисна на ръката на Мърсър, като прекъсна разговора им и остави Хари да се чуди на думите на приятеля си.

— Знаех си, че ще върнеш — за стотен път каза момчето. В тона му прозвуча настойчивост, сякаш нито за миг не се бе съмнявал в това.

Не беше чудно, че травмата от загубата на родителите му се бе превърнала в ожесточена привързаност към Мърсър. Той бе спасил Мигел от джунглата, беше го накарал да се засмее за пръв път след смъртта на майка му и баща му и го бе довел в този безопасен дом, където имаше деца на неговите години. В съзнанието на момчето Мърсър бе станал важна личност и мисълта, че неговият герой може да си отиде като родителите му, беше твърде много за уязвимите му чувства. Въпреки твърденията, че е вярвал в завръщането на Мърсър, Мигел се вкопчи в него така, сякаш от това зависеше животът му.

Мърсър не съзнаваше в какво се е превърнал за момчето и се развълнува. За пръв път почувства какво означава да си баща. Улови погледа на Роди и между тях премина някаква тайна — безмълвното признание какво всъщност означава безпрекословната обич на едно дете. Мърсър изпита завист към него.

Преместиха се в кухнята. Електрическият вентилатор проветри мириса на барут и пот и въздухът се изпълни с уханието на набързо приготвена храна. Всички насядаха, отвориха си бири и всеки почна да разказва за ролята си в спасителната операция. Мърсър говори най-много, като обясни подробно за мъченията, които бе понесъл. Останалите слушаха внимателно всяка негова дума. Изобретателността му в бягството от килията накара лейтенант Фош да вдигне наздравица и да му предложи да стане член на Чуждестранния легион.

Когато разказите приключиха, Кармен заведе децата да си легнат. Само Мигел не обърна внимание на опитите й да го убеди да последва другите малчугани. Тя разбра, че момчето иска да е с Мърсър, за да е сигурно, че героят му е в безопасност, и му позволи да остане с възрастните. После нежно целуна Роди и се прибра в стаята си.

Фош усети, че празненството ще се превърне в стратегическо съвещание, каза на двама от хората си да върнат пикапа на паркинга, откъдето го бяха взели, и изпрати друг легионер на пост пред къщата. Не се страхуваше, че са ги проследили, но предстоящият разговор щеше да е само за офицерите. Раненият пръст на Жерар бе превързан и болкоуспокояващите оказваха въздействието си, затова Фош го остави да спи на дивана.

Бирата свърши. Хари без желание извади бутилката си с уиски и наля на всички.

— Мислиш ли, че може? — попита Мърсър и посочи малката чашка, в която Хари бе налял на Мигел.

— Шегуваш ли се? — изсумтя старецът. — Дядо ми ми даваше да пия още когато бях по-малък от Мигел, и виж какъв мъж станах.

— И още как.

Хари се замисли за миг, погледна измачканата си риза и потърка брадичката си.

— Имаш право. Съжалявам, хлапе. — Взе чашката на Мигел и я изпи.

Мърсър погледна към китката си и изруга наум, когато си спомни, че инквизиторът бе откраднал часовника му. Стенният часовник показваше дванайсет и половина. Бе спал само един час в пикапа. Тялото му беше изтощено, но съзнанието му бе напрегнато и пълно с идеи, които започваха да се фокусират. Той знаеше, че сега е моментът да обсъдят следващите си ходове, а не на сутринта, когато оживлението им щеше да премине. Видя, че хората около него са на същото мнение.

Всички с изключение на Хари. Той изглеждаше самодоволен, сякаш знаеше отговорите на всички въпроси. Запали цигара, съзнавайки, че Мърсър го наблюдава. Наслаждаваше се на напрегнатото очакване, което създаваше.

— Имаш да ни кажеш нещо? — попита Мърсър. Знаеше, че Хари е готов да се пръсне, но не и да разкрие тайната си, преди да го попитат.

— Чакълът, който сте видели на пристанището, не е от мината. — Хари се облегна назад, готов да приеме похвалата на Мърсър, че е разгадал мистерията.

— Знам.

Отговорът му изненада всички.

Приповдигнатото настроение на Хари изведнъж се изпари.

— Какво?! Откъде знаеш?

— Нито чакълът, нито златото са оттам. В мината няма злато.

— Какви ги говориш? — попита Лорън и сложи лакти на масата. — Нали го видяхме. В мината трябва да има злато. Всички онези хора. Съоръженията. Големите камиони.

— Това е декор — заяви Мърсър. — Сложна бутафория, за да убеди инвеститорите и длъжностните лица от правителството, че Лиу е открил златна жила в джунглата. Като се имат предвид средствата, които е вложил, се обзалагам, че разполага дори с фалшиви геоложки доклади, за да подкрепи измамата. Виждал съм да правят това и преди, обикновено когато искат да присвоят инвестиции. Някой сенчест собственик на мина фалшифицира доклади, примесва рудни проби със златен прах и публично оповестява откритието си. Когато акциите на мината хвръкнат до небето, той я продава тайно и изчезва. След седмица и нещо някой инспектор отива там заедно с независим геолог и установява, че хората са изгубили милиони долари за безполезна дупка в земята. Аз лично съм съобщавал подобна лоша новина на управителите на един пенсионен фонд, които се простиха със сметките на няколко възрастни дами.

— Смяташ, че Лиу се опитва да направи същото тук? — попита Роди.

— Не може да бъде — възрази Лорън. — Нали видяхме златото в склада.

— Даваха го по телевизията — добави Роди. — Голяма церемония днес с президента Квинтеро. Той показа на медиите няколко току-що изсечени кюлчета. Дори имаха републиканския печат на Панама.

— Да, всички видяхме злато, но това не означава, че е дошло от мината. Геологичните доказателства, които видях в мината, не потвърждават, че там, където работят, има златна жила. Ако искате, мога да ви отегча с подробности, но това няма да промени факта, че златото, което видяхме, е от друго място. Имайте ми доверие.

— Не забравяйте, че чакълът се пренася в мината от кораб — добави Хари. — Този факт потвърждава теорията на Мърсър.

— Точно така. Още реквизит за декора на Лиу. Спомням си, че имаше много кварц, един от белезите за наличие на злато, затова вероятно е докаран от действаща златна мина. Лиу е искал да разполага с проби, в случай че някой прояви подчертан интерес към мината му.

— Щом златото не е от онази мина и не е част от Два пъти откраднатото съкровище от езерото, тогава откъде е дошло?

— Фош улучи същината на загадката.

— Предполагам, от същото място, откъдето е дошъл и чакълът — отговори Мърсър. — От Китай.

На лицето на Лорън се изписа озадаченост.

— Но защо? Това ми се струва твърде сложно за измама с инвестиции.

— Не мисля така. — Мърсър сви рамене. — Нямам представа какво е намислил.

— Контрабанда? — предположи Хари. — Ами ако използват операцията с мината като прикритие, за да изнесат от Панама съкровището на инките?

— Мислих по този въпрос — отговори Мърсър. — Но ако Лиу смята да изнесе златото, защо ще си прави труда да узаконява всичко? Защо просто не вземе съкровището от езерото и не го закара в Китай? Като се преструва, че е от мината, трябва да плати голям процент от печалбата на панамското правителство за лиценз и данъци. Ще загуби половината от стойността на златото плюс разходите по създаването на мината. Трябва да е нещо друго.

— Какво?

— Да обсъдим фактите. — Роди отброяваше на пръсти, докато говореше. — Китайците са направили фалшива златна мина. Донесли са злато и руда, вероятно от Китай, така че всичко да изглежда законно, а всъщност търсят огромно съкровище, заровено близо до Реката на руините. Щом намерят Два пъти откраднатото съкровище, вероятно ще се престорят, че златото идва от мината, и ще трябва да платят излишни десетки или стотици милиони долари. На едно мнение ли сме дотук?

Останалите кимнаха и го зачакаха да продължи. Надяваха се, че е открил някаква схема.

— Е, това са фактите — каза Роди. — Съжалявам, но не знам какво означават.

Всички въздъхнаха отчаяно и Хари им наля по още едно питие. Мигел бе заспал до Мърсър.

— Какво би спечелил Лиу, като даде всичките тези пари на правителството?

— Повече власт в Панама.

Роди отхвърли предположението на Фош.

— „Хачърли Консолидейтид“ налива толкова много пари тук, че вече има огромна власт. Освен ако Лиу не иска да го нарекат император или нещо подобно.

Лорън продължи мисълта му.

— Освен това, ако иска да получи още услуги от президента Квинтеро, Лиу може да предаде цялото съкровище. След като го намери — добави тя.

— Според вас Лиу иска да запази контрола върху златото, за да го раздава на части? — попита Хари и останалите кимнаха. — Знаем, че политиците имат къса памет. Да речем, че Лиу им даде съкровището наведнъж. Обзалагам се, че след година никой няма да си спомня за щедростта му, когато поиска зелена светлина за някой друг план. А ако си запази част от златото, може да държи изкъсо Квинтеро или някой друг властен човек.

Фош изведнъж разбра намека на Хари.

— И така ще ги кара да му се подчиняват, нали?

— Години наред.

— Не — възрази Мърсър. — Само докато съкровището свърши. Запасът не е неизчерпаем.

Във вълшебните разноцветни очи на Лорън блесна прозрение.

— Ами ако тръгнем отзад напред?

— Какво искаш да кажеш? — попита Фош и прие предложената му от Хари цигара.

— Ние предполагаме, че планът на Лиу е да даде пари на Панама срещу по-късни концесии. Но Роди спомена, че „Хачърли“ вече имат благоразположението на правителството. И аз съм чувала същото. Не е нужно „Хачърли“ да им дава нещо. — Тя млъкна, сякаш се колебаеше. — Вместо да поискат по-късно нещо от Панама, те може да смятат да го вземат сега и да използват съкровището като компенсация.

— Имаш предвид Канала?

— Какво друго? — Лорън се оживи, разгорещена от идеята, която обясняваше. — Замислете се. „Хачърли“ ще даде на правителството злато за милиони долари, когато може просто да го изнесе тайно от страната. Те вече контролират пристанища, петролопровод и десетина други бизнеса. Единственото, което не управляват пряко, е Каналът. Може би златото е отплата, за да превземат и него.

— Капитан Ваник — прекъсна я Роди, — управата на Канала плаща на правителството близо двеста и трийсет милиона долара годишно. Ако получи контрола над водния път, Лиу може да изплаща тази сума известно време, но както Мърсър каза, съкровището все някога ще свърши. И после?

Роди бе посочил фатален недостатък в плана й, но Лорън отказа да се предаде. Беше убедена, че е попаднала на нещо.

— Може би искат контрола само за две години?

— Защо?

— Не знам. — Лорън въздъхна отчаяно. — Вероятно искат да го затворят.

— Не могат. — Роди беше в позната територия и говореше авторитетно. — Според договора, с който върнаха Канала на Панама, Съединените щати запазват правото си да използват военна сила, ако за навигацията възникне заплаха. Ако Лиу затвори Канала, американските морски пехотинци веднага ще атакуват бреговете, за да го отворят отново.

— Някъде четох, че американската намеса зависи от това дали Панама ще им позволи да влязат в страната — отбеляза Фош.

— Това е само процедурна подробност — възрази Роди.

И в същия миг Мърсър прозря замисъла на Лиу и осъзна каква е идеята му.

— Да, процедурна подробност, но много важна. Ако Каналът бъде затворен, Съединените щати не могат да влязат без покана в Панама. — Той се обърна към Роди заради познанията на бившия лоцман. — Да речем, че Лиу иска временно контрол върху Канала, но не може да действа открито. Най-добрата му възможност за избор би била таен саботаж, нещо в краткосрочен план, което няма да изглежда подозрително и няма да бъде проследено до него. Ти как би постъпил?

— Господи, не помислих за това! — възкликна Роди. — Очевидното е да разруши шлюзовете, но те ще бъдат ремонтирани за два-три месеца, освен ако не ги порази ядрен удар.

— Този период е твърде малък — обади се Хари. — И няма как да стане тайно.

— Всички кораби минават през Гатун на брега на Атлантическия океан. Мястото е уязвимо. По време на Втората световна война там са били опънати мрежи против торпеда, а наоколо е била разположена зенитна артилерия. Днес законът и шамандурите не забраняват достъпа дотам.

— Има ли начин стената да бъде разрушена?

— Да, ако някой кораб се блъсне в нея. Проблемът е, че подобна катастрофа вероятно ще източи милиони кубически метри от езерото Гатун, резервоара на Канала.

— Прекалено сложно — каза Мърсър.

— Да, прекалено сложно — съгласи се Роди. — Ще са необходими много години, докато валежите отново напълнят езерото, за да могат да минават корабите.

— Тогава какви други варианти остават?

— Проливът Гейлард, най-тясната точка на Канала. — Роди начерта с молив езерото Гатун и Панамския канал. Главната част на водния път излизаше от езерото като виещо се пипало от тялото на амеба и минаваше по междуконтиненталния раздел по пътя си към Тихия океан. Там където Каналът се стесняваше между две планини, той написа „Контрактърс“, „Голд“ и ширината — 187 метра. — Повечето кораби, които минават оттам, са една трета по-дълги от ширината на пролива. Планините са надвиснали над най-високите плавателни съдове и през лятото е горещо като в пещ. Пространството е твърде тясно за големите кораби на „Панамакс“.

— Виждала съм пролива — каза Лорън, като погледна чертежа. — Експлозията трябва да е адски силна, за да изхвърли достатъчно камъни във водата и да го блокира. По време на разширяването, завършено през 2001 година, за последното взривяване са били необходими сто и двайсет тона експлозиви.

— Забравяш, че са били разпръснати в разстояние на неколкостотин метра по дължината на Канала — възрази Роди.

— Един насочен взрив би го запълнил отчасти.

— Да речем, че Лиу иска да затвори Канала за две години — каза Фош. — Все още не знаем защо би искал да направи подобно нещо. Защо да излага на риск законните си придобивки в Панама с подмолен терористичен акт? Какво би спечелил?

— Той контролира петролопровода и железницата — отговори Хари. — Ако Каналът не работи, Лиу ще контролира целия транзит. Ще върти страхотен бизнес.

— Да. — Французинът кимна. — Ще може да удвои и дори да утрои таксите за пренасяните товари. Търговците няма да имат друг избор, освен да му плащат, ако искат да избегнат допълнителното пътуване от четиринайсет хиляди километра около Южна Америка.

Мърсър вече бе обмислил и отхвърлил този мотив.

— Железопътните тарифи представляват половината от парите, които Лиу ще даде в злато, за да поддържа икономиката на Панама, докато Каналът отново бъде отворен. Това не е причината, макар че преместването на товарите през провлака може да спомогне за покриването на някои разходи за операцията му и за поддържането на международното корабоплаване тук. — Той се обърна към Лорън, която изглеждаше изтощена. — Ти първа се сети, че Лиу може би иска да замени Два пъти откраднатото съкровище срещу възможността да затвори Канала. Някакви идеи?

Тя сдържа прозявката си и поклати глава.

— Засега мисля, че трябва да се тревожим по-скоро как го прави, отколкото защо. Стратегията на Лиу ще бъде разкрита, след като научим каква е тактиката му.

— Първият боен закон? — усмихна се Мърсър.

— Не, вторият. Първият е, че куршумите имат достъп навсякъде.

Всички се усмихнаха и напрежението от обсъждането сякаш са разсея. Наближаваше два след полунощ и беше време да си лягат. Повечето бяха будни от около трийсет часа.

Лейтенант Фош отказа поканата на Роди да пренощува в дома му заедно с хората си. Легионерите трябваше да се върнат в тайната квартира и да понесат наказанието на Брунесо, че не са се подчинили на заповедите му.

— Ще ни помогнете ли? — Щом смяташе да осуети плановете на Лиу, Мърсър отчаяно се нуждаеше от помощта на Легиона и молбата ясно се долови в гласа му.

— Не знам. Все пак познаваме Брунесо съвсем отскоро.

— Ще му кажеш ли какво сме научили? — попита Лорън. Тонът й беше отчаян като на Мърсър.

— Да. Но може би няма да има полза. Имам чувството, че той е по-заинтересуван от кариерата си, отколкото да се излага на опасности — засмя се Фош, но после добави сериозно: — Не ме е грижа за законните действия в случая. Не ми трябват достатъчно доказателства, за да убеждавам съда, че Лиу е опасен. Трябва обаче да съберем достатъчно доказателства, за да убедим някого в нещо. Всичко това са само разсъждения от наша страна. Капитан Ваник, ще е удобно ли да повдигнеш въпроса пред шефовете си?

Лорън смутено призна, че не може да го направи.

— Разберете и моето притеснение. Единствената грижа на Брунесо беше липсващият ядрен отпадък. Не мисля, че ще можем да променим решението му.

— Защо не говориш с твоите шефове в Легиона? — попита Мърсър.

— Аз съм само лейтенант — отговори Фош. Имаше предвид, че докладът му ще бъде подаден и забравен.

— Ами ако намерим още доказателства? Нещо конкретно?

— Не знам какво би намерил, Мърсър — откровено отговори французинът. — Защото още нищо не се е случило. Няма никакви уличаващи действия.

Мърсър се наруга заради безсилието си. Беше твърде уморен, за да прави изводи от обсъждането, макар да усещаше, че са съвсем близо до истината. Затвори очи, опитвайки се да стигне до някакво решение. Изражението му помръкна и Лорън загрижено докосна ръката му.

— Добре ли си?

— Да, по дяволите!… Ох, извинявай.

На когото и да даваше подкупи, Лиу не можеше да постави експлозиви в пролива Гейлард и да очаква разследващите случая детективи да мислят, че това е нещо друго освен терористичен акт. Американското правителство щеше да нахлуе в Панама като глутница вълци. Какво друго можеше да се направи? „Хайде, мисли. Да, разбира се. Кораб да се блъсне в язовирната стена“. Роди бе обяснил как може да се разруши стената на Гатун. В последно време бяха използвани сто и двайсет тона експлозиви. Лорън говореше за разширяването на Канала. Роди спомена, че корабът, който управлявал, изведнъж се отклонил в насрещната лента. И бе описал подозрителния инцидент, заради който го бяха уволнили.

Три нишки, водещи до един-единствен логичен извод. Мърсър погледна първо Лорън, после Фош.

— Имаш ли опит като водолаз?

— Да — веднага отговори французинът, прикривайки озадачеността си от странния въпрос. — Но ефрейтор Томанович е по-опитен от мен. Непрекъснато се гмурка.

— Можеш ли да ми го дадеш за двайсет и четири часа?

— За какво става дума? — Лорън се ядоса, защото Мърсър се бе обърнал към Фош, а от снимката в апартамента й знаеше, че тя е водолаз.

— Мисля, че знам как Лиу смята да взриви част от пролива Гейлард. Доказателството, което ни трябва, ни чака в шлюза „Педро Мигел“. — Мърсър видя гнева в очите й и разбра, че Лорън безмълвно го обвинява, че иска да я предпази от опасност. Но той нямаше такова намерение. — Не се тревожи. Не съм те изключил. Аз съм се гмуркал само няколко пъти и не бих се осмелил да вляза в Канала. Ако лейтенант Фош разреши на Вик да дойде с нас, ти ще му бъдеш партньор, не аз.

Гневът й се превърна в леко безпокойство. Спускането в оживен воден път, където шлюзовете бяха големи колкото огромните кораби, редовно минаващи през тях, щеше да е най-необичайното гмуркане, което бе предприемала. Вгледа се изпитателно в лицето на Мърсър и разбра, че той разчита на нея и не би поискал това, ако положението не беше критично.

— Дадено.

— Защо шлюзът „Педро Мигел“? — попита Хари.

— Първо, защото е най-близо до пролива Гейлард и е най-изолираното място в Канала — отговори Роди, който се бе досетил каква е хипотезата на Мърсър. — Наоколо няма градове и никой не ходи да гледа корабите, както правят в Мирафлорес. Нещо по-важно, корабът, заради който ме уволниха, закъсня с петнайсет минути, излизайки от този шлюз. Не съобщиха никаква причина и малко по-късно корабът стана неуправляем. Ако Лиу прави нещо на корабите, за да предизвиква инциденти, там е мястото.

— Аха.

— Мисля, че планът на Лиу има нещо общо със загадъчните инциденти, които са претърпели Роди и други лоцмани — каза Мърсър и погледна въпросително Фош.

— Вик е твой. Ще го прикрия пред Брунесо. Кога?

— Какво ще кажеш, Лорън? Ти имаш необходимия опит.

— Най-добре е рано сутринта или късно следобед. Ъгълът, под който грее слънцето, и блясъкът му ще скрият светлината на водолазно фенерче. Само че никой от нас няма да е във форма да го направи на зазоряване. — Тя погледна часовника си. — Дотогава остават четири часа. Да се гмурнем утре привечер.

— За да не привлечете внимание, докато влизате във водата — предложи Роди, — ще ви препоръчам един човек, който има моторница на източния бряг на Гатун. Може да се срещнете с него там и той да ви закара през пролива до Педро Мигел. Ще се гмурнете от моторницата му.

— Ще се съгласи ли? — попита Мърсър.

— Той е брат на Кармен. — Не беше необходимо Роди да добавя нищо повече. В Панама нямаше нищо по-важно от роднинските връзки.

Телефонът събуди Мърсър само след час, но той се зарадва, защото сънуваше кошмар, повторение на изтезанията, само че този път господин Сун не възобнови ритъма на сърцето му. Мърсър беше мъртъв, но продължаваше да изпитва непоносима болка. Всяка нова агония се добавяше към предишните и го караше да се моли мозъкът му да престане да функционира. Сърцето му неистово искаше кръвта, която вече не изпомпваше, но въпреки това го болеше. Смъртта не беше спасение, колкото и да се молеше за нея.

На второто позвъняване той се разсъни и осъзна, че е облян в пот. Обзет от паника, Мърсър усети, че сърцето му блъска в гръдния кош, въздъхна облекчено и се облегна на възглавниците.

— Мърсър — прошепна Роди. — Буден ли си?

— Да, и жив — задъхано отговори Мърсър, обезпокоен от образността на съня и празнотата, която бе оставил в гърдите му. Ужасът се спотайваше под повърхността, готов да запълни вакуума, ако не го потиснеше.

— Обажда се лейтенант Фош. — Роди прекоси стаята, подаде му слушалката и излезе.

— Да, какво има, лейтенант? — попита Мърсър.

— Върнахме се в тайната квартира. Брунесо не е тук.

Мърсър провеси крака от дивана.

— За Франция ли е заминал?

— Багажът му е тук, но паспорта му го няма.

— Може би е в посолството.

— Обадих му се по мобилния телефон и разговарях с него. Каза, че е там, но след като разговорът приключи, ми хрумна да го попитам още нещо и му позвъних отново. Той не отговори. След това се обадих в посолството. Дежурният офицер не го беше виждал. Рене не е ходил там от пет дни.

Това привлече вниманието на Мърсър.

— Излъгал те е?

— Oui.

— Pourquoi?[35] — Мърсър несъзнателно премина на френски.

— Je ne sais pas[36] — призна Фош. — Докато разговаряхме, той сякаш нямаше нищо против, че съм взел един от хората ни тази вечер. Нито прояви интерес, че искаш Томанович за утре.

— Какво каза?

— Нищо. Преди да напусне Панама, искал да се погрижи за някои недовършени неща. Добави, че ние трябвало да се върнем в Гвиана сами.

— Имаш ли представа какви може да са тези недовършени неща?

— Брунесо вършеше много работа без нас — обясни легионерът. — Нашата задача беше предимно да наблюдаваме товарното пристанище на „Хачърли“. Той прекарваше дните и някои от нощите си другаде. Предполагам, че е създавал връзки, но вече не съм толкова сигурен.

Мърсър не отговори веднага. Работил бе с агенти на ЦРУ и мислеше, че разбира манталитета на шпионите. Повечето се престараваха в желанието си да научат всичко, често в свой ущърб.

— Каза ли му какво планираме за утре?

— В общи линии.

Нещо подсказа на Мърсър, че в това няма логика. Той не харесваше Брунесо. В края на краищата френският агент го бе използвал, но от друга страна, едва ли щеше да попречи на намеренията им. Вечерта Лорън бе казала, че Брунесо бил готов да ръководи спасителната операция в мината, но се отказал, когато разбрал, че основната му мисия е приключила. Фактът, че не бе помогнал за спасяването на Мърсър, го правеше негодник, а не заплаха.

— Мисля, че няма защо да се притесняваме — каза Мърсър. — Рене не знае какви са плановете ни. Ако всичко мине добре, утре вечерта ще имаме доказателството, от което се нуждае Лорън, за да отиде при шефовете си.

— Добре. За по-сигурно ще напуснем тази къща и ще отидем другаде. Ще поръчам да занесат нещата на Брунесо в посолството. Вие с капитан Ваник ще вземете Вик на спирката на автобуса край парка Чинко дьо Мейо в девет и половина. Не се тревожи, той ще познае хондата на Роди Херара. — Фош не бе казал, че не вярва на командира си, но предпазните мерки означаваха, че няма намерение да рискува.

От оперативна гледна точка планът беше добър. Мърсър реши за известно време да настани Роди и семейството му в хотел. Неколкостотин долара за апартамент бяха малка награда за съветите на лоцмана. Не искаше да мисли, че нещо лошо може да се случи с тези благородни хора.

— Добре — с нарастващо безпокойство каза Мърсър. — Ще ти се обадя, преди да стигнем до Педро Мигел.

Затвори телефона и отново легна, бореше се със съмненията си. Имаше десетки причини, поради които Брунесо можеше да изостави легионерите. Може би наистина приключваха случая или му беше неудобно да признае, че е с проститутка, когато се бе обадил Фош. Нямаше основание да се смята, че Лиу Юшен го е завербувал, но залогът беше голям и Мърсър не можеше да отхвърли тази вероятност.

Най-после задряма и кошмарът се върна. Само че този път Рене Брунесо слагаше иглите за акупунктура.

Езерото Гатун, Панама

Моторницата беше седемметрова „Уелкрафт“, стара, но добре поддържана. Корпусът й от фибростъкло бе пожълтял от годините и контрастираше с наскоро боядисаната червена ивица на ватерлинията. Пейките на кърмата скриваха мотора и донякъде заглушаваха бръмченето му. Между предните седалки имаше каюта с две легла, малка кухня и химическа тоалетна. Моторницата беше идеална за романтични разходки по езерото, където имаше хиляди примамливи уединени заливи и необитаеми острови.

Дирята бяла пяна зад моторницата приличаше на дълга стрела върху гладката като огледало зеленикава вода. Дъждът бе спрял и утринната мъгла се бе вдигнала. Слънцето грееше безмилостно. Само въздушната струя от скоростта от двайсет възела предпазваше четиримата в моторницата да не загубят сили от жегата.

Ако можеше да забрави крайната цел на пътуването, Мърсър щеше да си отвори бира и да се наслаждава на прекрасния ден.

Той съблече ризата си и остана по къси панталони и маратонки. Наблюдаваше с интерес необикновеното крайбрежие. Трудно му бе да повярва, че огромното водно пространство не е създадено от природата. Панамският канал представляваше безпрецедентна победа на инженерството над почти непреодолимо препятствие. Преди три милиона години геологичните особености бяха отделили Атлантическия от Тихия океан. Фактът, че Каналът бе на по-малко от столетие, го правеше още по-внушителен.

Мърсър не можеше да открие доказателства, че езерото е изкуствено. По-нататък, там, където Каналът се стесняваше към пролива Гейлард, човешката намеса се виждаше, но въпреки това езерото по нищо не се различаваше от останалите езера по света. Едва когато се вгледа отблизо в островите, Мърсър забеляза, че някога са били върхове на хълмове, а криволичещият бряг на езерото — склон на планина. Почти не се виждаха следи от ерозия и пясъчните ивици бяха малко. На островите имаше малко водни растения. Нямаше блата или мочурища. Джунглата просто свършваше досами водата, там, където нямаше повече почва. Тук-там се виждаха върховете на старите стълбове на железопътна линия, останала на дъното, когато се бе образувало езерото.

Вероятно така би изглеждал целият свят, ако полярният лед се разтопеше. Безкрайните шествия от тежки товарни кораби и танкери засилваха това убеждение. Не беше трудно да си представиш, че последните остатъци от човечеството са се понесли като флотилия от съвременни Ноеви ковчези в някакъв следапокалиптичен фантастичен сценарий.

Хуан Аранхо, братът на Кармен Херара, държеше курс встрани от шамандурите, маркиращи маршрутите на корабите. Плаваха от Лимон към шлюза „Педро Мигел“. Той не говореше английски и, изглежда, предпочиташе да мълчи, отколкото да разговаря с Лорън.

Мобилният й телефон иззвъня.

Тя направи знак на Мърсър да отговори на обаждането. Лорън и Томанович проверяваха екипировката, която тя бе взела под наем от „Скуба-Панама“, най-добрия магазин за водолазни принадлежности, където я познаваха.

Мърсър изрови телефона от раницата й.

— Ало?

— Обажда се Роди.

— Напуснахте ли къщата?

— Току-що пристигнахме в хотела. Глезиш децата с твоята щедрост. Дори Мигел не е толкова разочарован, че го остави, защото разбра, че има басейн. А Хари вече тършува в минибара.

Мърсър се усмихна.

— Имаш ли новини от Фош? Не ми отговори, когато се опитах да се свържа с него от Лимон.

— Не. Двама от хората му се погрижиха да пристигнем благополучно в хотела, но не съм говорил с него. Сутринта обаче ми се обади една твоя приятелка, Мария Барбър.

Това беше последният човек, за когото Мърсър се надяваше да чуе отново.

— Така ли? И какво каза? — Хрумна му нещо и в гласа му се прокрадна безпокойство. — Чакай малко. Как е разбрала, че трябва да се обади на теб? Тя мисли, че съм във Вашингтон.

— Не се тревожи. И аз я попитах същото. Звъняла в къщата ти във Вашингтон и после решила да се обади на мен. Ти си й казал за мен, когато сте вечеряли заедно.

Мърсър се бе постарал да заличи от паметта си спомена за онази неприятна вечер, затова не си спомняше тази част от разговора.

— Какво искаше?

— Освен теб ли? — пошегува се Роди и после стана сериозен. — Твърди, че има информация за смъртта на съпруга си.

— Каза ли каква?

— Не. Искаше да говори лично с теб. Отговорих, че отиваш в Гатун с шурея ми и не мога да се свържа с теб. Записах номера й, ако искаш да й се обадиш.

— Как звучеше?

— Стори ми се, че е започнала деня с няколко водки.

Мърсър се намръщи.

— Запази номера. Ще и се обадя, когато приключим тук. — А може би изобщо нямаше да й се обади. Малко вероятно беше Мария да има важна информация. Вероятно беше пияна и самотна и се нуждаеше от внимание.

— Къде сте? — попита Роди.

— Според картата, която ми показа Хуан, мисля, че току-що минахме остров Баро Колонадо. Ще останем тук до късно следобед. Не искам да се навъртаме край шлюза „Педро Мигел“ по-дълго, отколкото е необходимо.

— Добра идея. Управата на Канала не забранява на екскурзионните лодки да се приближават до шлюзовете, но охраната е засилена и може да ви накарат да се махнете оттам, ако им се сторите подозрителни. Обади ми се, когато приключите.

— Добре — отговори Мърсър и прекъсна връзката.

След десетина минути Хуан Аранхо се отдалечи от шамандурите, насочи се към брега и вкара моторницата в един усамотен залив под гъстите дебели листа на палмите, които ги скриха от въздушно наблюдение и от обедното слънце. После угаси мотора и пусна котвата. Песните на птиците огласяха джунглата.

— Проверихте ли екипировката? — тихо попита Мърсър.

— Готови сме — отговори Лорън. Дори да беше нервна заради гмуркането близо до шлюза, това не се долови в гласа й. Тя го погледна изпитателно. — Може ли да попитам какво всъщност се случи с теб в мината?

Стомахът му се сви. Цяла сутрин се бе убеждавал, че може да забрави инцидента. Трескавата подготовка ангажираше мислите му. Но сега им оставаха два часа, без да има какво да правят, и се надяваше, че спомените няма да изплуват в съзнанието му. Въпросът на Лорън обаче върна всичко с жестока яснота.

— Защо питаш?

— Нещо ми подсказва, че разказът ти в кухнята на Роди не описа цялата история. От спалнята, където ме настани Кармен, те чух, че стенеш насън и се мяташ в леглото.

Мърсър се чувстваше неловко да изрази на глас безпокойството си. Бе станал свидетел на толкова много потресаващи неща и толкова смърт, че едва ли щеше да може да ги заличи от паметта си до края на живота си, затова редовно ги прогонваше в най-тъмните кътчета на съзнанието си, обитавани само от кошмарите. Знаеше, че това не е най-добрият начин да се отърве от тях, но усещаше, че все пак има някакъв резултат.

Лорън зададе въпроса невинно, без да разбира силното желание да не си спомня за изтезанията. Мърсър замълча за минута, подреждайки мислите си, и бавно осъзна, че всъщност и е благодарен. Тя бе почувствала, че инцидентът няма да бъде забравен без помощ отвън.

— Може да ти прозвучи странно, но Сун ми отне нещо. И нямам предвид само часовника — усмихна се той и после я погледна в очите. — Той ме уби, Лорън. Бях мъртъв. Направи нещо с иглите и сърцето ми спря. Ритмичните удари, с които съм свикнал, изчезнаха. Почувствах, че съм умрял.

Тя пребледня. Не знаеше какво да каже. Не беше чувала подобно нещо.

— Отидох на място, откъдето никой не се връща — продължи Мърсър. — Но съвсем не беше такова, каквото си го представях. Не се извисих във въздуха и не гледах тялото си, а останах на масата и лудият се бе надвесил над мен. Нямаше божествена светлина, нито приятели, които да ме напътстват в отвъдния свят. Нямаше нищо освен неизбежността на забравата. Не знам какво да мисля за това.

— Не си бил мъртъв — заяви Лорън.

Въпреки че го каза абсолютно убедено, Мърсър разпозна заучено окуражаване. Думите й му напомниха за детство, прекарано в неделно училище, и за редовно посещаване на църква.

— Моля те, Лорън. Ти не беше там.

— Няма начин да спре и после отново да съживи сърцето ти с игли за акупунктура. Това е невъзможно.

— Научен факт ли цитираш, или защитаваш мнението си? — Думите му прозвучаха по-грубо, отколкото възнамеряваше, и той изпита облекчение, когато Лорън ги подмина без коментар.

— Откъде знаеш, че сърцето ти е спряло? Наистина ли го почувства, или така ти се стори, защото нямаше пулс в ушите?

Мърсър се замисли. Ясно си спомняше изтезанията, но подробностите му убягваха.

Следващият въпрос на Лорън засили объркването му.

— Чу ли нещо, когато сърцето ти спря?

— Не. Сун не говореше.

— Ето, това е отговорът. Сун не е говорел, защото иглите са парализирали вътрешното ти ухо, по-точно ушния охлюв и кортиевия орган, който превръща звуковите вибрации в сигнал, какъвто мозъкът ти може да разпознае. Блокирал е нервните импулси и е попречил на мозъка ти да усеща прилива на кръв в ушния ти охлюв. Сърцето ти е работело, но ти не си го чувствал.

— Но… — опита се да възрази Мърсър, но после млъкна. Обяснението й изглеждаше просто и логично. В думите й имаше повече смисъл, отколкото в идеята, че Сун притежава способността да спре ударите на сърцето му. Но въпреки това, дълбоко в душата си, Мърсър знаеше, че с него се е случила някаква коренна промяна, която не можеше да назове. Имаше ли значение, че Сун го бе подвел да мисли, че е мъртъв? Усещанията от изтезанията не ставаха по-малко осакатяващи от това.

Имаше чувството, че стои на ръба на пропаст и иска да направи скока, който може да му помогне да разбере какво му е отнел Сун, а нещо в него отчаяно го дърпа назад. Знаеше, че бездната е твърде дълбока и пълна с чудовища и болка. Не беше достатъчно силен, за да прогони съмненията си.

Не можа да погледне Лорън в очите, когато излъга.

— Може би имаш право. Сун не ми е отнел нищо. Номерът му да ме накара да мисля, че сърцето ми е спряло, ме заблуди.

Лорън го хвана за ръката.

— Независимо дали ти е отнел нещо, или само те е накарал да мислиш така, трябва да вярваш, че си непокътнат.

— Няма да поискаш да се откажа, нали?

— Не. По две причини. Първо, щом съм решила да се излагам на опасност, искам да си тук, за да ме подкрепяш.

— Ако нямах намерение да те подкрепям, нямаше да ти позволя да се гмурнеш. Трябва да си сигурна в това. — Мърсър говореше сериозно. Никога нямаше да я разочарова.

— Добре. — Лорън кимна.

— А втората причина?

— Ще ти я кажа след гмуркането. — Гласът й прозвуча така, сякаш отказваше да говори повече по този въпрос, но очите й не бяха толкова категорични. Тя се усмихна, за да разсее сериозната атмосфера. Малкото разстояние между зъбите й подчертаваше безупречната й красота. За Мърсър това я правеше още по-привлекателна.

Лорън дръпна ръката си и погледна водолазния часовник, който носеше вместо обичайния си ролекс.

— Тъй като има още време, преди да влезем във водата, ще последвам примера на Вик и ще поспя. Снощи не можах да си почина добре. А ти какво смяташ да правиш?

Мърсър бръкна в сака и извади подвързания в кожа дневник на Лепине.

— Още не съм прочел това проклето нещо. Мисля, че сега имам идеалната възможност да го направя. Но, моля те, направи ми една услуга. Ако някога срещнеш Жан Дерозие, човека, който ми го продаде, не му казвай, че съм взел дневника на лодката. Ще ме убие, че съм го изложил на въздействието на природните стихии.

— Добре. — Лорън подложи една непромокаема водолазна чанта под главата си и се излегна на пейката.

Мърсър се вгледа в нея и се зачуди и уплаши от инстинктите й за онова, което му бе направил господин Сун. Запита се дали това е женска интуиция, или просто му личи. Надяваше се на първото, но подозираше, че е второто.

Отвори дневника. Лъхна го силен мирис на стари страници, който винаги бе свързвал с познанията. Нямаше френско-английски речник и можеше да придобие само смътна представа какво е написал Годин дьо Лепине за пътуванията си в Панама преди цяло столетие, но въпреки това беше убеден, че ще разбере повече от Брунесо, който бе прегледал дневника в Париж, защото щеше да го прочете през погледа на инженер.

След три часа, докато слънцето се спускаше над хоризонта на запад, затвори дневника. Четенето на избелелия ръкопис бе предизвикало тъпа болка в слепоочията му. Преди да събуди другите, изпи два аспирина. Стилът на барон Лепине беше доста цветист. Това беше странно за учен и Мърсър беше сигурен, че е пропуснал много от тънкостите в текста. Освен това Лепине сравняваше геологичните и географските особености на Панама с други, които познаваше във Франция, а Мърсър нямаше представа от планините във Франция.

В дневника не се споменаваше за изчезнало съкровище, нито за инките или за нещо друго, което би привлякло интереса на Лиу Юшен. Разказът представляваше пътепис с подробности как Лепине ще свърже езерата с канал. За Мърсър ръкописът беше забележителен исторически документ, но не предлагаше нищо за настоящото им положение. Единственото интересно беше откъс за посещението на угаснал вулкан в Северна Панама с езеро с остров в средата. Лепине не бе изучавал геология и не знаеше, че земното кълбо е осеяно с подобни вулкани. Беше заинтригуван и от гладките тунели от лава, които някога бяха бълвали разтопени скали от недрата на планетата.

Мърсър прибра дневника в чантата си. Изпитваше лека носталгия за първия път, когато бе изследвал такава особеност на вулкан на Хавай. Сигурен беше, че ако знаеше какво е съдържанието на дневника, Лиу нямаше да си прави труда да се опитва да го открадне в Париж. Изпита перверзното желание да го изпрати на президента на „Хачърли“.

Заряза носталгията и извика на Лорън и Вик. Време беше да се спускат във водата. Хуан излезе от каютата — ризата му беше разкопчана и потният му корем се показваше над колана — и отиде да извади котвата.

— Откри ли нещо в дневника? — попита Лорън, докато търкаше очи.

— Не — отговори Мърсър. — Интересен е от определена гледна точка, но не намерих нищо, което би накарало Лиу да изпрати убийци да го откраднат. Може би наистина се интересува от историята на Канала.

Погледът на Лорън бе изпълнен със съмнения. Мърсър сви рамене, сякаш искаше да каже, че всичко е възможно.

Хуан запали мотора. През остатъка от пътуването по Канала Лорън и Томанович трябваше да се крият. Бяха решили, че Мърсър ще се преструва на фотограф, наел лодката на местен жител, за да снима корабите в шлюзовете. Той бе взел фотоапарата, който носеше при Реката на руините.

Лорън и Вик влязоха в каютата, за да облекат неопреновите костюми, а Хуан изкара моторницата от уединения залив и се насочи към главния канал. Минаха покрай два екскурзионни кораба, пълни с туристи, и няколко океански контейнеровоза. Слънцето продължаваше да се спуска към хоризонта. Червеникавата му светлина се отразяваше във водата.

Моторницата излезе от езеро Гатун и се отправи към пролива Гейлард и шлюза „Педро Мигел“. Отвъд широките завои на водния път Мърсър видя застрашително извисяващия се масив на междуконтиненталния раздел. Колкото повече се приближаваха, толкова по-тесен ставаше каналът и се увеличаваха свидетелствата за намесата на човешка ръка. Спускащите се към водата хълмове бяха отчасти заравнени и приличаха на терасираните ферми, които Мърсър си спомняше от пътуванията си в Азия и Африка. Джунглата едва наскоро бе започнала да завладява сушата. Това беше последното от продължилите цял век усилия да се спрат свлачищата, измъчващи Канала от самото начало на прокопаването му.

Само от пролива Гейлард бяха извадени сто и пет милиона кубически метра пръст, половината от всичкия материал, изкопан за осъществяването на проекта. В една от първите статистики бе отбелязано, че ако изкопаната от Канала пръст се натрупа в стълб с площ като на средно голям жилищен блок, височината му ще е трийсет хиляди метра, или ще напълни влакова композиция, опасваща земното кълбо три пъти и половина. Докато моторницата на Хуан Аранхо навлизаше в пролива, Мърсър се убеждаваше, че никой пътеводител не може да опише страховитите мащаби на проекта. Той бе виждал много от инженерните чудеса на света — египетските пирамиди, Колизея в Рим, моста Голдън Гейт, язовира „Хувър“ и тунела под Ламанша, но всички бледнееха пред Панамския канал.

Вдясно се извисяваха останките на хълм, взривен и придобил очертанията на стъпаловидната пирамида в Египет. Бяха стигнали до същинския междуконтинентален раздел. Мърсър с изумление осъзна, че се намира в средата на планинска верига, простираща се от края на Южна Америка чак до Канада. Над спокойните води се издигаха базалтови стени, високи сто и петдесет метра. Това бяха останките от Голд Хил и Контрактърс Хил, най-високите възвишения край Канала, и същевременно най-ниските, които първите инженери бяха видели, докато бяха оглеждали релефа. В скалите бяха пробити дупки и бяха вкарани железобетонни пилони за стабилност, но въпреки това имаше доказателства, че продължават да стават свличания на земни маси. На това място Каналът беше широк сто и осемдесет метра — колкото каменните масиви от двете страни на този изкуствено създаден каньон.

Мърсър трябваше да вирне глава, за да види скалите, докато плаваха в сенките им. Наскоро падналият дъжд бе напоил почвата високо горе и по скалите се стичаха струи вода.

— Изумително, нали? — попита Лорън. Черният неопренов костюм бе прилепнал по тялото й като втора кожа.

Мърсър трябваше да положи усилия да не се вторачи в нея.

— Тъкмо си мислех, че когато са копали, температурата трябва да е била над петдесет градуса.

— Да, но онова, което ги е безпокояло най-много, са били свлачищата. Дупката, копана в продължение на месеци, е можело да бъде запълнена само от едно свличане, което да зарови и компресори, и железопътни релси, и хора. Теренът е бил толкова нестабилен, че не само ставали свличания, но и понякога дъното се издигало нагоре от тежестта на планините наоколо.

Мърсър си представи титаничната тежест на двата хълма, които натискат мекия долен пласт и предизвикват надигане на пластовете между тях. Беше все едно да притискаш балон в двата края, за да издуеш средата.

Мълчаливо наблюдаваха гледката. Накрая Лорън наруши тишината.

— Докато идвахме насам, ти не каза точно какво ще търсим. Би ли ми дал по-точни указания?

— Не съм сигурен — отговори Мърсър. — Роди каза, че всички кораби, внезапно отклонили се от курса, са били забавени на излизане по западната лента на Педро Мигел. Нито той, нито другите лоцмани са съобщили за нещо нередно с управлението на корабите. Никой не е пипал помощните контролни уреди. С Роди мислим, че може би нещо е било прикрепено към корпусите на корабите, за да причини промяната на курса.

— Подводница? — колебливо попита тя.

— Знам, че звучи малко вероятно, но как може да се промени посоката на двайсеттонен кораб? Не забравяй, че никой от плавателните съдове, излезли от курса, не е бил кораб на „Панамакс“. Били са малки товарни кораби, минаващи през Канала нощем. Подводницата би имала пространство за маневриране и в зависимост как е била проектирана, мощта да промени курса на подобен кораб. Би могла да заеме позиция веднага щом се отворят вратите на шлюза. След това корабът се задържа за няколко минути, докато подводницата бъде прикрепена. И в подходящия момент тя използва двигателя си, за да изтласка кораба встрани от курса му.

— Защо е необходимо да правят всичко това, когато би било по-евтино и по-лесно да подкупят няколко лоцмана, които де предизвикат инцидентите?

— Ако Лиу успее да затвори Панамския канал, последвалото разследване ще е мащабно. Той не може да поеме риска лоцманите да бъдат разпитвани, нито да ги убие, защото това де е още по-подозрително. Освен това, ако режисира поредица от странни инциденти, Лиу би създал повтаряща се схема. Тя би обяснила и натоварен с експлозиви кораб, който нарочно се удря в брега на Канала.

Лорън се намръщи. Очевидно не вярваше на хипотезата му, но кимна по-скоро за да го подкани да продължи, отколкото в знак, че е съгласна с този сценарий. Мърсър разбра, че взаимоотношенията им са се променили заради реакцията му към изтезанията. Не знаеше какво да направи или да каже, за да я увери, че все още разсъждава трезво. Вероятно не можеше да направи нищо, докато не проумееше какво му е причинил Сун.

— Трябва да призная, че Лиу е адски педантичен — продължи той, за да разсее колебанието й. — Планирал е десетки ходове напред и е достатъчно гъвкав, за да реагира на присъствието ни. Обмислил е всички непредвидени обстоятелства. Разследването на катастрофалната експлозия би показало, че обучените в Америка лоцмани имат дълъг списък от неуспехи. А що се отнася до златото, той ще плати на Панама само за рудната жила на мина, която изглежда законна. Ако Каналът бъде затворен за две години, фактът, че „Хачърли Консолидейтид“ притежава товарни пристанища, купила е железопътната линия и почти е довършила петролопровода, ще прилича на нещо, случило се на подходящото място в подходящия момент, а не на нещо умишлено.

— Всичко е толкова заплетено…

— Да, и в това е красотата му. Много е сложно, за да бъде достоверно, но въпреки това няма друго обяснение. Всеки с достатъчно силен мотив и експлозиви може да взриви всичко на света. Номерът е да се измъкнеш безнаказано. Това отличава обикновения луд от пресметливия терорист. Нямаме работа с фундаменталисти самоубийци, а с трезво разсъждаващи хора, които искат да оцелеят след удара и да се радват на наградата си. Точно затова е толкова сложно. Лиу е планирал операцията до последния детайл и му остават още няколко седмици, а може би само дни, за да я осъществи. — Мърсър се вторачи в очите й. — Лорън, не разбираш ли, че ако не подозирах как е умрял Гари Барбър, разследването щеше да свърши в джунглата с онзи полицай, когото не харесваш. Никой нямаше да има представа, че китайска компания, на практика притежавана от тяхното правителство, се готви да затвори Панамския канал по такъв начин, че Съединените щати да не могат да реагират.

— Сеньор — прекъсна го Хуан Аранхо.

Мърсър вдигна глава. Пред тях беше шлюзът „Педро Мигел“ — оазис на модерни технологии насред първичната природа. Малката им моторница се намираше от страната на Тихия океан на междуконтиненталния раздел и теренът бе станал по-равен — полегати склонове, обрасли със златиста трева и палми. Бедняшкият квартал от ламаринени постройки на източния бряг стигаше до телената мрежа, която се простираше от тази част на водния път. На въжета, опънати през селото, висеше пране. Отзад беше железопътната линия и транспанамската магистрала. Успоредно на шлюзовете имаше пристан за лоцманите на по-малките плавателни съдове, няколко паркинга и два дълги склада. Постройките служеха за поддръжка на електрическите влакове, които изтегляха корабите през шлюзовете. Влаковете минаваха по релси, монтирани в края на всяка от дългите триста метра вани на шлюза и по широката осемнайсет метра стена между двата бетонни басейна. Необходими бяха шест локомотива, които да превеждат товара през шлюзовете. Лоцманите координираха тягата на корабите със скоростта на локомотивите и поддържаха подходящото обтягане на дебелите въжета, за да се погрижат корабът да мине благополучно през шлюза.

От шлюза вдясно излезе танкер и Мърсър видя цялата дължина на ваната до върха на скосените под ъгъл четирийсет и пет градуса врати, задържащи водите на езерото Гатун. Те се затваряха навътре под остър ъгъл, за да се разпредели равномерно огромната тежест, която ги притискаше. От Роди Мърсър бе научил, че вратите са широки двайсет и дебели два метра и са кухи, за да плават във водата и отварянето им да е по-лесно. Всяка тежеше седемстотин тона. Ваните на шлюза „Педро Мигел“ имаха двойни врати от страната по течението, така че ако едната блокира, да не възникне катастрофална авария, която да доведе до източването на езерото.

Мърсър не можеше да прецени точно мащаба на изумителната система, нито да види дългото километър и половина езеро Мирафлорес. В отсрещната му страна имаше два двойни шлюза, построени стъпаловидно, които издигаха или спускаха корабите на шестнайсет метра от нивото на Тихия океан.

Товарният кораб в шлюза вляво започна да се издига видимо, докато гравитацията изхвърли четирийсет милиона литра вода във ваната. Само за няколко минути нивото между скалите се изравни с това в пролива и огромните врати се отвориха. Локомотивите задърпаха въжетата, за да изтеглят кораба. После, щом стоманените въжета бяха откачени, кърмата се обля в разпенена вода.

Мърсър отново погледна Лорън.

— Пристигнахме. Ще изчакаме двайсетина минути, докато слънцето се спусне още, и после с Вик ще се гмурнете.

— Добре.

Хуан знаеше ролята си на екскурзовод и започна да показва на Мърсър разни неща, които да заснеме с фотоапарата си, макар че в него нямаше филм. Мърсър се опита да разбере дали около шлюза няма някаква необичайна дейност, но всичко изглеждаше нормално. Край тях непрекъснато минаваха кораби. Никой от тях не беше пътнически или товарен кораб на „Панамакс“, защото ставаше късно и слънцето щеше да залезе, докато стигнеха на шлюзовете „Гатун“ от другата страна на Панама.

Мърсър послушно се държеше така, сякаш бе прехласнат от гледката, и правеше снимки, но стомахът му се бе свил от напрежение. Неприятно му беше, че е помолил Лорън и Вик Да направят нещо, което самият той не можеше да свърши.

Не му беше присъщо да позволява на други да се излагат на риск, но задачата беше твърде важна, за да се довери на повърхностните си водолазни умения. Докато чакаха, наблюдаваше Лорън и се стараеше да се държи нормално. Външно тя изглеждаше спокойна, макар че сигурно изпитваше разбираемо притеснение.

След двайсет и пет минути Лорън каза, че ъгълът на слънцето е подходящ за гмуркане. Повърхността на Канала представляваше блестяща плоскост от отразена слънчева светлина, сякаш водата се бе превърнала в пламък.

— От шлюза вдясно ще излезе товарен кораб — каза й той, като едва-едва движеше устни. — Никой няма да ви види, освен ако на страничния мостик няма хора. Ще наблюдавам и когато ви кажа, влизайте във водата.

Вик стоеше зад Лорън на стъпалата за каютата, за да й помогне да скочи от лодката с големия кислороден апарат на гърба й. На кръста й бе вързан колан с оловни тежести, а на врата й бе окачен компенсатор за плаваемостта. Лорън и сърбинът вече си бяха сложили качулките и водолазните маски. Плавниците щяха да нахлузят на краката си, когато влезеха във водата.

Стегнатите мускули на Лорън изпъкваха под неопреновия костюм. Очите й бяха спокойни.

— Когато водата нахлуе в тръбите на шлюза, ще ни понесе силно течение, което ще ни забави — каза тя. — Дори при минимална консумация тези кислородни апарати имат въздух най-много за шейсет минути. В магазина нямаше от големите. Ще се върнем точно след четирийсет и пет минути, след като се гмурнем. Това време е много по-дълго, отколкото е безопасно. Разбираш ли?

— Да. Четирийсет и пет минути.

Лорън докосна ръката му.

— Говоря сериозно, Мърсър. Очаквай ни след четирийсет и пет минути, но ако не се върнем до шейсет, значи няма да дойдем. Не ни ли видиш до един час, никога повече няма да ни видиш. Обещай ми, че ще си разкараш задника оттук.

Мърсър се взря в очите й, кимна, после вдигна фотоапарата, за да разгледа товарния кораб през телеобектива.

Капитанът и лоцманът сигурно бяха на отсрещната страна на плавателния съд, защото на перилата на страничния мостик стояха само двама панамски войници. Единият махна на малката моторница и Мърсър отмести фотоапарата, защото не искаше да им дава повод да се задържат там. Останалата част на дългия сто и двайсет метра кораб изглеждаше безлюдна.

Мърсър продължи да наблюдава крадешком двамата скучаещи войници и веднага щом се отдалечиха от перилата и се отправиха към мостика, където имаше климатична инсталация, каза прегракнало:

— Хайде!

Томанович хукна нагоре по стъпалата толкова бързо, че сякаш понесе Лорън и нейните трийсет килограма екипировка. Стигна до планшира, хвана я през кръста, завъртя я така, че да я предпазва с тялото си, и се прехвърли през борда. Разплискаха съвсем малко вода. Мърсър извади ролекса на Лорън от джоба си и засече времето. Тя бе казала, че ще се върнат след четирийсет и пет минути. В 19:18.

Водата беше топла и Лорън имаше чувството, че потъва в бездънна вана. Прибра коленете си до гърдите, за да нахлузи плавниците, после добави въздух в компенсатора за плаваемостта. Двамата с Вик се спуснаха в бездната и стигнаха дълбочина дванайсет метра. Лорън незабавно изравни налягането в ушите си и във водолазната маска. В мътната вода усети пулсиращия мотор и въртящото се витло на кораба пред тях.

Бе свикнала с гмуркането в океана, но бързо се приспособи към плаваемостта в сладката вода и блудкавия й вкус. Видимостта беше лоша, може би шест-седем метра, но щеше да разбере, ако във водата около тях имаше нещо. Течението беше слабо, защото се намираха далеч от шлюзовете, но Лорън бе готова за всмукването на водата, когато ваните започнеха да се пълнят.

Заплуваха към шлюза.

Веднъж инструкторът й бе казал, че водолазното плуване е спорт за мързеливци. Не правиш нищо бързо и не изразходваш енергия, която по-късно може да ти потрябва. Лорън не бе забравила този съвет.

Като използваше силата на мускулестите си крака, тя заплува в изумруденозелената вода към бетонната структура в далечината. Вик плуваше до нея. Залязващото слънце над тях бе превърнало повърхността в далечна плоскост с цвят на кървавочервен живак. Отдолу се спотайваше непрогледен мрак.

Уверението на Мърсър, че е добре, отекваше в съзнанието й. Лорън не би се гмурнала, ако не му вярваше. Той беше в състояние да се справи с мисията, но тя все още изпитваше известни съмнения. В килията за изтезания му бяха нанесени някакви поражения, които той отказваше да приеме. Такива бяха мъжете. Отказваха да признаят болката. Тя бе виждала това у баща си, братята си и през цялата си военна кариера, особено в Косово. Като повечето мъже, Мърсър щеше да прекара дни или седмици, преодолявайки болката сам, вместо да спести време, като сподели терзанията си с друг.

Лорън искаше да му помогне. Той й бе разказал за детството си в Африка и тя знаеше, че е способен да изразява чувствата си. Ако можеше…

„Съсредоточи се върху дишането си, по дяволите“ — скастри се Лорън сама. В момента имаше задача и трябваше да мисли за нея.

След десет минути пред тях се появи сянка. Приближаваха се към огромни бетонни стени — предната част на двойните шлюзове.

Томанович посочи с палец надолу и Лорън кимна. Гмурнаха се в бездната и стигнаха до дъното, което се намираше на дълбочина шестнайсет метра. Камъкът под краката им беше гладък. Течението, предизвикано от пълненето и изпразването на шлюзовете, бе изчистило боклуците, листата и клоните. Дъното приличаше на пустиня. Масивната бетонна основа се издигаше на три метра пред тях. Стоманените врати бяха непробиваеми.

От двете им страни в бетона имаше улеи, наподобяващи тунел на метро. Водата влизаше в шлюза в тръбите с диаметър пет метра. В стените на шлюза имаше четиринайсет помощни тунела, достатъчни за да поберат автомобил — минаваха под ваните. От дъното се издигаха седемдесет клапи, които разпределяха равномерно потока вода. Милиардите литри, изпускани всяка година от Канала, се заместваха от 2,1 метра годишни валежи, които пълнеха езерото Гатун през Чагрес и други реки.

Лорън застана неподвижно, хипнотизирана от гледката. Бетонът бе почернял от годините, но главните тръби бяха още по-тъмни и изглеждаха зловещи, досущ обитавани от духове пещери в кошмар. Макар че водата беше топла, Лорън усети, че по гърба й лазят ледени тръпки, и рязко се обърна, убедена, че я наблюдават.

Вик я попита с жестове дали всичко е наред и тя отговори утвърдително. Сърцето й отказа да забави ритъма си и дишането й се учести. Лорън отново се огледа и този път съзря някакво движение. Във водата имаше нещо, друга сянка, трептяща в периферното й зрение. Тя напрегна очи, за да я види, и леко се придвижи натам. Нищо.

„Овладей се“ — помисли Лорън.

И в следващия миг сянката се появи от мрака, връхлетя върху тях със скоростта на торпедо. Лорън видя нещо сребристо, дълго два метра и половина, изпищя, нагълта вода и се задави.

Томанович протегна ръка и я хвана за рамото. Докосването я успокои. Лорън примига и осъзна, че нападателят е огромна риба, каквито редовно попадаха в Канала. Чудовището с увиснала челюст прекъсна разузнаването си, обиколи в широк кръг около тях и се отправи да търси изход от подводния капан.

Лорън смутено сви рамене, нагласи маската на лицето си и погледна вратите над тях. Трудно беше да се повярва, че нещо толкова голямо може да се движи, но те започнаха да се отварят навън на тежките близо двайсет тона панти. Лорън усети движението на водата. Само след няколко минути локомотивите щяха да започнат да изтеглят някой товарен кораб или танкер през шлюза. След това вратите автоматично щяха да се затворят и водата във ваната щеше да изтече в езерото Мирафлорес, за да понижи нивото за следващия плавателен съд, издигащ се по десетметровата стълба.

След като корабът влезеше в шлюза и вратите се затвореха, входните тръби щяха да изсмучат трийсет и шест милиона литра вода, за да изравнят нивото с това на пролива Гейлард. Течението щеше да бъде невероятно силно, мощ, с която Лорен и Вик нямаше да успеят да се преборят. По всяка вероятност щяха да бъдат смазани в лабиринта от тунели под шлюза и труповете им щяха да бъдат изхвърлени през системата заедно с боклуците.

Време беше да намерят подводницата.

Насочиха лъчите на фенерчетата си към дъното, за да не ги забележат пазачите и работниците горе, и започнаха да оглеждат Канала за нещо необичайно, някакво доказателство, че корабите умишлено са отклонявани от курса си в Педро Мигел.

Ако не успееха да открият нищо, трябваше да преосмислят теорията си за онова, което се опитваха да направят в Панама Лиу Юшен и „Хачърли“. Може би наистина ставаше дума за сложна схема на контрабанда, която нямаше нищо общо с Канала. Лорън осъзна, че вероятно точно това измъчва Мърсър. Мисълта, че теорията му може да бъде отхвърлена и той ще отпадне от разследването. От първата им нощ заедно при Реката на руините тя бе разбрала, че Мърсър е човек, който разчита на себе си и едва ли ще приеме изводите на някой друг, без да се опита сам да разбере как стоят нещата.

„Не мисли за него. Съсредоточи се върху задачата“.

Над тях се появиха тъмните очертания на товарен кораб, минаващ през шлюза. Корпусът бе покрит с рачета, които щяха да паднат, докато корабът излезеше от шлюзовете „Гатун“ от карибската страна на Канала, защото не можеха да живеят дълго далеч от солена вода — естествената им околна среда.

Районът, който трябваше да претърсят, беше по-голям, отколкото Лорън очакваше, и разполагаха само с петнайсет минути, за да се отдалечат от входните тръби, докато траеше процесът на пълненето с вода. Лъчите на фенерчетата им пронизваха мрака на разстояние само седем-осем метра. Вик посочи няколко стари съоръжения, изхвърлени встрани от вратите на шлюза, но нищо не приличаше на подводница или на голяма подводна пускова платформа.

Бяха се гмурнали преди двайсет и две минути. Заплуваха обратно към моторницата — скъсяваха разстоянието и съответно времето, необходимо им да се върнат, и това им оставяше още дванайсет минути, и още две за декомпресия. Лорън започна да чувства, че усилията им са безрезултатни. Тук долу нямаше нищо. Мърсър грешеше. Тя не мислеше, че Роди Херара е излъгал за инцидента, за да прикрие некомпетентността си, но случилото се с него и с другите лоцмани нямаше нищо общо с този шлюз.

Съсредоточени върху издирването, Лорън и Томанович не забелязаха, че огромните врати са се затворили. След три минути щяха да се отворят клапите, контролиращи притока на водата във ваните. Пътят им минаваше покрай опасната точка, където течението щеше да ги засмуче.

Освен това не забелязаха, че вече не са сами.

Над тях бяха заели позиция шест безформени силуета. При сигнала, подаден от единия, всички се стрелнаха надолу по двойки — пореха водата с лекотата на акули.

Лорън първа усети, че нещо не е наред. Обърна се по гръб и погледна нагоре точно когато водолазите се спуснаха към нея и Вик. Бяха облечени в черни неопренови костюми и четирима държаха ножове, а останалите — харпуни. Изумлението я парализира само за миг, после надделя бойната й подготовка.

Лорън насочи лъча на фенерчето си към партньора си, за да го предупреди, и протегна ръка към ножа, пристегнат с ремък на крака й. Ако не бяха харпуните, щеше да вкара повече въздух в компенсатора си и да се изстреля към повърхността. Но Лорън направи точно обратното — изхвърли въздух и се отправи към дъното. Вик се гмурна след нея — плуваше по гръб, за да наблюдава преследвачите, и държеше ножа до гърдите си.

Двамата водолази с харпуните спряха на шест-седем метра от дъното и заеха позиции, прикривайки партньорите си, които продължиха надолу. Ъгълът на преследването отведе всички по-близо до шлюзовете.

Лорън стигна каменната основа на дъното и се подготви за предстоящата атака. Водолазите се приближиха и тя видя, че са китайци. Единият се хвърли към нея отдясно, но Лорън лесно се измъкна, като се оттласна от камъка, на който бе стъпила, и замахна с ножа. От дълбоката рана в крака на китаеца бликна тъмна кръв. Лорън заплува по кървавата диря, замахна отново и сряза тръбата под кислородния му апарат. Той се обърна и я нападна. Тя парира атаката и със свободната си ръка бръкна във водолазната му жилетка, намери каквото търсеше и с едно натискане напълни с въздух мехура на компенсатора му.

Водолазът се изстреля нагоре като ракета, отстранен за известно време от схватката.

Томанович се биеше с трима китайци. Рамото на единия кървеше, но останалите не бяха ранени. Те бяха заобиколили Вик на достатъчно голямо разстояние, за да могат партньорите им горе да го прострелят с харпуните. Лорън се включи в схватката — приближи се зад гърба на единия китаец. Престори се, че иска да дръпне кислородната му тръба, и когато той посегна да се предпази, наду жилетката му. Мъжът започна да се издига неконтролируемо. Този път Лорън застана зад жертвата си — използваше китаеца като щит, докато се издигаха към двамата водолази с харпуните.

Ако китаецът беше по-едър и силен, нямаше да може да се противопостави на опита му да избяга. Но Лорън го държеше здраво и го насочваше така, че да блъсне партньора си. Ударът не разсея нито единия от двамата, но Томанович използва тези няколко секунди и се отдалечи от мъжете, които се готвеха да го хванат.

Лорън и двамата водолази се преобръщаха във водата, като се гонеха и същевременно бягаха, атакуваха и се отбраняваха. Всеки се опитваше да спечели предимство. Харпуните бяха неутрализирани поради близостта на тримата, но ножовете блестяха на светлината на фенерчетата на китките на китайците. Никой не можеше да вземе надмощие и борбата изглеждаше безкрайна.

Единият водолаз с харпуна наблюдаваше схватката и чакаше удобен момент да се намеси.

Вик се спусна до дъното на канала, без да обръща внимание на двамата китайци, които го преследваха. Вторият водолаз с харпуна се насочи към него. Китаецът се прицели, изчака, докато се приближи на метър и половина от жертвата си, и натисна спусъка.

Сърбинът бе преценил атаката перфектно. Опитът му даде възможност да прочете мислите на нападателя. Томанович изпревари изстрела с цяла секунда. Стрелата остави сребриста диря от мехурчета във водата и мина покрай тялото му.

Вик заплува към китаеца, направи салто, като се предпазваше от двамата водолази с ножове, и в същия миг сряза кислородната тръба на единия. Сърбинът търсеше втория във водовъртежа от мехурчета, когато почувства невъобразима болка в слабините. Някой го бе наръгал с нож. Острието проникна под тестисите му, разряза скротума и остърга тазовата му кост.

Той бе забравил за шестия водолаз, когото Лорън бе изстреляла към повърхността. Китаецът се бе върнал и се бе възползвал от уязвимото положение на Томанович, докато се преобръщаше.

Водолазът с прерязаната дихателна тръба се отдалечи в облаците от кръв, излизащи от раната на Вик. Обърна се и видя, че противникът му се е отпуснал неподвижно във водата. Томанович още беше жив, но нямаше да издържи дълго. Кръвта му изтичаше. Китаецът се приближи до него и строши стъклото на водолазната му маска с приклада на празния харпун.

Мъжът със срязаната дихателна тръба — бе я притиснал с пръсти — се готвеше да помогне на партньорите си, които продължаваха да се бият с Лорън, когато във водата отекна приглушен тътен. Китаецът бе изпратен на шлюза отдавна и разбра какво означава този звук. След миг щеше да бъде издигнат кораб. Вратите се отваряха, за да напълнят ваната на шлюза.

Като пренебрегна безопасността на другарите си, той заплува с всички сили, отдалечавайки се от тях.

Лорън имаше чувството, че схватката продължава вече час, а всъщност бяха изминали едва шейсет секунди. Докато стоеше близо до мъжа с харпуна, той не можеше да я простреля, а другият с ножа не можеше да я атакува. Не че беше невредима. Неопреновият й костюм и кожата й бяха разрязани на няколко места.

Усети вибрациите във водата и осъзна какво ще се случи. Китайците също разбраха и се опитаха да се измъкнат. Вместо да използва свободното пространство, образувало се, когато стрелецът се обърна и се отдалечи, Лорън заплува след него.

Китайците се отправиха към най-голямата от старите машини, изхвърлени до шлюза, и Лорън видя, че съоръжението съвсем не е старо, а само е боядисано в ръждивочервено. Това беше съвременен водолазен звънец, херметически затворена камера, която позволяваше на гмуркачите да стоят няколко часа под водата. А онова, което бе помислила за изхвърлен двигател, беше голяма колкото камион специална подводница. Мърсър имаше право!

Приливната вълна я блъсна с такава сила, че едва не смъкна маската от лицето й. Двамата китайци бяха само на метър от нея, но течението повлече и тях. Механичните врати, контролиращи нивото на водата, се бяха отворили.

Лорън не се сдържа и погледна назад към тръбата, която я всмукваше. Няколко секунди безуспешно се съпротивлява на силата на течението, после бързо заплува, изпреварвайки китаеца. Вратите се отвориха още и течението се засили още повече. Нямаше начин да устоят. Единият водолаз хвърли колана си с тежестите с надеждата, че ще плува свободно, но мигновено изостана с два-три метра.

Лорън се сети какво да направи.

Намираха се на шест-седем метра от отвора и се приближаваха към него с всяка секунда. Тя не можеше да предотврати влизането в тръбата. Можеше само да се надява, че ще оцелее. Наруши ритъма си на плуване и сграбчи водолаза зад себе си. Хватката й го забави и мигът на паника го накара да спре да плува. Лорън изви тяло и се вкопчи в него. Течението ги повлече назад още по-силно. Блъснаха се в по-бавния водолаз и тримата започнаха да се преобръщат в мощната водна струя. Лорън успя да застане зад китайците и се държеше за тях с всички сили.

Стремителният прилив на водата беше като ураган.

Мишената им имаше диаметър пет метра, но те се носеха под ъгъл вдясно от отвора. Тръбата ги всмука. Лорън наведе глава и усети внезапния силен удар, когато първият водолаз в редицата разби черепа си в бетонния ръб на тунела. Фонтанът кръв се завъртя назад в безброй спирали.

Едно-единствено докосване в стената на тръбата щеше да обели плътта до костта, затова Лорън се предпазваше с телата на мъжете, докато се носеха по течението. Объркана от безкрайното преобръщане, тя загуби представа за посоките. От шнорхела й се виеше поток от мехурчета.

Отпред блесна светлина и Лорън видя, че се преминали поне покрай половината от четиринайсетте впускателни отвора. Беше само въпрос на време, преди някой от тях да ги засмуче.

Течението ги подмяташе лудешки, но Лорън успяваше да задържи двамата китайци пред себе си. Оцелелият или не разбираше какви са намеренията й, или беше парализиран от страх и не беше в състояние да реагира. В мрака отново се разнесе тътен. На светлината на фенерчето на китката на единия китаец Лорън видя, че минават само на няколко сантиметра от лявата страна на тръбата. Имаше две секунди да се подготви. Пред тях беше една от триметровите напречни тръби и Лорън знаеше, че течението ще ги завлече в нея.

Блъснаха се в ръба под ъгъл деветдесет градуса и мундщукът изхвърча от устата й. Сътресението изкара въздуха от белите й дробове. Трупът пое по-голямата част от силата на удара и остатъкът от кръвта му изригна като вулкан от разбития му череп.

Налягането ги прикова за миг към бетонната стена, после отново ги повлече. Белите дробове на Лорън сякаш се пръскаха. Не можеше да намери мундщука си, но знаеше, че е някъде около нея. Тунелът се изравни и след миг тримата минаха покрай първата клапа, през която се пълнеше ваната на шлюза. Единият китаец се изплъзна от ръцете й и излетя нагоре в отвора.

Течението отслабна и Лорън посегна към дихателната си тръба. Белите й дробове пламтяха. Виждаше мундщука, но не можеше да координира движенията си, за да го грабне.

Плавникът й докосна ръба на клапа, хлътнала в дъното на тунела, и се изхлузи от глезена й и Лорън изпусна остатъка от въздуха в гърдите си. Носеха се към друга клапа. Лорън усети съпротивителната сила на водата, която влизаше в тръбата от втория захранващ тунел, разположен в дигата между двата шлюза. Придвижването й напред се забави още. Тя отново посегна към дихателната си тръба, забравила всичко за водолазната си подготовка и правилната техника за хващане на изпуснат мундщук.

Нуждаеше се от въздух. Започна да й причернява. Белите й дробове се свиваха конвулсивно. Имаше чувството, че диафрагмата й се разкъсва. Щеше да се удави.

Протегна ръка в последен отчаян опит, напипа дихателната тръба, хвана я здраво и пъхна мундщука в устата си. Първата глътка въздух я накара да се закашля, но мигът беше божествен.

В следващия момент тялото пред нея се блъсна в трета клапа и дихателната тръба отново изхвърча от устата й. Лорън осъзна, че е дишала от кислородния апарат на китаеца. Тялото и дихателната му тръба изчезнаха зад нея и тя отново почувства недостиг на въздух. Течението я тласна по-близо до тавана на тръбата.

Лорън стигна до централната клапа, блъсна се в ръба на отвора и изведнъж се озова в спокойни води. Беше успяла! Намираше се в една от големите вани на шлюза, на двеста и петдесет метра от мястото, където се бе гмурнала. Горе се виждаха сребристите отражения на мощните лампи. Тя изпита желание да се отпусне по гръб и да гледа танца на светлината. Гърбът и глезенът я боляха и така й се виеше свят, че не можеше да разсъждава трезво.

Белите й дробове отново се свиха конвулсивно и й напомниха, че не е поемала въздух от цяла минута. Лорън протегна ръка зад гърба си и после напред и усети, че дихателната тръба е под мишницата й. Налапа мундщука и кислородът изпълни белите й дробове.

След миг съзнанието й се проясни. Лорън провери нивото на въздуха в апарата и учудено установи, че й остават още петнайсет минути. Макар дай се струваха часове, всъщност бяха изминали само единайсет минути, откакто бе забелязала китайските водолази. Тя знаеше, че Мърсър ще я чака поне още половин час въпреки уверенията му, че ще се вслуша в заповедта й.

Трябваше да изплува до повърхността край кораба, който усещаше, че е над нея, да чака, докато се отворят вратите на шлюза, и после да се върне на моторницата на Хуан Аранхо.

Наглед лесно.

Провери дълбочината. Единайсет метра.

Започна да се издига, използвайки единствения си плавник. Между шлюза и олющения корпус на кораба имаше триметрова пролука. Лорън се придържаше близо до бетонната стена, защото се боеше от острите раковини, залепнали по кораба. Плавателният съд бе забавен в Панамския залив няколко седмици или дори месеци, за да натрупа такъв дебел пласт морски същества, докато собственикът му бе събирал пари да плати за преминаването. Това не беше нещо необичайно.

Тъкмо минаваше покрай кила на кораба, когато пое дъх — и нищо не изпълни белите й дробове. Тя отново вдиша, но почувства празнота в гърдите си. И тогава разбра какво не е наред. Кислородният апарат беше празен. Не й бяха останали петнайсет минути. Измервателният уред бе блокирал. Тя започна да се изтласква по-усилено към повърхността, като се опита да запази спокойствие…

Слънцето залязваше. Внезапен порив на вятъра люшна товарния кораб. Лоцманът минаваше едва за втори път през Канала и не очакваше силния вятър привечер. Корабът се изплъзна от контрол и се насочи към стената на шлюза.

Лорън видя, че светлото пространство се стеснява. От три метра пролуката намаля на метър и половина само за секунди и продължи да се стеснява. Тя беше хваната в капан между товарния кораб и бетонната стена. Щеше да стигне до повърхността, но щеше да бъде премазана от неизбежния сблъсък. Нямаше шанс.

Въздухът в компенсатора й продължи да я тегли нагоре дори когато спря да се изтласква към повърхността. Трябваше да се спусне под кораба, ако искаше да оцелее поне още няколко минути. Разстоянието между кораба и стената стана метър и двайсет и Лорън изпусна въздуха от жилетката си. Промяната в плаваемостта беше мигновена и Лорън започна да се спуска, теглена надолу от колана с тежестите и водолазната екипировка.

Ръката й се охлузи в кораба. Белите й дробове отчаяно се нуждаеха от въздух. Лорън не различаваше нищо в тъмнината. Килът на товарния кораб изглеждаше на хиляди метри под нея. Кислородният й апарат се удари в стената, оттласна я напред и ръцете й отново се охлузиха в корпуса. Във водата се размиха още няколко облачета кръв.

В следващия миг краката й минаха под дъното на кораба и тя изви тяло. Той се блъсна в шлюза на шейсет сантиметра над главата й. Ударът отекна в главата й като огромна камбана, разтърси костите й и я оглуши. Объркана, Лорън продължи да се спуска. Нуждаеше се от въздух, но беше уморена и забрави, че трябва да плува под кораба, за да стигне до повърхността от другата страна. Гърбът й се удари в бетонното дъно и Лорън се отпусна неподвижно. Пред очите й се завъртя калейдоскоп от цветове. Мозъкът й бавно се задушаваше.

Едно петно светлина остана ярко във водовъртежа от багри и тя протегна ръка към него, съзнавайки, че посяга към фантом. Блясъкът избледня. Белите й дробове се свиха. Гърдите й и кислородната бутилка на гърба й бяха празни.

— Имаш право за подводницата, Мърсър — опита се да каже тя, с което пропусна под водолазната маска водата, която щеше да я убие.

Пред очите й падна мрак. Устата й се отвори и дробовете й започнаха да се пълнят с вода.

Трудно му беше да се прави на фотограф. Все по-често поглеждаше часовника и не се преструваше, че снима шлюзовете по залез-слънце. Корабите продължаваха да минават. Хуан Аранхо бе дръпнал над очите си бейзболната си шапка и седеше на пейката на кърмата. Макар че не се вълнуваше чак като Мърсър, той непрекъснато мърдаше неспокойно, сякаш нервната енергия, излъчваща се от пътника му, беше заразна.

През първите четирийсет минути Мърсър изпи два литра вода от напрежение. Прожекторите по дължината на ваните на шлюза светнаха и обляха района в блясък, който замъгли перспективата. Водата отвъд светлите петна стана мастиленочерна.

Докато чакаха, в края на дигата между двата шлюза се събра група мъже. Невъзможно беше да чуе какво викат поради разстоянието и шума на корабите наоколо, но когато насочи телеобектива към тях, Мърсър видя, че жестовете им са недвусмислени. Искаха Мърсър и Хуан да се махнат.

Без да обръща внимание на нарастващата им раздразнителност, Мърсър махна с ръка и продължи да се преструва, че снима корабите. Крайният срок, определен от Лорън, мина. Дланите му се изпотиха и гърлото му пресъхна. Към групата се приближи още един човек. За разлика от работниците в комбинезони и каски, той беше с риза и вратовръзка и носеше мегафон.

— Незабавно напуснете района — извика мъжът на английски.

Мърсър изчака минута и после отиде до таблото и превъртя ключа на стартера, но не включи помпата за горивото. Моторът се задави, работи няколко секунди и угасна. Мърсър опита още няколко пъти със същия резултат и накрая безпомощно разпери ръце, обърна се към мъжа на дигата и сви рамене.

Неочаквано в бетонната дига се блъсна кораб, натоварен със зърно. Лоцманът не бе преценил правилно порива на вятъра. Звукът приличаше на гръм от оръдие.

— Ще изпратим катер да ви изтегли до Гамбоа — извика служителят на Канала и извади предавател.

— По дяволите! — Мърсър се вгледа в спокойните води, но не видя нищо.

Катерът щеше да стигне до тях след десетина минути, а Лорън и Вик вече закъсняваха. Тъй като беше в армията, Лорън живееше по часовник и му бе казала максималното време. Мърсър погледна часовника й. Томанович и Лорън бяха под водата вече петдесет и седем минути. Тя бе заявила, че абсолютният краен срок ще свърши след още три. Сърцето му заби като обезумяло.

На шлюза всичко изглеждаше нормално. Нямаше никакъв признак, който да покаже, че Лорън и Томанович са били заловени. Локомотивите довлякоха блъсналия се кораб до средата на ваната на шлюза. Лорън и Вик сигурно вече се връщаха. Ако им се бе свършил кислородът, трябваше да изплуват на повърхността. Мърсър се вторачи във водата. По гладката й повърхност нямаше издайнически мехурчета, нито вълнение.

Един лоцмански катер забръмча, отдели се от пристана и изчезна зад товарния кораб, който току-що бе излязъл от шлюзовете. Лорън и Вик бяха под водата повече от час. Сигурно имаха кислород за още няколко минути. Катерът се появи отново и се насочи към моторницата.

— Хайде, Лорън — задъхано каза Мърсър. — Излизай, преди да са стигнали до нас.

Бе увил пистолета си в хавлия. Оръжието би му спечелило няколко минути, но той трябваше да прецени обстоятелствата. Дори да заплашеше с беретата мъжете в катера, двамата с Хуан пак нямаше да могат да останат тук. Управата на Канала бе разположила войници на шлюзовете и следващият катер, който ги подгонеше, щеше да е пълен с хора с автоматични оръжия. Рискуваха да ги убият.

Шейсет и седем минути. Дори да стояха неподвижно под моторницата, за да пестят кислород, Лорън и Томанович вече бяха изразходвали запасите си от кислород преди седем минути. Но по-скоро въздухът им бе свършил преди четвърт час. Господи, какво се бе случило?

— Лорън! — извика Мърсър като обезумял. Може би бе излязла на брега. Сенките се бяха удължили и слели, затова тъмните брегове се виждаха неясно. Единственият звук беше бръмченето на приближаващия се катер. Мърсър извика отново. Гърлото му пресъхна, когато осъзна страшната истина. Не беше възможно!

Катерът беше на петдесет метра, лъчът на прожектора му проряза водата и заслепи Мърсър. Съсредоточен върху Канала, той се обърна, без да го е грижа, че е зарязал преструвката си на фотограф.

Лорън и Вик бяха опитни водолази и знаеха предела на възможностите си. Не биха останали под водата толкова дълго, ако смятаха, че няма да могат да се върнат. Той трябваше да чака! Да им даде още няколко минути. Каквото и да му струваше това. Посегна към хавлията и докосна пистолета.

Хуан сложи ръка на китката му. Извадил бе нещо от отделението под контролното табло и го показа на Мърсър. Ламинирана карта с надписи на испански. Сроковете отдавна бяха изтекли, но Мърсър разбра, че преди десет години Хуан Аранхо е бил водолаз със сертификат. Панамецът показа часовника си и поклати глава. Окончателността на този жест прониза сърцето на Мърсър. Лорън и Вик нямаше да се върнат.

Мърсър отново погледна към бетонния шлюз и видя човек в черен неопрен, който се качваше по стълбата, монтирана на дигата. Зави му се свят от радост. Човекът беше слаб и строен като Лорън и висок колкото нея. А после от водата се появи втори водолаз. Това трябваше да е Томанович. Накуцваше.

Мърсър нямаше представа какво се е случило, но облекчението му се превърна в почуда, когато от водата излезе трети водолаз.

„Какво става, по дяволите?“

Вдигна фотоапарата, фокусира обектива върху тъмните силуети и мигновено видя, че хората са непознати. Имаха двойни кислородни апарати, а не единични цилиндри като на Лорън и Вик. И неопреновите им костюми бяха различни. Единият смъкна качулката си. Косата му беше гладка и черна и когато се обърна, Мърсър видя чертите му. Мъжът беше китаец.

Към тримата се присъедини четвърти водолаз. Държеше харпун. И той изглеждаше ранен.

Мърсър пусна пистолета на Лорън и седна на палубата. Краката не го държаха. Хуан погледна водолазите, после катера и взе решение. Време беше да се махат оттук.

Хуан отиде до таблото, включи горивната помпа и мотора и после извика на кормчията на катера, че моторницата била капризна, и преди катерът да се приближи още, увеличи оборотите и потегли. Шлюзът „Педро Мигел“ бързо се смали зад тях.

Мърсър не забелязваше нищо — бореше се с неизбежния извод. Лорън беше мъртва. Той нададе изтерзан вик, който отекна в здрача и се понесе над водата като предсмъртно стенание на ранено животно.

Неизвестно как Лиу бе разбрал, че ще дойдат тук, и се бе подготвил да ги посрещне. Това беше възможно само ако бяха предадени. Някой около Мърсър ги бе издал на китайците и ги бе вкарал в капан.

Мърсър се досети кой го е направил и дори защо.

Гневът от убийството на Лорън се превърна в изгарящ пламък. Мърсър нямаше търпение да намери Рене Брунесо.

Хотел „Радисън Роял“

Панама Сити, Панама

Лейтенант Фош чакаше в хотела, където Мърсър бе настанил Хари и семейство Херара. Седеше на стола, забравил за питието си. Хари беше срещу него и отпиваше от уискито си. До прозореца, с гръб към тях, стоеше Рене Брунесо. Изражението му беше непроницаемо. Климатичната инсталация се бореше да охлади горещия гняв, изпълващ луксозния апартамент.

Кармен и децата бяха в друга стая на по-долен етаж. Мърсър им бе казал да отидат там по време на краткото си телефонно обаждане от Лимон, където се бе разделил с Хуан Аранхо. Беше разказал какво се е случило на Педро Мигел и бе помолил Роди да се обади в магазина, от който Лорън бе купила водолазната екипировка, защото се опасяваше, че ако принадлежностите бъдат разпознати, Лиу ще посети собствениците.

Очакваното похлопване на вратата не предизвика вълнение. Роди отвори веднага.

Мърсър спря в антрето. Кипеше от гняв. Очите му бяха зачервени и около тях имаше тъмночервени сенки. Дрехите му бяха мокри от пот. Брунесо видя отражението му в тъмното стъкло и се обърна.

— Къде беше, когато се върнахме от Мината на двайсетте дявола? — Мърсър посегна към пистолета на Лорън, затъкнат в късите му панталони.

Рене не трепна от суровия му изпитателен поглед.

— В една джамия.

Мърсър не очакваше подобен отговор.

— Мюсюлманин ли си?

— Крия вероизповеданието си по професионални причини. Дори смених името си — отговори французинът. — Твоята страна не е единствената с расови предразсъдъци и това е единственият начин да се справя с тях. Нямаше да се издигна до сегашния си ранг, ако шефовете ми в Държавна сигурност знаеха, че съм мюсюлманин. Неколцината мюсюлмани в агенцията са нископоставени преводачи или агенти под прикритие, на които не им оказват доверие, колкото и да са лоялни.

— Какво ще стане, ако разберат, че си мюсюлманин?

Рене сви рамене.

— В най-добрия случай ще бъда уволнен, а в най-лошия ще ме изпратят в затвора за нарушаване на правилата за безопасност и няколко години ще ме разпитват, за да разберат дали съм предал Държавна сигурност.

Мърсър не вярваше, че Брунесо би изменил на Чуждестранния легион, но трябваше да знае дали онова, което Рене бе правил по време на отсъствието си, може да навреди на кариерата му дотолкова, че да рискува такова подозрение. Признанието му, че е мюсюлманин в страна с преобладаващо католическо население, изстрадало безброй терористични атаки от страна на алжирски екстремисти, беше достатъчно.

Мърсър вече знаеше истината и реши да смени темата. Вероизповеданието на Брунесо не го интересуваше.

— Знаеш, че Лорън и Томанович са мъртви, защото някой е информирал Лиу. Той ни очакваше. — Гласът на Мърсър беше монотонен и сякаш излизаше от гроб. — Не знам дали са намерили нещо във водите около шлюза, но въпреки това мога да представя доказателство, че Китай се готви да взриви Панамския канал. Ако го направя, ще отидеш ли при шефовете си?

— Защо?

— За да ги спрат, по дяволите! — изръмжа Хари Уайт. — Какво мислиш, че се опитваме да направим?

— Зависи от доказателството — отговори Брунесо. — Фош ми разказа за подозренията ви. Звучат убедително, но не означават нищо. Не мога да поискам помощ, без да разполагам с нещо солидно. И съжалявам, че трябва да го кажа, но смъртта на ефрейтор Томанович и на капитан Ваник като нещастен случай по време на гмуркане не е достатъчна.

— Не беше нещастен случай — възрази Мърсър.

— Шефовете ме изпратиха тук да търся изчезнал ядрен материал, а не да разследвам фантастични заговори за превземането на Панама. Мисля, че твоята дума няма да ги убеди в нищо.

— Когато се върна в Съединените щати, ще заема длъжността специален научен съветник на президента. Още не знам подробности за новата си работа, но бъди сигурен, че моята дума ще тежи много повече, отколкото мислиш.

— Но не достатъчно — каза Рене, но без да влага ирония, а само за да наблегне на факта.

— Залогът е твърде голям, за да имам доверие само на контактите си. Нуждая се от подкрепата на вашата организация, вероятно чрез ЦРУ или Държавния департамент. Освен това смятам да се обадя на бащата на Лорън, който е генерал от армията.

Номерът на генерал Ваник беше записан в мобилния телефон на Лорън.

Брунесо запали цигара, после каза:

— Не мога да обещая нищо. Кажи ми какво е доказателството ти.

Мърсър изпита облекчение, но не толкова голямо, че да прогони тъгата му.

— Лорън и Томанович са мъртви, защото сме били предадени. Мога да ти посоча човека, който е казал на Лиу и може да потвърди какво става.

— Кой? — попита Фош. Тялото му се стегна и той сви юмруци.

Мърсър го погледна, усети гнева му и разбра колко силно иска да отмъсти легионерът, но знаеше, че моментът не е подходящ за изразяване на чувства. Можеха да победят Лиу единствено с безпристрастна логика и много късмет.

— Мария Барбър.

Отговорът на Мърсър оказа очаквания ефект, озадачи Фош и смекчи гнева му.

— Съпругата на приятеля ти? — учуди се Роди.

— Вдовицата на приятеля му — поправи го Хари. — Би ли ми обяснил защо ще помага на китайците, след като са убили мъжа й?

— Мисля, че Мария е казала на Лиу с какво се занимава Гари. — Мърсър седна и взе бирата, която му подаде Роди. — Когато разговарях с нея от Париж, тя ми каза, че Гари е направил важно откритие и изгаря от нетърпение да ми го покаже, но не беше развълнувана. Доколкото я познавам, Мария е много алчна. Би трябвало да се изфука, че скоро ще забогатее. Не би мълчала. Същото беше и когато пристигнах и настоях незабавно да потеглим към Реката на руините. Тя не искаше да дойде с мен и имаше готови отговори защо радиопредавателят на Гари не работи. Тогава тези неща не ми се сториха важни. Не я заподозрях дори когато намерих труповете в джунглата. Вярно, видях, че не е разстроена, но тя ми беше казала, че двамата с Гари имат проблеми. Не поиска дори да дойде на погребението му. — Мърсър потрепери, като си спомни за студенината й в онзи ден и как го бе сваляла само няколко дни по-късно. — След случилото се тази вечер дълго мислих кой може да ни е предал и накрая се сетих за странните й реакции. Тя знаеше, че съпругът й е мъртъв, преди да отидем в лагера. Но мислеше, че е бил убит от хората на Лиу, а не от въглеродния двуокис. Пристигнах в Панама един ден по-рано, отколкото ме очакваше Мария, и не й дадох възможност да предупреди Лиу, че ще отида в бивака на Гари. Затова не беше случайно, че хеликоптерите му дойдоха на другия ден, докато с Лорън и Мигел изследвахме езерото. Те са знаели за предполагаемото откритие на Гари от Мария и вече взимаха мерки да заграбят съкровището.

— Добре, Лиу е бил предупреден, че Барбър скоро ще намери съкровището, но не е ли възможно да го е научил от някой жител на близкото село?

— Възможно е — съгласи се Мърсър. — Това би обяснило случилото се тази вечер. Само Мария знаеше за откритието на Гари и че ние отиваме на шлюза.

— Господи — възкликна Роди, осъзнал каква роля е изиграл. — По телефона й казах, че сте на езеро Гатун. И тя е информирала Лиу. Все едно аз съм го съобщил на китайците.

— Не си знаел какво би направила Мария с информацията — каза Мърсър с надеждата да го успокои.

— Трябваше да се сетя.

— Как? Никой не я подозираше, докато не стана късно. Каквото и да мислиш, ти не си виновен за смъртта на Лорън и Вик. Мария Барбър е предала информацията и е знаела какво ще направи Лиу. Не можем да ти позволим да се самообвиняваш. Това е твърде егоистично.

Хари се прокашля, за да върне разговора на темата, и погледна Мърсър така, сякаш искаше да му каже, че после ще си поговори с Роди.

— Все още не си представил доказателство — каза Брунесо. — Подозираш, че Мария Барбър е станала причина за убийството на съпруга си. Мислиш, че тя е казала на китайците, че сте на Канала. Дори да ти вярвам, това са само догадки.

— Смъртта на Вик не е догадка — възрази Фош.

Рене го погледна строго.

— Знаеш какво имам предвид.

Двамата започнаха да се карат на френски, като жестикулираха оживено. Мърсър беше прекалено уморен, за да ги спре, затова кавгата продължи, докато Хари не пъхна два пръста в устата си и не изсвири пронизително.

— Казах ти, че мога да ти представя доказателството, от което се нуждаеш — каза Мърсър. — Искам да се срещнеш с Мария Барбър.

— Тя ще каже на Лиу веднага щом й се обадиш — възрази Роди, ужасен, че може да загине още някой от приятелите му.

— Да, но не смятам да й давам възможност да му каже и ще разчитам на теб и хората ти, ако нещата загрубеят — каза Мърсър. Гледаше изпитателно Фош.

— Смяташ, че Мария Барбър ще ти предостави доказателството?

Мърсър кимна и отпи голяма глътка от бирата си.

— Ами ако тя не знае нищо? — Рене продължаваше да търси пропуски в плана на Мърсър.

— Няма ли да е достатъчно, че е казала на китайците за отиването ни на езеро Гатун? Дори ти виждаш причинно-следствената връзка. Оттук може да стигнем до заключението, че всички други изводи, които сме направили, трябва да са близо до истината.

— Това означава, че китайците ще контролират икономиката на страна, която е достатъчно близо до Съединените щати, за да могат от нея да се изстрелват ядрени ракети — с назидателен тон отбеляза Хари.

Мърсър не слушаше какво говори приятелят му. Бе изложил доводите си пред Брунесо и сега чакаше отговор, изтощен от емоциите през изминалия ден. Но нещо надделя над умората и Мърсър се наведе напред.

— Какво каза?

— Ако не им попречим, китайците ще управляват Панама по същия начин, както Съветският съюз контролираше Куба.

— И Панама е достатъчно близо, за да ударят с атомна бомба Щатите. — Мърсър изведнъж скочи от стола, взе един лист от бюрото и грабна писалката на Хари, която той винаги носеше в джоба на ризата си, за да решава кръстословици.

— Какво правиш бе?

— Млъкни. — Мърсър се замисли за минутите, които заедно с Лорън бяха прекарали в склада на „Хачърли“. Там Лиу държеше разтрошената руда, която използваше, за да придаде законен вид на мината. И пак там имаше едни странни камиони… Той нарисува на листа един от огромните камиони с осем тежки колела и кран на платформата и го показа на Брунесо. — Познат ли ти е?

Френският агент пребледня.

— Къде го видя?

— На петнайсет километра оттук има осем такива — отговори Мърсър.

— Знаеш ли какво е това?

— Да, благодарение на Хари.

— Какво? Какво съм направил пък сега? — попита осемдесетгодишният старец. Не му харесваше, че говорят така, сякаш той не е в стаята.

Брунесо показа рисунката на Хари, Роди и Фош. Само офицерът от Легиона я позна и затаи дъх.

— Това е транспортьор на ядрена ракета със среден радиус на действие „ДФ-31“.

— Преносима — добави Рене, взе писалката и нарисува ракетата върху големия камион. — Последните доклади на разузнаването й дават радиус от три хиляди и двеста километра заради подобрения двигател с твърдо гориво.

— Подобна ракета може да удари Ню Орлиънс, Далас, Атланта или Вашингтон.

— Китай няма необходимата технология да ни удари с оръжия от Азия, затова ще разположат в Панама осем от тези ракети с по-малък радиус на действие. Щом започнат да контролират икономиката на Панама и Канала, Съединените щати могат само да протестират по дипломатически път.

— Може да наложим блокада, както направи Кенеди с Куба — предложи Хари.

— Няма да стане — възрази Мърсър, за пореден път изумен от дързостта и гениалността на Лиу Юшен. — Панама не е изолиран карибски остров. Всяка година през Канала минават единайсет хиляди кораба с флагове на почти всяка морска страна в света. Дори ако Каналът не работи две години, „Хачърли Консолидейтид“ пак ще може да пренася около седемдесет процента от товарите по железопътната си линия и петролопровода. Ако наложим блокада, ще разстроим глобалната икономика.

— Но вината ще е на Китай — настоя Хари.

— Ние ще изпращаме товарни кораби на три хиляди километра обиколка около Южна Америка. Колко време мислиш, че светът ще обвинява Китай, ако Съединените щати не могат да защитят морската търговия на другите страни?

— Като направят така, че временното затваряне на Канала да изглежда инцидент, „Хачърли“ ще отбегнат отплатата на американците — каза Роди, — стига да контролират панамското правителство. Няма съмнение, че президентът Квинтеро е замесен. Въпросът ми е какво ще стане, когато след година-две Каналът бъде отворен? Според договора Съединените щати могат да влязат в Панама, да го превземат със сила и да се погрижат вече да не му се случва нищо такова.

— Въпросът е какво ще направят китайците през тези две години, след като разположат ядрените ракети — рече Брунесо.

— Те непрекъснато хленчат за Тайван — обади се Хари, който бе отишъл до минибара и отново пълнеше чашата си с „Джак Даниълс“ и кока-кола.

— Спомена Куба — обърна се Мърсър към стария си приятел. — Мисля, че попадна на нещо. Причината Хрушчов да разположи там ракети през шейсетте години на XX век беше да накара Съединените щати да изтеглят ракетите си „Атлас“ от Турция. В историята пише, че Боби и Джак Кенеди са спечелили играта на ядрено надлъгване, но малцина си спомнят, че скоро след това си прибрахме ракетите. Всъщност руснаците получиха каквото искаха. И не им струва нищо освен няколко безсънни нощи.

— Мислиш, че Китай разполага ракети тук само за да предложи да ги махне, ако Съединените щати обещаят да не се намесват в присъединяването на Тайван? — попита Фош.

— Точно така — отговори Мърсър.

— Но Китай ще плати много висока цена. Ще трябва да финансират Панама със стотици милиони долари, щом затворят Канала.

— Няма да им струва нито цент, Рене. Ще получат правото да разположат тук ядрени ракети и ще платят за това със златото, откраднато от древното съкровище.

— Ако Лиу успее да го намери.

— Видя съоръженията му на вулканичното езеро над Реката на руините. Ще го намери.

— Ами ако не е там?

Мърсър го погледна.

— Там е. Ако имах неколкостотин килограма динамит, щях да ти го покажа.

— Какво?! — едновременно възкликнаха всички.

— Знам къде е съкровището — спокойно отговори Мърсър. — В дневника на Лепине има податка, която ми напомни за нещо в лагера на Гари. Но в момента това не е важно. Трябва да се съсредоточим върху Лиу.

— Имаш право. Съкровището може да почака — реши Брунесо. — С камионите за междуконтинентални балистични ракети в склада на „Хачърли“ ти ми даде достатъчно, за да отида при моя шеф. Ако успееш да накараш Мария Барбър да признае, че е казала на Лиу за тази вечер, това ще подкрепи доказателството. — Той се обърна към Фош. — Ти ще помогнеш на Мърсър да я заловим.

— Не е необходимо да ми заповядваш. Най-трудното ще е да удържа хората си да не я убият след случилото се с Вик — Фош видя, че Мърсър го гледа намръщено. — Не се тревожи, няма да им позволя.

Разговаряха още половин час — обсъждаха плана сутринта да отвлекат Мария.

Ел Мирадор

Западната част на Панама Сити

Построено от наркотрафикант, който в момента излежаваше първата от осемте си доживотни присъди в затвор в Маями, огромното имение „Ел Мирадор“ — „Наблюдателен пост“, бе купено от Лиу Юшен за малка част от истинската му стойност. В Панама имаше десетки подобни луксозни жилища.

Къщата — гледаше към плаж със ситен бял пясък — се извисяваше застрашително на една скала и приличаше на модернистична скулптура. Тъй като бе стояла необитавана няколко години, преди „Хачърли“ да я купят, дворът бе обрасъл с буйна растителност, граничеща с настъпващата джунгла. Лиу бе заповядал да разчистят около къщата периметър от сто метра. Макар че не изглеждаше привлекателно, откритото пространство предоставяше видимост на пазачите.

Архитектурата на постройката не интересуваше Лиу. Той дори не си направи труда да я пребоядиса. Привличаше го уединеността на имението и фактът, че има площадка за хеликоптери и хангар. Алеята за коли беше дълга седемнайсет километра.

Когато лимузината наближи портала, фаровете осветиха две коли, паркирани на известно разстояние от официалния вход на къщата. Едната беше от парка на „Хачърли“, а другата — на Омар Квинтеро, президента на Панама. До двата автомобила имаше черен микробус. Сержант Хуай и капитан Чен стояха до отворените му задни врати. Зад тях цареше непрогледен мрак. Не се виждаше дори луната.

Мария Барбър дремеше на задната седалка до Лиу. Гърдите й с цвят на кафе почти бяха излезли от блузата, а положението на краката й му даваше възможност да вижда дантеленото й бельо. Но той не изпитваше желание да гледа там.

— Пристигнахме, Мария — каза Лиу и я потупа по рамото.

Тя измърмори сънено, облиза устни, бавно отвори очи и изгука:

— Съжалявам, скъпи. След онова, което направи с мен в кабинета си, не можах да остана будна.

Лиу не й вярваше. Знаеше, че се преструва на заспала, за да не разговаря с него по време на дългия път до имението. Мария обичаше парите и подаръците, които й даваше, но вече не можеше да лъже, че го обича. И по-добре. Лиу също й се бе наситил. Мария бе изиграла ролята си и той я държеше само защото сексът с нея беше по-лесен, отколкото да наема проститутка.

Лиу слезе от лимузината, приближи се до микробуса и погледна какво са му донесли Хуай и Чен. Гласът му издаде разочарованието му.

— Сър. — Капитан Чен му направи знак да се обърне.

От къщата излязоха президентът на Панама Омар Квинтеро и директорът на Канала Феликс Силвера-Ариас. Зад тях застана генерал Ю Куан, шефът на КНТИНО. Единственият началник на Ю Куан беше самият министър на отбраната на Китай. Лиу не знаеше, че Ю Куан е тук, и изтълкува присъствието му като лош знак. В стомаха му се надигнаха киселини.

— Господин Лиу — поздрави го Феликс Силвера-Ариас. — Генерал Ю Куан любезно ни покани на срещата. Не бях виждал дома ви. Много е интересен. Това не е ли…

Лиу го стрелна със строг поглед, за да го накара да млъкне. Феликс се бе наслаждавал на вниманието на две от приятелките на Мария след вечеря преди две-три седмици и знаеше за участието й в операцията. Налагаше се Лиу да се отърве от нея, преди Силвера-Ариас да спомене името й, защото Ю Куан щеше да заподозре коя е.

— Качвай се в колата — изсъска й той.

— Уморена съм — нацупи се тя. — Искам да си легна.

Лиу я блъсна в лимузината. Гневът му към нея замаскира страха му от генерал Ю Куан.

— Млъкни, тъпа puta. — Натисна копчето, за да спусне преградата между предната и задната седалка, и се обърна към шофьора си. — Закарай я обратно в апартамента й и после се върни тук колкото е възможно по-бързо.

— Да, сър.

Мария започна да протестира, но Лиу тресна вратата.

— Съжалявам, господа — каза той на английски, единственият език, който говореха всички. — Ако знаех, че ще дойдете, нямаше да си наема развлечение.

Президентът Квинтеро махна пренебрежително с ръка, сякаш искаше да каже, че разбира, но генерал Ю Куан се намръщи още повече. Той беше по-нисък от останалите, но имаше много по-властен вид. Лиу пое дълбоко дъх, изтръпна от болката в стомаха, после се овладя и тръгна към гостите. Ръкува се с президента и със Силвера-Ариас, поклони се на Ю Куан, застана мирно и каза отсечено:

— Поласкан съм от посещението ви, генерале. — Постара се гласът му да прозвучи искрено. Съвсем не беше поласкан, а изпитваше ужас. Доколкото знаеше, генералът не бе напускал Китай. Духна на пръстите си, сякаш се бе опарил.

— Може би — измърмори Ю Куан. — Да влезем вътре.

Влязоха в хладната къща. На стъклената маса в голямата всекидневна имаше две недопити чаши. Мебелите бяха лъскави, бели и хромирани. По стените нямаше никаква украса, сякаш проектът на къщата беше достатъчно убедителна демонстрация на изкуството. Генерал Ю Куан се настани на креслото, а двамата панамци седнаха на канапето пред коктейлите. Макар че бяха най-властните хора в Панама, дори те бяха притеснени от заплашителното излъчване на Ю Куан.

Лиу отчаяно се нуждаеше от успокоително за стомаха си, а и мълчанието засилваше болката. Свободата, на която се бе радвал от пристигането си в Панама, се приближаваше към своя край. Това му беше пределно ясно. Само не знаеше как ще го контролира Ю Куан и какво ще стане с кариерата му, след като операция „Червен остров“ приключи. Почувства, че мястото му в КНТИНО му се изплъзва.

Феликс Силвера-Ариас пресуши питието си на една нервна глътка, а облеченият в елегантен костюм президент Квинтеро избърса очилата си с копринена кърпа. Директорът на Канала беше с ежедневен панталон и широка риза. Двамата панамци имаха заученото лустро на дългогодишни политици. Дори си приличаха малко, защото всъщност бяха братовчеди. Феликс дължеше назначението си на президента, а Квинтеро дължеше поста си на задкулисни машинации, дирижирани от Силвера-Ариас и Лиу.

Ниският дебел и заядлив генерал Ю Куан беше с костюм, наподобяващ военна униформа, и не притежаваше нито блясъка, нито обаянието на политик. Рангът му бе постигнат в резултат на години на непоколебима дисциплина и успехи. Той беше шейсет и четири годишен и в Китай, страна, където възрастта беше на почит, му оставаше още много път в структурите на властта в Пекин.

— Господин президент, господин директоре — официално започна Ю Куан, — моля да ни извините с Юшен за минута. Трябва да разговаряме насаме.

Настъпи кратко мълчание и лидерът на Панама помисли, че го чакат да излезе от стаята. Но генерал Ю Куан стана и направи знак на протежето си да го последва. Двамата китайци седнаха в отсрещния ъгъл на помещението, където панамците не можеха да ги чуят, дори да разбираха езика им.

— Когато приключа — тихо каза Ю Куан, — преведи каквото смяташ за необходимо, за да са доволни тези двамата. В Народното събрание отново се заражда съпротива. Те знаят какво се опитваш да направиш тук и мислят, че планът ти ще настрои враждебно американците, вместо да ги сплаши. Нашият президент е информиран за това и започва да преосмисля положението ни в Панама. Смятам, че ще заповяда на КНТИНО да прекрати операция „Червен остров“.

Новината беше потресаваща, но Лиу знаеше, че не трябва да прекъсва генерала.

— Разбрах, че всичко за осъществяването на плана е готово, но съкровището още не е намерено. Така ли е?

— Да, генерале. — Лиу говореше официално, надяваше се, че все още има шанс да спаси „Червен остров“. — „Джемини“ е в Панамския залив и от два дни чака да мине през Канала. Подводницата ни е готова да отклони кораба пред „Джемини“ в шлюзовете. Всичко в мината е наред, а правителството тук вече получи първата пратка злато от нашата родина като първа вноска за онова, което ще намерим край Реката на руините.

— Но във вулканичното езеро не е открито злато.

— Да, генерале.

— Защо?

— Надцених възможностите на местните войници като пазачи и се наложи да използвам повечето от нашите, затова не ми достигат хора за операцията.

— Трябват ти още пазачи?

Лиу хвърли многозначителен поглед към панамците.

— В тази страна цари беззаконие, генерале. В пристанището ни и в Мината на двайсетте дявола се опитаха да проникнат крадци.

Генерал Ю Куан изглеждаше убеден от готовите отговори. Те съответстваха на онова, което бе видял в Панама от пристигането си преди няколко часа.

— Добре. — Генералът замълча за миг. — Искам откровена преценка, Юшен. — Фактът, че употреби малкото име на Лиу, имаше за цел да внуши доверие, но засили подозренията на президента на „Хачърли“. — Колко можем да избързаме с крайния срок, без да изложим на риск мисията? Не ми давай отговор, какъвто смяташ, че желая. Искам истината.

Лиу не се заблуждаваше да мисли, че на този въпрос има искрен отговор. Генералът възнамеряваше да осъществи операция „Червен остров“, преди китайският президент да я прекрати, но искаше да намери изкупителна жертва, която да обвини в случай на неуспех. Отговореше ли, Лиу щеше да приеме ролята на жертва. Ако отлагаше осъществяването твърде дълго и „Червен остров“ бъдеше прекратена, с бъдещето му в КНТИНО беше свършено. Щеше да му провърви, ако си намереше работа като докер. От друга страна, ако избързаше и се провалеше, Ю Куан щеше да заповяда да го убият много преди да се върне в Китай.

Кариерата и животът му зависеха от този миг.

— Мога да осъществя плана до три дни — отговори Лиу, като съкрати с пет дни първоначалния срок.

— Ще може ли да стане вдругиден? — Генералът се вторачи изпитателно в очите му. Смисълът на думите му беше ясен. Той искаше операцията да бъде осъществена вдругиден.

— Да, но само ако ракетите „ДФ-31“ са тук. После ще пренесем тайно бойните глави, но ракетите трябва да са в Панама преди затварянето на Канала. След това ще има твърде щателни проверки и едва ли ще можем да ги разтоварим.

Ю Куан кимна към услужливия президент и директора на Канала.

— Мислиш ли, че ще настояват за изчерпателно разследване?

— Те не, но дори да им бъде отказано правото да разположат войски тук, американците ще изпратят тайни екипи следователи. Складовете на „Хачърли“ ще се наблюдават внимателно. Твърде рисковано е да разтоварим ракетите след пристигането на такъв екип. Не бива да подценяваме американците.

— Затова ли искаш бойните глави да бъдат докарани преди затварянето на Канала?

— Да, генерале. — Лиу се окуражи, като видя, че Ю Куан Разбира тънкостите на операцията. — Много вероятно е американците да изпратят група от екипа си за кризисни ядрени ситуации. И под най-доброто прикритие ядрената бойна глава може да бъде видяна с модерната им апаратура. Чувал съм, че откриват следи от радиация от медицински рентгени, които не са използвани от години.

Ю Куан изсумтя.

— Ако ракетите бяха тук, можеше да продължим с останалата част на операцията и след две седмици да докараме бойните глави — добави Лиу. — Но „ДФ-31“ още са в Китай, нали?

Лиу мигновено разбра, че са го надхитрили. Генералът не го показа с нищо, но Лиу усети, че ракетите вече са в панамски води или поне ще бъдат вдругиден.

Не беше необходимо Ю Куан да изказва на глас очевидното.

— В пристанището на „Хачърли“ има затворен сух док, където смяташ да ги разтовариш, нали?

Лиу преглътна. Операцията се осъществяваше цяла седмица преди графика му и той не можеше да я спре. Единствената му възможност беше да положи всички усилия да я приключи успешно.

— Да, генерале. В момента там има кораб, уж докаран за ремонт, но всъщност е плавателен съд на КНТИНО. Държим го за прикритие.

— Преместете го — заповяда Ю Куан през облак дим от току-що запалената си цигара и присви очи. — Утре вечер ще пристигне хладилният кораб „Корвалд“. Ракетите са на него.

— А бойните глави?

— Още са в Китай. Както предлагаш, ще ги докараме след няколко седмици.

— А златото, генерале? Имам достатъчно от запаса, който ми дадохте в началото на операцията, за да платя още една вноска, но след това…

— Ще получиш още от КНТИНО. От теб се иска да намериш съкровището. Това е всичко.

Лиу не възрази. Знаеше, че никакви доводи няма да окажат въздействие на генерала.

Сто и петдесет души претърсваха вулканичното езеро и бреговете на Реката на руините. Беше само въпрос на време да намери съкровището, но сега му отнемаха това време.

Лиу кимна към двамата панамци, които се преструваха, че не са изключени от разговора.

— Ще преговарям за златото, което ми дадохте. Би трябвало да мога да спечеля още няколко седмици.

Ю Куан сви рамене — не се интересуваше от такива подробности.

— Искаш ли още нещо от мен?

— Не, генерале. Геолозите ме увериха, че земята в пролива Гейлард е достатъчно напоена с вода, за да се гарантира втечняване, когато се взривят експлозивите.

Осъществяването на операция „Червен остров“ бе планирано да съвпадне с дъждовния сезон в Панама, когато земята бе прогизнала. От атаката на специалните експлозиви, които щяха да използват, мократа земя щеше да се превърне в течна каша и нямаше да устои на собствената си тежест. Същият принцип причиняваше разрушения по време на земетресения. Структури от твърди скали издържаха на трусовете, но сградите, построени на мека почва, се разрушаваха, защото земята сякаш се разтапяше.

— Повечето членове на екипажа вече са свалени от „Джемини“ и подводницата е готова да вземе останалите, след като всичко е на позиция — продължи Лиу.

— А водолазният звънец в шлюза?

— Експлозивите са поставени така, че да го унищожат веднага щом подводницата бъде прикрепена за кораба, с който смятаме да блокираме Канала.

— Знаеш ли кой ще е корабът?

— Да, генерале. Товарен кораб, регистриран в Либерия, „Марио ди Касторели“. Вече е на позиция, готов да мине през Канала. Натоварен е с цимент и метални отпадъци. След експлозията „Марио“ ще се преобърне и товарът му ще се превърне в твърда маса от около дванайсет хиляди тона. Преместването само на корпуса ще продължи няколко месеца.

— Добре си го измислил.

— Благодаря, генерале. — Лиу се изненада от комплимента. — Идеята ми хрумна, след като предложих плана на министъра на отбраната.

— Какъв е екипажът на „Марио ди Касторели“?

— Както загатва името, корабът е собственост на италианска компания с либерийска регистрация. Екипажът се състои предимно от филипинци и гърци. Те нямат представа какво ги очаква. Точно преди експлозията подводницата ще отиде в Гамбоа, за да качи водолазите и моряците на „Джемини“, и после ще избяга оттам. Всички ще бъдат закарани в Кристобал на Атлантическото крайбрежие, откъдето ще ги вземе кораб.

— И това ще е последното материално доказателство?

— Да. Водолазният звънец и миниподводницата са последната връзка. По време на почистването на Канала останките им незабелязано ще бъдат извадени и изхвърлени.

— Обмислил си всичко добре, Юшен. Доволен съм. С изключение на намирането на съкровището, нещата вървят забележително гладко. Ще можеш ли да контролираш Панама, след като Каналът бъде затворен, ако не откриеш съкровището?

Лиу поклати глава.

— Може би само за кратко. Икономиката на Панама зависи от тарифи за транзитно преминаване, многократно по-високи от таксите, които можем да съберем от нашата железопътна линия и петролопровода. Без тези пари в страната ще настъпи хаос. Квинтеро ще бъде свален и приемникът му вероятно ще покани американските войски, за да опазят мира и да се погрижат Каналът да бъде отворен.

— Но ако поддържаме икономиката, панамците ще устоят на натиска на американците да се намесят, нали?

— Затова платихме на Квинтеро и Силвера-Ариас. Те трябва да устоят на натиска на Съединените щати.

— Ще издържат ли?

Лиу погледна шефа си.

— Докато потокът от пари не спира, те ще правят каквото искаме. Когато съобщим за ракетите на американското правителство, позициите ни тук ще са непоклатими.

— Добре обмислен план — повтори Ю Куан.

Лиу знаеше, че ако планът успее, генералът ще обере лаврите, но в случай на провал вината ще бъде прехвърлена на него. Така се действаше в китайската политика. Но успехът означаваше, че Лиу завинаги ще е свързан с Ю Куан, докато той продължава да се издига в Пекин.

— Отиди да кажеш на панамските ни приятели за промяната в графика — каза генералът и стана. — Аз се връщам в града. Полетът ми е рано сутринта.

„Това означава, че ще си далеч от мястото на действието“ — горчиво помисли Лиу. Но това беше цената, която трябваше да плати. Ю Куан се бе доказвал неведнъж. Сега беше ред на Лиу.

— Да, генерале.

— Подробности за експлозията? — попита генералът, докато вървеше към вратата, без да обръща внимание на президента Квинтеро и директора Силвера-Ариас.

— Специалистите по експлозивите казаха, че когато е облачно, ударните вълни рикошират в облаците и увеличават силата на детонацията. Зависи какво ще е времето вдругиден, генерале.

— Добре. Ще чакам с нетърпение да ми се обадиш, когато всичко приключи.

— Това ще е чест за мен.

Лукавият възрастен генерал не каза нищо, качи се в колата, която бе взел от „Хачърли“ за посещението си в Панама, и потегли. Лиу изчака, докато стоповете на автомобила избледняха, разсеяно духна на пръстите си и тръгна да търси капитан Чен. Командирът на войниците се връщаше от една от външните сгради.

— Кажи на Сун да се залови за работа веднага щом дойде — изкрещя Лиу. Ю Куан му бе поставил почти невъзможна задача, която ставаше още по-лоша заради онова, което Лиу бе скрил от него — специалните сили, намесващи се на всяка крачка. — Генералът заповяда да избързаме с крайния срок. Имаме само трийсет и шест часа.

Военният не можа да скрие изненадата си.

— Ще успеем ли?

— Налага се — отговори Лиу. — И утре сутринта искам да се отървем от Мария.

— Имате предвид…

— Знаеш какво имам предвид, по дяволите. Убий я.

Лиу пак почувства тежест в стомаха… и пареща болка в очите. Изпитваше колебания само допреди час, но вече не беше така. Залогът бе твърде голям, за да го е грижа за съвестта му или за нещо друго. Същото се отнасяше и за таланта на господин Сун. Изтезаването на Мърсър го бе притеснило донякъде, но не чак толкова много, че да му попречи да издаде заповед за извършването му. Но въпреки всичко изпитваше някакви чувства. Сега обаче нямаше емоции. Щеше да използва всички възможности, та операция „Червен остров“ да приключи успешно.

Беше избрал кодовото име като намек за онова, което Съветският съюз се бе опитал да направи в Куба. Разбира се, руснаците искаха ракетите им да бъдат открити. В противен случай щяха да ги скрият, вместо да ги оставят на открито, така че шпионските самолети „U-2“ да ги намерят. Кубинската криза беше игра на рискована ядрена политика — махнете вашите ракети и ние ще махнем нашите. Намеренията на Лиу бяха много по-коварни.

Ядрен шантаж. Съединените щати трябваше да отстъпят, докато китайците присъединяват Тайван, или осем американски града щяха да бъдат изпепелени.

Хотел „Радисън Роял“

Панама Сити, Панама

Мърсър се събуди призори. Чувстваше се уморен. Гърбът го болеше от прекараната на дивана нощ, а щом си припомни случилото се предишния ден, сърцето му се сви. Душът и кафето не го освежиха. Той стоеше до прозореца, когато Хари излезе от спалнята. Старецът беше само по широки боксерки и изкуственият му крак тропаше по пода.

— Добро утро — поздрави го Мърсър.

Хари изсумтя. Вече държеше запалена цигара. Грабна кафето от ръката на Мърсър и шумно го изгълта, докато вървеше към банята.

След десет минути излезе оттам, отиде да се облече, върна се и любезно каза:

— Добро утро, Мърсър. — Преобразяването му от пълен темерут в умерено груб темерут бе завършено. — Ако ще крада кафето ти, сложи му захар, за Бога.

Мърсър се засмя, колкото и да страдаше. Хари винаги му влияеше така.

— Има още.

Хари запали цигара.

— Вече ти е втората за деня.

— Третата. — Хари изпи кафето и отново напълни чашата на Мърсър. — Е, какъв е планът?

Мърсър прокара пръсти през косата си.

— Ще дам на Мария час и нещо да се наспи, защото снощи сигурно си е легнала късно. А сега ще се обадя на генерал Ваник и ще му кажа, че дъщеря му е мъртва.

Хари отмести поглед встрани.

— Да, трябва да го направиш. Ще те оставя сам. — Взе вестника от подноса и се върна в спалнята.

Мърсър взе мобилния телефон на Лорън и натисна кода на баща й.

— Добро утро, ангелче — обади се дрезгав, но мил глас.

— Генерале, не се обажда Лорън. Казвам се Филип Мърсър.

Изминаха десет секунди, докато Ваник разсъждаваше защо някой му се обажда толкова рано по телефона на дъщеря му. Мърсър знаеше, че трябва да му даде време.

— Тя е мъртва. — Това не беше въпрос. Генералът сякаш бе очаквал тази новина.

— Съжалявам, сър. — Мърсър не знаеше какво друго да каже.

Трябваше да му обясни обстоятелствата, ако искаше да получи помощ, за да спре Лиу Юшен, но моментът не беше подходящ.

Ваник зашепна молитва и когато я свърши, Мърсър каза заедно с него:

— Амин.

— Лорън ми каза кой сте, доктор Мърсър, и какво става. — Ваник говореше монотонно. — Разговаряхме в нощта, преди да отиде с вас на шлюза. Там ли се случи?

— Да, сър. Китайците са очаквали нея и партньора й. От водата излязоха четирима водолази час след като Лорън и френският легионер се гмурнаха.

— Разбирам. — Генералът скърбеше дълбоко, но успяваше да овладее чувствата си. — След като Лорън ми се обади, аз ви проучих. Вие сте геолог и сте ходили в Ирак, за да проверите дали Саддам има уранови мини.

— Точно така. — Мърсър предположи, че през годините след войната в Персийския залив информацията е отчасти разсекретена. — Придружавах екип от морски пехотинци.

— И ще започвате работа в Белия дом.

— Да, сър. Като научен съветник.

— Играя голф с Джон Клайншмит, съветника по националната сигурност на президента. Заместникът му Айра Ласко ви е препоръчал за тази длъжност.

— С адмирал Ласко участвахме в мисия в Гренландия преди няколко месеца.

— Прочетох доклада му. Защо умря дъщеря ми?

— Сър? — Първият изблик на чувства в гласа на генерала стресна Мърсър.

— Това е елементарен въпрос, по дяволите. Защо умря дъщеря ми?

— Защото китайците се готвят да разположат ядрени ракети в Панама. Убиха я, защото знаеше част от плана.

— Обяснете ми по-подробно.

Лорън не знаеше за ядрените ракети и генералът чуваше това за пръв път.

— Отначало мислехме, че се опитват да разрушат Панамския канал, но се оказа, че се стремят да направят нещо много по-голямо. Скоро френското разузнаване ще се обади на ЦРУ. С Лорън работехме с един от техните агенти. Те ще потвърдят разкритията ни. В контролиран от китайците склад с Лорън видяхме осем установки за стратегически ракети „ДФ-31“.

— Имаха ли бойни глави?

— Още не, но съм убеден, че скоро ще имат. Нещата се развиват много бързо.

Генерал Ваник въздъхна дълбоко.

— По-добре започнете отначало.

Мърсър му разказа накратко какво са открили, като започна с търга в Париж и завърши с предстоящата среща с Мария Барбър.

— Мислите ли, че тя знае нещо?

— Да, сър. Смятам, че може да ни даде достатъчно доказателства, за да разобличим Лиу.

— Въпросът е кой ще го разобличи. Сигурно са замесени високопоставени лица в панамското правителство. Не мисля, че някой от тях би изслушал историята ви.

— Имате ли предложения? — попита Мърсър.

— Трябва да попитам ЦРУ и разузнаването дали са засекли да става нещо в китайските ракетни сили и дали някои ракети не са били преместени наскоро. Засега не предприемайте нищо. Говорете с онази жена и ми се обадете, ако научите нещо. — Ваник замълча за миг. — Лорън беше добро момиче, нали?

— Най-добрата, генерале — отговори Мърсър. Какво друго можеше да каже?

— Загубих стотици хора във Виетнам, Кувейт, Босна и в десетки операции, за които не сте и чували. Винаги съм разбирал каква е моята отговорност и съм изпълнявал дълга си. Знам ли. Това е такова…

— Разхищение — довърши мисълта му Мърсър.

— На този свят има толкова много хора, които обичат да убиват, и толкова малко, които са готови да ги спрат. Чух, че сте един от тази малцина. И Лорън беше от тях. Не ми се струва справедливо.

— Не е.

— По дяволите, ако не бях военен, тя щеше да е жива.

— С цялото ми уважение, но това не е вярно, сър. Познавах я за кратко време, но разбрах, че дъщеря ви е самостоятелна и независима личност. Вие не сте я принудили да постъпи в армията, нито сте избирали къде да бъде изпратена. Лорън сама е избрала пътя си.

— Може би. Но това не прави нещата по-лесни. Обадете ми се, ако имате новини. И аз ще направя същото.

Линията прекъсна.

— Приключих, Хари — извика Мърсър.

— Как мина? — попита старият му приятел, докато излизаше от спалнята.

— Доколкото е възможно, добре. — Мърсър забеляза, че Хари е попълнил половината кръстословица в испанския вестник. — Какво правиш, по дяволите? Ти не знаеш испански.

— Вписвам английски думи със съответния брой букви. — Хари сви рамене. — По-добре, отколкото да не правя нищо.

Петнайсет минути по-късно пристигнаха Фош, Рене Брунесо и двама легионери. Всички бяха облечени в цивилни дрехи, под които криеха оръжията си. Мърсър извика Роди Херара, за да се обади на Мария и да провери дали е в дома си. Роди преправи гласа си, та Мария да не го познае, и затвори веднага щом я събуди, като се извини, че е набрал грешен номер.

Време беше да отвлекат Мария Барбър.

Осъзна, че е жива, но не си спомняше какво се случи в последната секунда. Помнеше само, че потъва. Видя светлина, но това беше всичко. Останалото беше празнота.

Не, не беше вярно. Докато идваше в съзнание, спомените се завръщаха. Светлината беше от фенерчето на китката на втория китайски командос, който влезе във входните тръби заедно с нея. Тя си спомни, че протегна ръка към мъртвия водолаз и взе дихателната му тръба. Напълнила бе с въздух белите си дробове, когато водолазите, които бяха избягали от засмукващото течение, влязоха в шлюза през отворените врати. Тя не беше в състояние да окаже съпротива.

Те я заведоха някъде. Но къде?

— Във водолазния звънец — прошепна Лорън Ваник с напуканите си устни.

Китайците имаха водолазен звънец близо до шлюза и го използваха, докато работеха под водата. Четиримата оцелели от схватката се върнаха на повърхността, а други двама я пазиха няколко часа. Когато я изкараха от водата, запушиха устата й, завързаха й очите и я хвърлиха в някакъв микробус.

Лорън беше в съзнание, уморена, но нащрек. Можеше да движи само очите си. Завързана беше за легло. Краката й бяха разтворени, а ръцете оковани над главата й. Беше гола. В помещението беше задушно, непрогледният мрак бе прорязан от ивица светлина, проникваща през процепа под вратата.

Лорън се опита да каже нещо, но от устата й излезе само дрезгаво грачене. Тя се прокашля и опита отново.

— Хайде, мръсници. Свършвайте с мен.

След минута отвън се чуха стъпки и в ключалката се превъртя ключ. Вратата се отвори и на слабата слънчева светлина Лорън разбра, че не е отведена в Мината на двайсетте дявола. Пейзажът навън не и беше познат. Освен това видя, че е затворена в барака за градинарски инструменти. На стените имаше лавици и във въздуха се долавяше миризма на тор.

Мъжът, който влезе, беше китаец, в униформа без отличителни знаци. Беше достатъчно възрастен, за да бъде офицер, но имаше строгото изражение на инструктор — явно беше сержант. Той запали лампите на тавана и се вторачи в лицето й.

— Много галантно от твоя страна — подигравателно каза тя.

— Пази си силите — учтиво я посъветва сержантът.

Лорън знаеше какво я очаква. Разбра го веднага щом осъзна, че е завързана. Обзе я ужас, като си спомни разказа на Мърсър за изтезанията с иглите за акупунктура. Беше странно, но ветеранът в стаята изглеждаше обезпокоен за съдбата й. Защо инак би я предупредил? Тя се запита дали може да се възползва от загрижеността му.

— Помогни ми — замоли го Лорън. — Не им позволявай да ме докоснат.

Той наведе глава.

Явно беше засрамен. Достатъчно ли беше това? Щеше ли да я пусне?

— Знаеш какво ще ми направят. Ти си военен като мен. Къде е честта ти? — Викът й бе посрещнат с мълчание. — Моля те. Не бива да позволиш да ми направят това. Другият човек. Американецът. В болница е. Не е проговорил след бягството си. Той е жив труп.

Сержант Хуай не можа да прикрие отвращението си.

— Истина е — продължи Лорън. — Казва се Мърсър, но не си спомня дори името си. Слушай. Не ме интересува какво правите в Панама. И моята страна не се интересува. Моля те, пусни ме.

— Не мога — отговори Хуай.

— Тогава ме убий. — Очите й блеснаха. Тя не знаеше, че Мърсър бе казал същите думи, когато бе разбрал, че ще го изтезават. — Ако това ще попречи на онзи садист да ме изнасили и измъчва, убий ме сега!

— Сун не е изнасилвач.

— И още как! Това е доказан метод на изтезание. Ще го направи.

— Сун… вече не е мъж. — Хуай посочи слабините си.

— Но може да забива в тялото ми игли, които ще объркат съзнанието ми. Така ли воювате?

— Аз не съм като Сун.

— Същият си. Ако му позволиш да го направи, значи си същият като него.

Това накара Хуай отново да се замисли. Лорън беше убедена, че е на правилния път. Сержантът имаше вида на човек, който се сражава с враговете на родината си на бойното поле, а не в стаите на ужасите. Трябваше да му въздейства и да отслаби решителността му.

— Съжалявам — тихо каза тя. — Ти не си същият. Ти си военен. Не си виновен, че страната ти използва хора като Сун. Ти само изпълняваш заповеди. Като мен.

— Да. Заповеди.

— И когато се върнеш у дома и разкажеш на съпругата си какво си правил тук, можеш да споменеш, че ти е било заповядано да позволиш една жена да бъде изтезавана до смърт. И тя ще реши, че си герой.

Проблесна ли в очите му нерешителност? Лорън беше почти сигурна, че зърна колебание. Тактиката й имаше резултат. Хуай погледна навън, после пак се обърна към нея. Явно се колебаеше.

Но в този момент в бараката влезе друг военен. Беше по-млад от сержанта и също носеше униформа без отличителни знаци. Новодошлият изкрещя някаква заповед и сержантът козирува, погледна за последен път Лорън и излезе.

— Как се казваш? — Младият офицер очевидно не се свенеше да гледа голото й тяло.

— Капитан Лорън Дж. Ваник от армията на Съединените американски щати. Номер 05894328.

— С кого работиш?

— Капитан Лорън Дж. Ваник от армията на Съединените американски щати. Номер 05894328.

Офицерът невъзмутимо й зададе още няколко въпроса Лорън отговаряше само с името, чина си и серийния си номер.

— Скоро ще отговориш на въпросите ни. При теб ще дойде специалист. Съветвам те да му кажеш всичко.

— Начукай си го — изсъска тя.

Военният се обърна, излезе и заключи вратата. Лорън бе разочарована и уплашена. Почти бе успяла със сержанта. Ако офицерът не бе дошъл, той може би щеше да я освободи. А сега тази вероятност се бе изпарила. Господин Сун скоро щеше да дойде и всичко щеше да свърши.

Тя смяташе, че е смела, тъй като се бе изправяла пред безброй опасности и физически изпитания, но изобщо не си въобразяваше, че ще понесе предстоящите изтезания. На занятията по психология в армията и бяха казали, че няма начин да издържиш вечно на физическата болка. А възможностите на иглите за акупунктура бяха по-големи. Мърсър бе избягал преди втория сеанс с господин Сун. Лорън се съмняваше дали ще има тази възможност. За нея нямаше бягство, след като Сун започнеше да я обработва.

След десетина минути вратата отново се отвори. Сърцето й заби като обезумяло и тя се задъха. Горещината беше само една от причините тялото й да се облива в пот.

В помещението влезе китаец с мъртвешки бледо лице, облечен в тъмносив панталон и дълга риза в същия цвят. Оределите му коси бяха тънки като паяжина. В кокалестата си ръка държеше сгънато парче черен плат. Лорън мигновено забеляза на тънката китка на Сун часовника на Мърсър.

До него вървеше панамец, облечен в униформа. Беше петдесетинагодишен и по лицето му имаше бръчки, но косата му беше гъста, лъскава и черна, а тялото — стегнато. Очите му представляваха безжизнени тъмни петна. Тя го позна веднага.

Хуго Руис, по времето на Мануел Ортега майор в Г-2, панамската престъпна тайна полиция. Някога Руис беше заместник-директор в затвора „Ла Модело“ и развеждаше богати садисти да гледат униженията, на които бяха подлагани затворниците. Специалността му беше да организира групови изнасилвания за назидание на новите затворници и да продава кокаин и селянки на затворниците, които правеха секс пред гостите му. Руис бе обучен от Нивалдо Мадринан, главния инквизитор на Нориега, и беше способен на невъобразими жестокости.

Известно време ЦРУ смяташе, че Руис е екзекутиран по време на чистка преди свалянето на Нориега, но през 1992 година го бяха забелязали в Куба, където участваше в операция за транспортирането на изметта на обществото в Маями. Според последните доклади на разузнаването Руис продаваше уменията си да разпитва на колумбийски бунтовници. Присъствието му в Панама означаваше, че си е осигурил място в режима на президента Квинтеро.

— Сеньор Руис — каза господин Сун на английски. — Не знаех, че днес ще станем приятели с жена.

Лорън потисна импулсивното си желание да трепне, когато Сун разгъна плата и започна да нарежда иглите си.

Руис се вторачи в Лорън.

— При това красива. Очаквам с нетърпение да видя как практикуваш методите си. Инструктажът ти върху трупове през последните дни не беше много задоволителен.

— Но необходим — каза Сун, докато оглеждаше кожата на Лорън. — Толкова си мека — интимно прошепна той. Дъхът му беше зловонен. Люспи от кожата му се посипаха върху Лорън като пепел.

Тя настръхна и прехапа устни, за да не извика.

— Млада госпожице, ти ни причини много проблеми през изминалата седмица. Работата ми е да проверя колко от тях ще изчезнат заедно с твоята смърт. Преди да приключим, ще ми кажеш с кого работиш, какво си видяла и какви мерки са предприели началниците ти, за да ни попречат. Сега разбирам, че не знаеш за „Джемини“, нито че утре ще бъде взривен Каналът, но сигурно знаеш много други неща. Например какво има в склада на „Хачърли“ и че Мината на двайсетте дявола е фасада. Знаеш ли тези неща?

Сун извади първата игла и се обърна към Рулс.

— Наблюдавай внимателно под какъв ъгъл влизат иглите в тялото. Това не е толкова важно, колкото да се създаде първата от съединителните връзки в нервната система, но по-късно техниката ще ти помогне да предизвикваш по-силна болка и да я контролираш по-добре.

Точно преди Сун да вкара първата игла в гърлото на Лорън, вратата се отвори и офицерът, който бе идвал по-рано, каза нещо на китайски на Сун. Разговаряха известно време, после Сун прибра иглите в кърпата.

— Съжалявам, сеньор Руис — рече той и избърса длани в панталона си. — Господин Лиу иска да ме види, преди да отиде в града. Ще се върна след петнайсетина минути.

Руис я погледна и Лорън разпозна блясъка в очите му.

— Разбирам, господин Сун. Може ли да започна без вас?

— Както желаеш. — Сун се поклони и тръгна след младия офицер.

Веднага щом вратата се затвори, Руис удари Лорън в слепоочието.

— Buenas noches, puta.[37]

Главата й се отпусна на една страна и устата й зейна. Руис я удари още веднъж, за да се увери, че е в безсъзнание, и после грабна иглите за акупунктура. Заби една в бедрото й и когато Лорън не помръдна, вкара иглата по-навътре.

Доволен, че Лорън е в безсъзнание, Руис се вторачи в нея. Беше обезпокоен, че тялото му не реагира така, както се бе надявал, когато я видя да лежи гола на масата. Но той знаеше какво трябва да направи. Цял живот бе принуждавал жертвите си да извършват содомия и не можеше дори да изнасилва по обикновения начин. За да го направи, трябваше да я обърне по корем.

Надигна клепачите й, видя, че очите й са се подбелили, и бързо развърза краката й, а после заобиколи масата и освободи и ръцете й. И тъкмо се приготви да я обърне, когато Лорън скочи.

Грабна иглите, които Сун бе оставил до нея, и ги заби дълбоко в лявото око на Руис. Преди той да успее да извика, Лорън затисна устата му с ръка и вкара тънките игли чак в черепа му. Панамският касапин умря, преди да падне на бетонния под. „Buenas noches, bastardo“[38] — прошепна тя.

Без да обръща внимание на кръвта, която капеше от раничката на крака й, Лорън стана, но и се зави свят. Трябваше да седне за няколко секунди, за да не падне. Слепоочията й пулсираха. След като се увери, че няма да се строполи на земята, превъзмогна отвращението си и съблече униформата на Руис.

Дрехите не бяха твърде широки, но ботушите й бяха големи и тя натъпка в тях носните кърпи, които намери в джоба му. После взе колана с пистолета му, сложи го на кръста си и провери дали е зареден.

Пое няколко пъти дъх, за да се успокои. Главата я болеше и масажът нямаше да помогне. Беше сигурна, че окото й е насинено, но реши, че това е нищо в сравнение с онова, което се готвеха да й сторят.

Отвори вратата, погледна навън и видя, че се намира в луксозно имение. Долови соления мирис на океана и чу прибоя. Не забеляза друго движение освен поклащането на клоните на палмите. Пред голямата къща имаше две коли, но вниманието й бе привлечено от гаража, намиращ се на половината разстояние между бараката и модерното жилище. Едната врата беше отворена и вътре се виждаше автомобил.

Лорън побягна натам с всички сили. Петите й шляпаха болезнено в ботушите, а униформата на Руис направо вонеше.

Не бе изминала и половината от стоте метра, когато от къщата излезе господин Сун, спря на верандата и се вторачи в нея. Разстоянието беше твърде голямо за изстрел, затова Лорън потисна желанието си да го убие. Сун извика на някого в къщата. Появи се сержантът и извади оръжието си.

Лорън се хвърли на земята и се претърколи в бодливата трева. Над нея изсвистяха два куршума. Тя скочи и продължи да бяга. Сержантът се забави за секунда, преди да стреля пак, и това и даде време да се наведе и да избегне куршумите.

Може би и позволяваше да избяга или поне й даваше шанс, понеже се отвращаваше от методите на инквизитора. Каквато и да беше причината, Лорън стигна до гаража, преди сержантът да стреля отново. От къщата изскочиха още китайски войници, но тя вече се вмъкваше през вратата.

Колата беше зелен форд „Експлорър“ и за щастие ключовете бяха на стартера.

Лорън включи двигателя, преди първият китаец и сержантът да успеят да изминат една четвърт от разстоянието до гаража. Войниците носеха пушки. Изстрелите затрещяха веднага щом Лорън изкара колата навън. Около нея се разхвърчаха стъкла и тя се наведе, настъпи педала за газта и фордът се отдалечи от приближаващите се китайци.

Куршумите строшиха и задното стъкло, но разстоянието се увеличаваше с всяка секунда. Лорън се престраши и се изправи, завъртя волана, за да излезе от алеята за коли, и подкара с пълна скорост.

Нямаше представа какви сили е разположил Лиу в края на лъкатушещата алея, но беше сигурна, че войниците са предупредени по радиото за идването й. Освен това знаеше, че пазачите вече потеглят да я преследват с коли.

Спидометърът показваше сто и двайсет километра в час. Лорън шофираше, съсредоточена върху онова, което предстоеше.

На всеки няколко секунди избърсваше изпотените си длани в униформата. Посегна да включи климатичната инсталация — и видя телефона. Това й вдъхна надежда и повиши настроението й. Моментът не беше подходящ, но трябваше да съобщи на Мърсър, че на следващия ден Лиу се готви да взриви Канала с помощта на кораб на име „Джемини“.

След десет минути видя края на алеята. На отбивката за главния път имаше дървена барака за пазачите. Успоредно на шосето се издигаше стоманена мрежа с бодлива тел отгоре. Тежкият портал беше затворен. Тримата пазачи бяха докарали пред него два еднакви големи автомобила, за да го подсилят.

Лорън се поколеба само за секунда, после отново настъпи газта. Докато се приближаваше към портала, изпразни пълнителя на колта, за да задържи пазачите за времето, което й беше необходимо. На десет метра от оградата намали, леко завъртя волана и се наведе, преди предницата на форда да разбие бараката. Около колата се разхвърчаха трески и евтини мебели. Без да спира, фордът разби и отсрещната стена с толкова силна инерция, че Лорън трябваше да удари спирачки, за да вземе завоя към магистралата. Черните следи по асфалта показваха, че колите, влизащи или излизащи от имението на Лиу, идват отдясно, затова тя реши, че Панама Сити е натам. След минута разбра, че предположението й е вярно. На пътния знак пишеше, че до столицата има петдесет километра. Лорън натисна копчето на волана, което активираше програмата за гласови команди на телефона, и каза номера на мобилния си телефон.

Изгаряше от нетърпение да чуе гласа на Мърсър.

Трудностите по залавянето на Мария Барбър започнаха с гнева й, че я будят за втори път, когато Мърсър и Брунесо потропаха на вратата на апартамента й на четвъртия етаж. Лейтенант Фош и двама легионери чакаха в микробус пред сивата жилищна сграда.

След пет минути Мария отвори, като крещеше на испански. Беше облечена в дрипав халат, косите й бяха разчорлени и дъхът й миришеше на алкохол. Очите й бяха зачервени и подпухнали. Пиенето похабяваше красотата и.

Мърсър се ядоса. Тя беше виновна донякъде за смъртта на Лорън и безцеремонно бе казала на Лиу за откритието на съпруга си, като много добре бе знаела, че Гари и хората му в лагера край Реката на руините ще бъдат убити. Фактът, че бяха загинали поради аномалия в особеностите на земната кора, не я оправдаваше.

Мария продължи тирадата си, без да си прави труда да погледне кой я безпокои. Мърсър не помръдваше. Устните му бяха стиснати, а очите гневно присвити. Остави я да крещи още няколко секунди, после я зашлеви през лицето. Плесницата я стресна и я накара да млъкне.

— Мърсър! — извика тя, когато изведнъж го позна.

Двамата с Рене я блъснаха в мръсния й апартамент и затвориха вратата.

— Какво правиш тук? — попита Мария и се уви в халата си.

На масата за кафе имаше две празни бутилки от вино и чиния, препълнена с фасове. Подът до канапето беше осеян със смачкани хартиени носни кърпи. Мария бе плакала през нощта и се бе опитала да удави мъката си във вино. Мърсър не изпита състрадание към нея. Тънките завеси разсейваха светлината, струяща през прозореца. В задушната стая миришеше на цигарен дим.

Мария млъкна и се вторачи в Мърсър, който бавно обиколи всекидневната, оглеждайки евтините украшения. На стените имаше по-светли петна — там, където вероятно доскоро бяха висели снимки на двамата с Гари.

Разтрепери се от гняв, но се насили да се успокои.

— Знаеш ли, Гари имаше право — каза той, когато най-сетне я погледна в очите. — В дневника, който купих от Париж, наистина има улика. Два пъти откраднатото съкровище е на езерото, много близо до мястото, където е работил.

Мария пребледня, залитна, отпусна се на канапето и без да откъсва поглед от Мърсър, запали цигара.

— Винаги съм знаела, че ще го намери. — Не можа да събере достатъчно убедителност, за да прикрие лъжата си.

— Не се безпокой, Мария. Ние знаем всичко. За теб и за китайците и как си предала съпруга си срещу онова, което ти е обещал Лиу. Предполагам, че е пари, но всъщност не ме интересува. Освен това знаем, че вчера си се обадила на Лиу, след като си разбрала, че още съм в Панама и съм отишъл на езерото Гатун.

— Това копеле ме изхвърли, сякаш съм курва — гневно каза тя.

Брунесо се приближи до нея.

— Вие наистина сте курва, мадам Барбър.

— Я стига!

Желанието на Мърсър да излезе от апартамента изведнъж се засили. Лиу Юшен нямаше да се задоволи само да скъса с Мария. Тя знаеше информацията, която му бе необходима, и единствено смъртта й можеше да гарантира мълчанието й. Той дори се изненада, че Мария още е жива.

— Не мога да ти обещая, че няма да отидеш в затвора, но мога да спася живота ти. Лиу ще те убие така, както уби много други хора, замесени в заговора.

— Не ми пука. — Тя извади кърпа от пакетчето, избърса си очите и си издуха носа.

Мърсър я дръпна от канапето и я блъсна към спалнята. Леглото не беше оправено и купчините дрехи заплашваха да паднат от столовете и тоалетките. На нощното шкафче имаше огледало, ножче за бръснене и навита на руло банкнота. Лицето на Мърсър се изкриви от отвращение.

— Давам ти една минута да си вземеш дрехи или ще те измъкна навън гола.

— И бездруго мъжете искат само това от мен — изхлипа тя.

— Спести си самосъжалението и се облечи!

С очи, изпълнени с презрение и страх, Мария съблече халата, гледаше Мърсър, за да види как ще реагира на голотата й. Той не прояви интерес и тя изсумтя и нахлузи бикини, джинси и тясна тениска. Върнаха се във всекидневната. Рене говореше по мобилния си телефон.

— Имаме проблем — каза той.

— Какво става?

— Фош каза, че отвън е спряла кола с трима китайци. В момента говорели, сякаш уточнявали някакъв план. Освен това се приближава военен патрул най-малко от двама души.

— По дяволите! — Мърсър и Брунесо извадиха оръжията си. Мърсър погледна Мария, сякаш искаше да каже: „Предупредих те“. — Сградата има ли аварийно стълбище?

Смелостта й се изпари.

— Не, само асансьор и стълби.

— Какво мислиш, Рене?

— Трима души? Единият ще се качи по стълбите, а другите двама ще вземат асансьора. Единият ще остане вътре, за да го задържи, а вторият ще влезе в апартамента да я убие. — Той отново допря телефона до ухото си. — Фош, изчакай, докато влязат в сградата, и после изпрати вътре някой от хората си. Щом китайците се качат в асансьора, кажи му да очисти човека, който се качва по стълбите, и ние ще слезем. — Брунесо се обърна към Мърсър. — Ще изчезнем, преди китайците в асансьора да разберат, че Мария е с нас, и военните патрули да са чули нещо.

Рене отвори вратата на апартамента и огледа коридора. Нямаше никого. Тримата тръгнаха към стълбите и ясно чуха, че четири етажа по-надолу се отвори врата. Сигурно беше първият китаец. Минута по-късно вратата отново се отвори и някой влезе, подсвирквайки си „Марсилезата“. Легионерът.

Мърсър погледна Мария, за да прецени как се справя с положението.

— Помощ! Помогнете ми, моля ви! — извика тя.

Китаецът, който се качваше по стълбите, изсумтя учудено и хукна нагоре. Брунесо безцеремонно удари Мария в корема, за да спре да крещи. Мърсър се подготви в случай, че легионерът не успее да спре навреме убиеца.

Всички чуха звука от зареждане на оръжие и в следващия миг отдолу се разнесе стрелба. В бетона рикошираха куршуми.

Насред оглушителния шум Мърсър чу, че мобилният телефон на Лорън звъни в джоба му.

Чу и стенание на смъртно ранен човек. Французинът беше улучен.

— Merde! — Брунесо беше готов да убие Мария, че ги е издала.

Мърсър рискува, отвори вратата на стълбището и видя, че въоръженият с автомат китайски убиец тича по коридора. Партньорът му, който чакаше в отворения асансьор, хукна след него, като в движение изваждаше компактната пушка тип-87 изпод сакото си.

Лейтенант Фош сигурно бе чул стрелбата, но Мърсър не знаеше на какво разстояние от сградата е панамският патрул. Не знаеше и дали Фош и партньорът му могат да атакуват жилищния блок. Нямаше друг избор, освен да предположи, че двамата с Рене са сами.

Стреля през открехнатата врата и се стресна, когато улучи първия китаец, който се свлече и разчисти линията за стрелба на другия нападател. Мърсър тресна вратата и в същия миг куршуми обсипаха метала. Отдолу се разнесоха още изстрели.

Телефонът иззвъня отново. Брунесо отвърна на огъня и надникна зад ъгъла на стълбището. Китайският командос се бе скрил. Стрелбата по затворената врата спря, вероятно защото стрелецът се бе навел над ранения си другар.

Мария се бе съвзела и бе осъзнала, че единственият й шанс за оцеляване през следващите няколко минути е да остане с Мърсър и французина. Брунесо отново стреля надолу по стълбите и се запромъква напред. Стрелецът бе отстъпил най-малко един етаж, може би за да ги подмами надолу или да изчака партньорите си да нахлуят през стоманената врата. Във въздуха се носеше парливата миризма на барут.

А после се чу изстрел от пистолет със заглушител.

— Monsieur Bruneseau, tout clair[39] — каза младежки глас.

Раненият в първите секунди на престрелката легионер бе оцелял и се бе справил с китайския убиец. Мърсър хвана дръжката на вратата, за да я държи затворена, а Рене поведе Мария надолу по стълбите. Мърсър им даде няколко секунди преднина и после се втурна след тях. Във вените му бушуваха страх и адреналин. Тъкмо бе преполовил разстоянието до първия етаж, когато вратата горе се отвори и китайците хукнаха след него. Но бяха твърде далеч, за да го спрат.

Мърсър скочи на следващата площадка и щеше да падне, ако не се бе хванал за перилата. Подът беше облян в кръв. Китайският войник беше улучен във врата и повечето му кръв бе изтекла. В червената локва се виждаха стъпките на Брунесо и Мария.

Лейтенант Фош стоеше на най-долната площадка и бе вдигнал на гръб ранения легионер. В дясната си ръка държеше автоматичен пистолет и посочи с него към малкото фоайе. Микробусът вече бе прекаран пред входа и Рене и Мария тъкмо се качваха.

Униформените войници на панамската национална полиция бяха на трийсетина метра и не проявяваха интерес към жилищната сграда. Мърсър помогна на Фош да сложи ранения легионер на средната седалка в микробуса, после двамата се качиха и шофьорът потегли.

Мърсър погледна в огледалото за обратно виждане. Оцелелият китаец изскочи от блока, бързо скри пушката си и извади от джоба си мобилен телефон.

Мърсър му показа среден пръст, после се обърна към Фош.

— Как е твоят човек?

— Улучен е на три места — два куршума в корема и един в крака. — Лейтенантът разкъса ризата си и я използва, за да попие кръвта. Раненият легионер изстена. — Трябва да го закараме в болница.

— Карай към авеню Балбоа на брега — каза Мърсър на шофьора. — Там е болница „Пайтиля“.

Макар че опасността съвсем не бе преминала, Брунесо не възрази срещу отклоняването. През последните дни бе научил, че каквото и да се случи, Чуждестранният легион винаги се грижи за хората си. Той кимна на младия войник зад волана.

— Ще трябва да останеш с него.

— Разбирам. — Тъй като раните бяха от огнестрелно оръжие, полицията по всяка вероятност щеше да задържи шофьора. Логично беше да изберат него да придружи ранения легионер.

Мърсър разбираме, че заедно с Фош, само петима бойци са в състояние да се сражават. Ако бащата на Лорън не им помогнеше, Лиу сигурно щеше да успее. Мисълта за генерал Ваник му напомни за мобилния телефон. Той натисна бутона за автоматичен отговор на обаждането. Вместо да осъществи международна връзка, телефонът набра седемцифрен местен номер.

— Чакай малко — отговори женски глас след четири позвънявания.

За миг му се стори, че е Лорън.

Следващият звук, който чу, беше изсвирване на гуми по асфалт и изстрел на пистолет.

„Какво става, по дяволите?“ — запита се той.

— Още една секунда — каза жената.

Гласът й толкова приличаше на гласа на Лорън, че сърцето му подскочи.

— Лорън?!

— Здравей, Мърсър. Още секундичка.

Отново се разнесе изстрел и после се чу засилващо се ръмжене на превозно средство, което набира скорост. Фош и Брунесо го гледаха въпросително. Мърсър въодушевено вдигна палец.

Мигновено забрави за последните петнайсет часа тъга. Нямаше представа как, но Лорън беше жива. Разтреперан, той не беше в състояние да говори и само слушаше звуците на преследването и престрелката по мобилния телефон.

Чу клаксон на камион и по-острото изсвирване на гуми на по-малко превозно средство.

— Да! — извика Лорън.

— Какво стана?

Тя въздъхна облекчено.

— Главорезите на Лиу ме преследваха. Току-що принудих един огромен камион да се забие в канавката зад мен. Мисля, че опасността премина. Намирам се на петнайсет километра от града.

Мърсър се засмя на безгрижното й описание.

— Нима ще ми кажеш, че си втората след Лазар, която възкръсва от гроба?

— Е, това може да почака. — Тя изгаряше от нетърпение да му разкаже какво е научила. — Лиу ще взриви Канала утре! Сун ми го каза, защото мислеше, че няма да изляза жива от стаята на ужасите му. Корабът с експлозивите се нарича „Джемини“.

— Господи! Сигурна ли си?

— Точните му думи бяха, че утре Каналът ще бъде взривен. От „Джемини“.

— Нещо друго?

— Това не е ли достатъчно? — извика Лорън.

— Само питам. Аз… — Мърсър не знаеше как да повдигне следващия въпрос, затова го каза без заобикалки. — Сутринта говорих с баща ти. Съобщих му, че си мъртва.

— Благодаря — сериозно отговори тя. — Не бих искала да го чуе от друг. Ей сега ще му се обадя.

— Обясних му какво става и му разказах неща, които дори ти не знаеш. В склада на „Хачърли“, в който влязохме, има осем ракетни установки.

— Не ги видях — възрази Лорън.

— И двамата ги видяхме, но предположихме, че са кранове или мотокари. Намираха се от другата страна на сградата и бяха боядисани в жълто. Рене Брунесо ги разпозна, когато му нарисувах скица.

— Какво прави баща ми?

— Тъгува за теб, но прие заплахата сериозно. Проверява в ЦРУ и в други агенции дали наскоро са засекли придвижване на китайски ракети. Рене ще се свърже с хората си, за да им докладва за откритията ни. Ако ни провърви, силите за бързо реагиране на армията може да дойдат тук до утре.

— Лесно е да се каже — мрачно отбеляза тя. — Не можеш да им свирнеш и да ти се притекат на помощ. Съединените щати вече нямат бази в Панама, затова ще трябва да мобилизират контингент от Форт Браг и да долетят тук. И ще трябва да се спуснат с парашути, защото панамските власти ще откажат да им дадат разрешение да кацнат.

— Може да извадим късмет и наблизо да има военен кораб с морски пехотинци. — В гласа на Мърсър прозвуча съмнение.

— И аз не съм оптимистично настроена — съгласи се Лорън и после добави: — Но ако наблизо има морски пехотинци, баща ми ще ги накара да ни помогнат.

— Виж какво, искам само да ти кажа… — Мърсър не знаеше как да продължи. — Знам, че звучи глупаво, но съм щастлив, че си добре. Мислех, че…

Лорън се засмя.

— Моля те, не ме заливай с чувства.

— Знаеш какво се опитвам да ти кажа.

— Да, но е забавно да те чуя как заекваш.

Микробусът зави от авеню „Балбоа“ към Кале 53 Есте.

Вляво се появи болницата.

— Трябва да затварям, Лорън. Можеш ли да отидеш в „Радисън Роял“?

— Там ли си отседнал?

— Да. Имаме няколко стаи на името на Хари.

— Добре. Би трябвало да съм там след около половин час. — Тонът й помръкна. — Кажи на лейтенант Фош, че съжалявам. Томанович загина в шлюза.

— Ще му предам. Нямам търпение да те видя, Лорън.

— И аз — отговори тя и линията прекъсна.

— Вик? — попита Фош, когато Мърсър затвори телефона и го пъхна в джоба си.

Мърсър само поклати глава.

Лейтенантът вече се бе примирил със загубата на сърбина и прие новината, без да реагира външно.

— Как е избягала от шлюза? — попита Брунесо.

— Нямам представа. Ще ни разкаже в хотела.

Шофьорът насочи микробуса към входа на спешното отделение и спря пред вратите.

Рене се обърна към Мария.

— Виждаш ли какво стана, като предупреди хората на Лиу? Ако го направиш пак, ще те убия.

— Няма. — Мария още беше в шок от онова, на което бе станала свидетел. А може би вцепенението й се дължеше на осъзнаването, че ако не бе измамила съпруга си, щеше да е много по-богата, отколкото й бе обещал Лиу.

Фош поговори с шофьора, прошепна нещо на ранения легионер, целуна го и тръгна след Мърсър и Мария. Шофьорът продължи към спешното отделение и към дългия полицейски разпит. Пред болницата чакаха няколко таксита и минута по-късно групата потегли към френското посолство, за да може Брунесо да използва секретните линии и да предупреди хората си във Франция.

Мърсър наблюдаваше Фош, за да се увери, че лейтенантът няма да удуши Мария Барбър. Не че щеше да го обвини, ако се опиташе.

Ел Мирадор

Суматохата след бягството на Лорън бе утихнала. Но не и гневът.

След като научи какво се е случило и за неуспеха на преследвачите да върнат Ваник, Лиу Юшен се заключи в кабинета си за двайсет минути. Когато най-после бяха пуснати да влязат, господин Сун и капитан Чен видяха, че президентът на „Хачърли“ едва се сдържа. Лицето му беше зачервено от потиснат гняв и Лиу трябваше да се обърне с гръб към двамата, за да се овладее.

— По-късно ще изслушам жалките ви извинения — хладко каза той, когато пак се обърна към тях. — В момента трябва да се съсредоточа върху свеждането на щетите до минимум.

И духна на пръстите си, сякаш ги бе потопил в киселина.

Капитан Чен не се осмеляваше да го погледне в очите.

— Ликвидирането ви няма да компенсира глупостта на Руис, но не мислете, че лесно взех това решение. Руис вече плати за тъпотата си. И вашият ред ще дойде. — Гневният поглед на Лиу се спря на Сун. — Какво знае тя и как може да ни навреди това?

Сун вече бе обмислил отговора си.

— Знае името „Джемини“…

— Не е проблем — прекъсна го Лиу. Това не беше съвсем вярно, но той се съмняваше, че някой може да свърже кодовото име с нещо определено.

— И знае, че акцията ни е запланувана за утре — продължи Сун, сякаш Лиу не бе казал нищо. Каквото и да се случеше в Панама, положението му сред китайските военни беше сигурно и той не се притесняваше от гнева на човек от калибъра на Лиу. Авторитетът му позволяваше да запази спокойствие пред нарастващата му ярост. — Казах й го, защото това беше част от плана ми да я пречупя — заяви Сун, макар че не беше необходимо да обяснява действията си.

Лиу присви очи и презрително се вторачи в инквизитора. Знаеше обаче за влиянието на Сун в Пекин и не каза нищо. Генерал Ю Куан и Сун несъмнено бяха разговаряли, вероятно сутринта, преди генералът да се върне в Китай, и това обясняваше защо Сун пристигна в имението едва по обяд. Садистът се радваше на покровителството на Ю Куан.

Лиу се запита дали властите в родината не са му устроили капан. Може би вече обясняваха на американците по дипломатическите канали, че един агент престъпник без подкрепата на Пекин планира да взриви Панамския канал. И оправдаваха безпрецедентното пътуване на Ю Куан до провлака като опит да обуздае неконтролируемия изпълнителен директор на КНТИНО. Ако беше така, смятаха ли, че златото на стойност четирийсет милиона долара е малка цена, за да се разграничат от операция „Червен остров“?

Тази мисъл разсея безпокойството му. Ако не друго, правителството в Пекин не беше щедро. Ако имаше и най-малък шанс за успеха ла „Червен остров“, властите щяха да бранят инвестициите си. Но Лиу трябваше да е предпазлив. Някои хора в Китай по всяка вероятност щяха да поискат отстраняването му от КНТИНО независимо от успеха или провала му. Това беше един от множеството грехове на комунизма — победата се посрещаше с похвали и същевременно с укор.

— Добре — най-после каза той, вдигна слушалката на телефона на бюрото си и набра номера на централата на „Хачърли“ в Балбоа. Бързият разговор с един от заместник-директорите потвърди информацията, че хладилният кораб „Корвалд“, пренасящ осемте балистични ракети „ДФ-31“, се приближава към панамски води. „Това е поредното доказателство, че Пекин ме подкрепя“ — помисли Лиу и отново насочи вниманието си към Сун и Чен. — Ракетите са наблизо. Ще допусна, че дъждовният сезон в Панама ще продължи и утре сутринта ще се разрази ежедневната буря. Ще се обадя на Силвера-Ариас да премести преминаването на „Джемини“ за осем сутринта. Снощи му казах, че ще прекараме кораба следобед. Време е директорът на Канала да ни се отплати за подкупите, които получи. Освен че отклони вниманието от шлюза „Педро Мигел“, докато спускахме водолазния звънец, и обясни инцидента с автовоза, Силвера-Ариас не е направил почти нищо за нашата кауза. — Той млъкна и после смени темата. — Чен, научи ли нещо за самоличността на командосите?

— Водолазната екипировка, взета от капитан Ваник и от трупа, който намерихме снощи, е от магазин в Панама Сити. Сутринта изпратих двама души да го наблюдават, но още никой не се е появил. Подозирам, че са ги предупредили да не ходят там.

— А трупът?

— Освен че е от бялата раса и е в отлична форма, нищо друго.

— Жена от американската армия, минен инженер и труп край вулканичното езеро с татуировка на европейска банда мотоциклетисти. Каква е връзката между тях? — Въпросът на Лиу бе посрещнат с мълчание. Той погледна многозначително Сун. — Нещо по-обезпокоително, няма начин да разберем дали капитан Ваник е докладвала за откритията си на началниците си.

— Ако го е направила, вече щяхме да сме свидетели на засилен интерес от страна на Вашингтон — отговори Сун.

— Рисковано е да правим такъв извод.

— Млади капитане. — Студените очи на Сун сякаш приковаха Чен на стола. — Всичко в живота е рисковано. Ваник е разполагала с една седмица от влизането в склада, за да информира шефовете си. Не сме видели и чули нищо, което да покаже, че го е направила. Няма дипломатически натиск, нито засилване на военната готовност на американците. Нищо.

— Толкова ли е ефективен шпионажът ни в Съединените щати, че знаем точно какво правят? — попита Чен, изненадан от дързостта си в присъствието на Сун.

Садистът се усмихна самодоволно.

— Да. Забравяме, че всичко това няма значение, ако през следващите осемнайсет часа американците не изпратят тук значителна сила. Дори Лорън Ваник да се е свързала с шефовете си, за мен е ясно, че докладът й не е предизвикал голям интерес. Тя е само капитан от армията им. Какво влияние би могла да има?

— Елиминираме ли я, връзката ще бъде прекъсната — заяви Лиу.

Чен застана мирно.

— Ще бъде мъртва, преди Каналът да бъде разрушен, сър.

— Това е хвалба — подигра му се Сун.

— Това е обещание! Хората ни вече тръгнаха към апартамента й, за да проверят дали е оставила следи за самоличността на помагачите си. Ще поставя хора и край американското посолство, за да я спрат, ако се опита да отиде там.

— Кои?

— По очевидни причини не мога да използвам наши хора. Ще трябва да бъдат някои от войниците, които ни даде президентът Квинтеро, убийците от бившите Бригади на честта.

— Погрижи се да бъдат най-добрите — предупреди го Лиу.

— Слушам, сър.

— Изпускането на капитан Ваник беше опасна грешка, но избързването с крайния срок би трябвало да неутрализира ефекта при условие, че тя умре преди взривяването на „Джемини“. — Лиу отново изпита угризения за кодовото име. Беше рисковано от негова страна да използва дори този смътен намек.

Мобилният телефон на капитан Чен иззвъня. Той помоли с поглед да отговори на обаждането и се отдалечи в ъгъла.

— Да.

— Сър, аз съм редник Жианг.

Това беше един от хората, изпратени да убият Мария Барбър.

Стомахът на Чен се сви. Знаеше, че новината няма да е добра.

— Какво стана?

— Ли е мъртъв. Ефрейтор Хун е ранен. Жената избяга.

— Как? — изкрещя Чен, без да го е грижа, че командирът му е само на четири-пет метра от него.

— Петима бели. Мисля, че единият беше инженерът, Мърсър. Ли простреля единия, но всички избягаха с микробус заедно с жената. Бяха там, когато пристигнахме.

— Какво става? — попита Лиу.

— Мария Барбър е избягала с Мърсър и още четирима души. Единият от тях е прострелян, а единият от нашите хора е убит, друг е ранен.

Лиу грабна телефона от ръката му.

— Кой си ти?

— Редник Жианг, сър. Бях третият от екипа.

— Къде си в момента?

— В лазарета на „Хачърли“, сър.

— Добре. Кой е раненият?

— Ефрейтор Хун. — Гласът на младия войник потрепери.

— И той е оглавявал екипа, която трябваше да убие Мария Барбър?

— Да, сър.

— Съгласен ли си, че ефрейтор Хун е виновен за неуспеха да я елиминирате?

— Да, сър — прошепна младежът.

— Той при теб ли е?

— Да, сър. Държи ръката ми, докато лекарят превързва крака ми. — И Жианг плахо добави: — Ние сме другари, сър. От едно село сме.

— Изслушай ме внимателно. — Лиу се замисли за миг за милостта, която бе проявил към Пин в нощта, когато влязоха с взлом в склада. Трябваше да заповяда да го убият незабавно. Заговори така, сякаш се наслаждаваше на думите си. — Погледни го в очите, извади оръжието си и го убий.

— Сър?! — извика войникът.

— Веднага — настойчиво прошепна Лиу. — Или се самоубий, а аз ще заповядам да екзекутират Хун по-късно.

След осем секунди Лиу чу пукот на автоматичен пистолет със заглушител и се усмихна мрачно.

— Чуваш ли ме, редник?

— Да, сър — изхлипа Жианг. — Лекарят видя всичко.

— Не се тревожи за него. Провалът на ефрейтор Хун ти е простен. Засега остани в пристанището. — Лиу затвори телефона и го върна на Чен. — Искам този човек да бъде екзекутиран за неизпълнение на служебния дълг.

За миг на лицето на Чен се изписа протест, но после той наведе глава.

— Слушам, сър.

— Добре. — Лиу отново зае мястото си зад бюрото и забеляза леко уважение на сбръчканото лице на господин Сун. Заслужаваше го. За хора като Сун Лиу беше канцеларски плъх, доволен да премества листове от купчина на купчина. Сега Сун бе разбрал, че Лиу е човек на действието като генерал Ю Куан и другите ветерани с побелели коси, които управляваха Китай. Доказването, че е безмилостен бизнесмен, способен да натрупа богатство, не означаваше нищо за тях. Те признаваха единствено способността да се издават заповеди за убийства.

Спечелването на уважението на Сун не би трябвало да означава нищо, но изведнъж придоби много по-важно значение, отколкото богатството, което Лиу създаваше, и от владението, което скоро щеше да им даде в ръцете. Тази мисъл го изненада, накара го да се чувства значим и го изпълни с гордост.

— Подозирам, че ще намерим капитан Ваник при Мария Барбър и Мърсър — продължи Лиу, като устоя на желанието да духне на пръстите си. — Чен, предупреди хората пред американското посолство. Предполагам, че войниците, които си изпратил да убият Мария, са били едни от най-добрите. Да бъдат победени от геолог и загадъчните му приятели, би трябвало да е предупреждение за всички нас.

— Имахме много възможности да научим този урок — каза Сун. — Складът, езерото, мината, шлюзът.

— А ти не можа да изтръгнеш информация от двама души, които трябваше да обработиш. — Колкото и сигурно да беше мястото му като политически офицер и най-опитен инквизитор в Китай, Сун трябваше да бъде порицан. Лиу му се усмихна обезоръжаващо. — Но сега всичко това е зад гърба ни. Искам още охрана на „Джемини“ в случай че Мърсър или някой друг се опита да ни попречи. Изпрати хора там веднага щом уредя часа на преминаването с директора Силвера-Ариас.

— Сър — престраши се Чен, — като резервен вариант в случай, че капитан Ваник успее да убеди шефовете си да изпратят тук екип на специалните сили, можете ли да накарате президента Квинтеро временно да преустанови полетите от Съединените щати?

— Добро предложение, но отговорът е не. Ще изглежда твърде подозрително. Но съм убеден, че ще откаже на военен полет, ако американците се опитат да го направят.

— В такъв случай защо не организираме демонстрация пред американското посолство? Може да използваме панамските войници, които са на наша страна, като провокатори и да платим на хора от улицата да се присъединят към тях.

— С каква цел?

— Ако Съединените щати мобилизират войници, те ще трябва да дойдат с пътнически полет. Няма да са въоръжени, единственият източник на боеприпаси е пазеният от морски пехотинци оръжеен склад в посолството. Може да им отрежем достъпа до оръжията и да попречим на Ваник и Мърсър да стигнат дотам.

Лиу бавно кимна.

— Отлично предложение. И никой няма да ни свърже с тази акция. Веднага се погрижи за това.

Чен стана и козирува. Лиу обикновено пренебрегваше военните формалности, но този път отвърна на поздрава. Сун също се изправи и се приготви да последва младия офицер.

— Сун — каза Лиу и взе телефонната слушалка, за да се обади на Силвера-Ариас. — От сега до експлозията искам да бъдеш на разположение по всяко време. Остани в имението.

Не обърна внимание на отговора на възрастния мъж. Вниманието му вече бе насочено към обаждането.

— Феликс, търси те Лиу Юшен.

— А, приятелю. Искам още веднъж да ти се извиня, че едва не издадох връзката ти със сеньора Барбър.

— Това вече не е важно.

— Е, как си днес? Несъмнено зает. — Директорът на Канала се опитваше да говори бодро и весело, за да се противопостави на мрачния глас на Лиу.

— Ще ставам все по-зает. Промени ли графика за утре, така че „Джемини“ да мине следобед?

— Преработеният списък е в ръката ми. Готвя се да го дам на шефа на пристанището и да съобщя на лоцманите за промените.

— Не го изпращай. Ще го направим още по-рано.

— Какво? Невъзможно. Часовете за преминаване се определят дни, дори седмици предварително. Собствениците на корабите се вбесиха, когато им казах за промяната. Нямаш представа какво преживях, за да направя нов график.

— Не ме интересува — заплашително каза Лиу. — Искам „Джемини“ в пролива Гейлард утре рано сутринта и няма да приема никакви оправдания.

— Сеньор Лиу, por favor[40] — замоли го Силвера-Ариас. — Не разбираш как работи системата ни. Не мога да променя графика пак. Нужни са преговори и пари за собствениците на корабите. Изумително е, че успях да направя толкова бързо и този график.

— Ще го промениш. „Джемини“ трябва да е на позиция и да не изглежда подозрителен. Промени графика на всеки кораб, ако се налага.

— Пътническите кораби се връщат към Карибите от летния си престой в Аляска. Те имат предимство. Не мога да им откажа преминаване.

— Не им отказвай, тъпако. Пусни ги.

— На борда им има по три хиляди души. Не можем да им позволим да минат близо до вашия „Джемини“. Загубата на живот…

— Е приемлива, ако си помислиш какво ще се случи с твоя живот, ако не изпълниш заповедта ми. — Лиу долови предизвикателност в мълчанието на Силвера-Ариас, затова добави: — Помисли и за живота на семейството си.

Директорът на Канала пое дълбоко въздух и после шумно го изпусна.

— Ще го направя. Ще ти се обадя, след като отново променя графика, и ще ти кажа кога „Джемини“ ще влезе в Канала и кога ще се приближи до пролива.

— Знаех, че ще ме разбереш — каза Лиу и затвори.

Посегна по навик към шишенцето с антиацид в чекмеджето на бюрото си, отвъртя капачката и доближи лекарството до устата си — и изведнъж осъзна, че стомахът не го боли. Преглътна и се подготви за неизбежното изригване на киселини, но не почувства нищо. Натисна корема си. Очакваше да го чуе да се бунтува, но червата му бяха спокойни.

Дългогодишното напрежение, което бе увредило стомаха му, беше нищо в сравнение със сегашния стрес, но въпреки това, за пръв път от десет години, не усещаше болка. Мисълта, че животът му е застрашен, бе успокоила постоянната агония на язвата му.

Той пое дълбоко въздух.

Нищо. Никакви изгарящи киселини в стомаха, нито непоносимо парене в хранопровода. Лиу се засмя. „Две операции и безброй шишенца от това противно лекарство, а се излекувах, когато издадох заповеди за убийството на други хора и изложих на опасност живота си. Господи, ако знаех, щях да го направя отдавна“.

Освободен от болката, Лиу Юшен изскочи от кабинета си.

Хотел „Радисън Роял“

Панама Сити, Панама

Хари седеше на дивана и учеше Мигел да играе покер. Роди говореше по телефона, а двама легионери се бяха облегнали на стената и почистваха оръжията си. В спалнята имаше друг легионер, който насочи към вратата автоматичния си пистолет, щом Мърсър влезе, но го прибра, когато го позна.

Останалите френски войници се бяха настанили в стаята до онази, която използваше семейство Херара. Фош бе слязъл от асансьора заедно с Мария Барбър на долния етаж — каза, че ще я заключи в банята, докато Рене се върне от посолството и двамата с Мърсър са готови да разговарят с нея.

— Мърсър! — извика Мигел и усмихнат до ушите, хукна да го прегърне. — Господин Хари лъже.

— Сигурен съм — каза Мърсър. — Непрекъснато лъже.

— Днешните деца са адски хитри — недоволно измърмори Хари. — Очакват да се научат да играят покер от майстор, но не искат да загубят малко пари.

Мърсър прошепна нещо в ухото на Мигел. Момчето хукна към дивана, бръкна под възглавницата на Хари и извади шепа карти.

— А, така ли? — извика Мигел и грабна няколко долара от купчината пред Хари. — Сега сме квит.

Старецът кимна, доволен от цената, която бе платил за измамата си, и каза спокойно:

— Вижда ми се справедливо, след като сутринта задигнах парите от портфейла на Мърсър.

Мърсър чу, че душът в банята е пуснат, и стрелна с поглед приятеля си.

— Едва не получих инфаркт, когато Лорън се обади от рецепцията да пита за номера на апартамента — отбеляза Хари. — Можеше да ме предупредиш, че е възкръснала.

Мърсър се усмихна. Беше извикал Роди, за да му разкаже за Мария и Лорън и какво е казала тя за „Джемини“, но го бе накарал да обещае да не споменава пред Хари за невероятното й бягство.

— Смятай го за отмъщение за номера, който ми извъртя в болницата.

Хари се засмя.

— Възкръсването на мъртва жена изобщо не може да се сравни с онази шега.

— Имаш изопачени приоритети, приятелю.

Душът спря и изведнъж в апартамента настъпи тишина. Мърсър усещаше, че времето минава, но не можеше да направи нищо, за да го запълни. Трябваше да чака, докато Лорън се появеше. Роди затвори телефона и попита:

— Къде е Мария?

— Долу с Фош. Ще я разпитаме, когато Брунесо се върне от посолството.

— Току-що говорих с друг лоцман от Канала. Той е един от последните панамци, които още работят там.

— И какво каза?

— Чул е слух, че променят графика за транзита за утре. Още няма нищо окончателно.

— Само слух? На работа ли е в момента?

— Положението му пред управата на Канала е много несигурно. Откакто за директор бе назначен Феликс Силвера-Ариас, почти всички по-възрастни лоцмани бяха уволнени, а на останалите намалиха работното време. Вече не им дават много информация. Приятелят ми не е работил от седмица и не очаква да го повикат през следващите няколко дни. Помолих го да отиде в административната сграда и да вземе новия график, но той отказа.

— Трябва да го вземем — заяви Мърсър. — Каза ли му какъв е залогът?

— Да, но не иска да го направи — огорчено отговори Роди. — От вчера са забранили на всички незаети служители да ходят на Канала. Чул е, че са поставили пазачи, и не желае да рискува.

Не беше необходимо Мърсър да моли Роди да вземе графика. Панамецът изгаряше от нетърпение да поеме тази задача.

— Бъди предпазлив — каза Мърсър.

— Повечето служители са ми приятели. Всичко ще бъде наред. Щом взема променения график, ще го изпратя по факса. — Телефонът в апартамента беше свързан с факс машина като удобство за деловите клиенти на хотела. — Ако не взема новия график, старият би трябвало да свърши работа. Там ще има информация за „Джемини“ и ще ни даде представа какво да търсим.

— Разсъждаваш логично.

— Ти ли си, Мърсър? — чу се гласът на Лорън зад затворената врата на банята, която в следващия миг се отвори.

Макар че гърдите й опъваха късата до бедрата хавлия първото нещо, което Мърсър забеляза, беше синината около дясното й око. Мястото не беше подуто, но изглеждаше болезнено. Той прекоси стаята с четири дълги крачки и неясно се усмихна.

Лорън засия.

Мърсър хвана ръцете й и докосна с устни раната. Мигът беше изпълнен с чувства и в продължение на цяла минута двамата не бяха в състояние да говорят.

А после Лорън се засмя и гордо посочи синината.

— Ако мислиш, че това е сериозно нараняване, трябваше да видиш другия тип.

— Знаех, че ще го кажеш. — Той я прегърна и тя се отпусна в обятията му, искаше този момент да продължи вечно.

— Хей, вие двамата! Вземете си отделна стая! Тук има непълнолетни — провикна се Хари и разроши косите на Мигел, който гледаше с широко отворени очи.

Лорън без желание се отдръпна от Мърсър.

— Хари, ти ме прегърна още по-силно, когато ме видя.

— Да, но тогава ти беше в гадно смърдяща униформа.

Мърсър погледна през рамо приятеля си.

— Ревнуваш ли?

— Точно така, по дяволите. Аз съм само стар, не съм умрял.

— Мърсър — прекъсна ги Роди. — Трябва да тръгвам.

— Никой друг ли не иска да отиде да вземе графика? — попита Лорън.

— Това е моя работа — отговори Роди. — След час, час и нещо би трябвало да съм го взел.

— Пази се — предупреди го тя. — Животът ти е по-ценен от графика. Ако ти се стори, че има проблем, изчезвай. Ще измислим нещо друго.

Всички знаеха, че той ще направи всичко възможно да изпълни задачата. Роди оцени предупреждението и кимна.

— Благодаря.

— Искаш ли да дойда с теб? — попита единият легионер.

Лорън бе забравила, че войниците са тук, и се втурна към банята, когато осъзна, че е полугола.

— Не, благодаря — отговори Роди. — Дори за мен ще е трудно да вляза.

Легионерът му предложи пистолета си.

— Зареден е. Предпазителят е отляво. Щракни го и натисни продължително спусъка, за да произведеш първия изстрел.

— Не е ли необходимо да го зареждам всеки път? — попита Роди и взе черния автоматичен пистолет „Хеклер и Кох“.

— Не. — Войникът му даде още един пълнител. — Имат по девет патрона.

— Gracias.

— Pas de tout. — Легионерът стисна ръката му. — Bon chance.[41]

— Ще кажеш ли на Кармен? — обърна се Роди към Мърсър. Гласът му беше спокоен.

— Ти ще й кажеш, когато се върнеш.

Роди спря до вратата и се усмихна.

— И аз това имах предвид. Тя ще ме убие, ако разбере какво се готвя да направя.

— Изчезвай — засмя се Мърсър.

Зарадвани от невероятното спасение на Лорън, всички забравиха за миг за сериозното си положение.

Тя излезе от банята след няколко минути. Косата й още беше мокра и лъскава. Кармен Херара бе донесла брезентовата чанта с дрехите й и Лорън си бе облякла чиста риза и джинси. Мърсър не можеше да откъсне очи от нея.

— Преди да ми разкажеш как оцеля от засадата в шлюза, искам да те питам говори ли с баща си?

Тя седна и сложи лакти на коленете си.

— Да. Беше в Националния военен команден център. Това е сърцето на Пентагона. Там старши офицери наблюдават положението в света и отправят препоръки на Белия дом.

— И?

— Няма много за казване — призна Лорън. — Подобни неща изискват повече време, отколкото мислиш.

— Разследват ли случая?

Тя кимна.

— Не ми каза подробности, защото не говорехме по секретна линия.

— Как можем да си осигурим безопасна линия за комуникации?

— Това е проблем номер едно. — Няколко кичура от влажната й коса паднаха над очите й и Лорън ги приглади назад. — Баща ми е получил доклади за вълнения пред американското посолство.

Мърсър веднага разбра какво означава това.

— Лиу се опитва да ни изолира, за да не получим помощ. Ще трябва да рискуваме и да съгласуваме действията си по обикновени телефони. По-добре да използваме тях, отколкото мобилни.

— Съгласна съм. Всъщност сега трябва да му се обадя. — Лорън протегна ръка към телефона до стола й.

Мърсър вдигна деривата, а Хари отиде в спалнята, за да слуша. Мигел остана до масата за кафе, упражнявайки някои от ефектните разбърквания на карти, на които го бе научил Хари.

— Ваник — отговори генералът след едно-единствено позвъняване.

— Татко, аз съм. В хотела съм при Мърсър. Той е на деривата.

— Генерале — каза Мърсър, — съжалявам, че ви уплаших.

— Разбирам ви при дадените обстоятелства, доктор Мърсър. Изчакайте малко. Ще прехвърля обаждането на друга линия, която ще ни гарантира малко повече безопасност. — Гласът на генерала се чу отново след минута изщраквания и пиукания. — Чувате ли ме?

— Да — отговориха едновременно Лорън и Мърсър.

— Разпитахте ли жената, за която ми казахте?

— Не, генерале — отговори Мърсър. — Тя е при нас, но чакаме френския агент да се върне от посолството и след това ще говорим с нея.

— Обадете ми се веднага щом научите нещо от нея.

— Разбира се. Изпратихме човек в административната сграда на Канала, за да вземе графика за утрешното преминаване на корабите. Предишното разписание очевидно е променено, за да се вмести в крайния срок на Лиу Юшен.

— Търсите кораб на име „Джемини“?

— Точно така.

— Накарах да проверят в „Лойдс“ в Лондон. Под това име са регистрирани шест плавателни съда плюс още десетина с различни варианти — от гръцки супертанкер „Джемини Сий“ до траулер в Нова Зеландия „Джемини“. Няма начин да намерим всичките до утре.

— Затова искаме да вземем графика, татко. Там ще е написан точният час на преминаването на кораба през Канала. А ти откри ли нещо?

— Може би. — Ваник се прокашля. — Хладилен кораб на име „Корвалд“ е видян да излиза от пристанището на Шанхай двайсет и четири часа, след като в града е пристигнал специален брониран влак. По време на пренасянето на осем товара на кораба охраната е била засилена. Агентът на място не знае какво са съдържали, но поне ги е преброил.

— Тайванец ли е? — попита Мърсър.

— Не коментирам — побърза да каже генералът. — Важното е, че корабът е стоял в пристанището пет седмици, без да прави нищо до пристигането на влака.

— Съмнявам се, че е огромна поръчка от патици по пекински — обади се Хари.

— Кой е този, по дяволите? — ядосано попита Ваник.

— Извинете, сър. Един мой колега — отговори Мърсър, закри с ръка слушалката и извика: — Хари, спести си проклетите забележки.

Старецът се намръщи.

— Татко, имаш ли представа откъде е дошъл влакът? — попита Лорън.

— Военното разузнаване не е чак толкова добро. Всичко това се е случило преди две седмици и половина, достатъчно време, за да може кораб като „Корвалд“ да стигне до Панама. Приятелят ви може ли да провери дали корабът е в панамски води?

— Веднага ще му се обадя. — Хари затвори деривата и се върна във всекидневната. Мърсър му даде мобилния телефон на Лорън.

— Възможно ли е да са ракетите за установките, които видяхме с Лорън? — попита Мърсър.

— ЦРУ не е направило нищо за тази информация, откакто корабът е отплавал, но когато помолих анализатори да търсят осем ракети, данните придобиха ново значение — отговори генералът. — Засечени са били наред със стотиците други странни неща, които китайците правят всеки ден.

Като в множество операции по разкриване на престъпления, оценката при пресяването на стари разузнавателни данни разкриваше преки връзки, които придобиваха значение едва когато станеше късно. Навременната информация за „Корвалд“ беше голям пробив.

— Какво става в американското посолство?

— Отпред има група от около петдесет демонстранти. От отдела на морската пехота казаха, че са разгневени, но не са направили нищо, освен че са изгорили едно-две знамена и не пускат никого да влезе и излезе.

— Лиу ни изолира — повтори Мърсър.

— Така изглежда — съгласи се генерал Ваник. — Нещо по-лошо, ако панамското правителство не ни позволи да вкараме войници, екипите на специалните сили няма да имат оръжия, нито достъп до оръжейния склад в посолството. Трябва да благодарим на кабинета на Клинтън, че не настоя да запази поне една действаща база в зоната на Канала — иронично добави той.

Лорън знаеше, че баща й ще изнесе цяла тирада, и го прекъсна.

— Татко, ако ги убедиш да изпратят войници тук, аз имам връзки и мога да им уредя оръжия.

— За по-сигурно се обадих на генерал Питър Хорнър, шефа на командването на специалните сили. Той постави в бойна готовност един от екипите.

— Но няма заповед за влизане в Панама? — попита Мърсър.

— Не е тайна, че след атаката срещу Световния търговски център държим в бойна готовност антитерористични сили. Но не всички знаят, че за използването им има стриктни изисквания. Необходими са солидни доказателства, за да ги пуснем в акция. Изпращането на американски войници в суверенна страна като Панама би имало сериозни последици.

— Но ще е нищо в сравнение с онова, което ще се случи, ако не го направите, сър. — В гласа на Мърсър се долови гняв и Лорън го стрелна с поглед.

— Знаем с какво си имаш работа, татко — успокои го тя. — Но положението тук става напрегнато. Нужна ни е помощ.

— Ще ви я доведа. Не се тревожете. Щом получим потвърждение от французите, ще издействам разрешение да отклоним от курса американския ракетоносач „Маккамбъл“, който в момента е в западното крайбрежие на Колумбия.

— Има ли войници на него? — попита Мърсър.

— Не, но е натоварен с управляеми ракети „Томахок“. Разполага и с УВО.

— УВО?

— Сто петдесет и пет милиметрово усъвършенствано вертикално оръдие, което ще бъде монтирано на следващото поколение бойни кораби. Изстрелва петнайсет снаряда в минута и насочва поток от петнайсетсантиметрови експлозивни снаряди на разстояние сто и трийсет километра.

— Господи.

— Да. Така че не мислете, че не ви подкрепям.

— Не мислех така — с уважение каза Мърсър. — Искам да ви уведомя, че френският агент и екипът на Чуждестранния легион са в Панама, за да търсят ядрени отпадъци, откраднати от кораб в Канала. — Мърсър усети, че Ваник отново ще избухне, затова заговори бързо — Материалът обаче е открит в Япония. Тревогата била вдигната поради чиновническа грешка. Казвам ви го, за да знаете какво правят тук. Това може да помогне при преговорите с тях, когато се обадят да потвърдят откритията ни.

— Как се казва агентът?

— Рене Брунесо. Като се има предвид деликатността на мисията му, предполагам, че е високопоставен агент от тайните служби.

— Ясно. Трябва да затварям — припряно каза генералът. — Проследих обаждането и имам номера ви. Ще ви се обадя, ако науча нещо ново. Вие направете същото.

— Добре — каза Лорън, прекъсна връзката и се обърна към Мърсър. — Какво ще кажеш?

Той не отговори веднага. Замисли се за всичко, което можеше да се обърка, и за малкия шанс нещата да минат гладко и в тяхна полза. При един-единствен неуспех всеки планиран отговор на операцията на „Хачърли“ би се провалил. Знаеше, че рискът е огромен, но верен на природата си, щеше да продължи, каквото и да се случеше. Погледна Лорън. В очите му нямаше и следа от песимизъм.

— Ще притиснем Лиу до стената.

— Амин — рече Хари и запали поредната цигара. — Свързах се с Роди. Готви се да влезе в административната сграда на Балбоа Хайтс. Казах му да провери за „Корвалд“, ако може.

— Ако баща ми успее да изпрати екип на специалните сили, трябва да започна да действам да им осигуря оръжия. — Лорън отново взе телефона. — Загубих някои от най-добрите си връзки край Реката на руините, когато хеликоптерът на „Хачърли“ хвърли бомбите в езерото, но мога да се обадя на някои хора тук, в града.

Административна сграда на Канала

Балбоа Хайтс, Панама

Гърлото на Роди Херара бе толкова пресъхнало, че сякаш усещаше игли, когато преглъщаше. Дланите му бяха потни. Имаше чувството, че затъкнатият в колана му пистолет тежи един тон. Той стоеше на една улица в Прадо, района с жилищата, направени за строителите на Канала. Кварталът приличаше на американско градче от 1912 година. На затревения хълм се издигаше триетажната административна сграда. Покривът с червени керемиди контрастираше с масивните бели каменни стени. На мястото, където някога се бяха развявали американското и панамското знаме, сега във влажния въздух като парцал висеше само флагът на Панама. Роди се запита дали един ден ще дръзнат да сложат националното знаме на Китай.

Наблизо се намираше домът на Феликс Силвера-Ариас. Роди и Кармен бяха поканени там на разточителен прием по случай назначаването му за директор на Канала. Малко след това Роди претърпя „инцидента“ и бе уволнен.

Споменът беше горчив като вкуса на страха в устата му.

Разполагаше с още няколко минути, за да изчака Есмералда Вега. Еси беше отдавна в управата на Канала, директор по снабдяването, и бе сменила шестима администратори. Възпълничка и с мустачки, тя беше може би най-добрият човек, когото Роди познаваше. Еси беше като майка за много от служителите на Канала и близък приятел на останалите. Роди й се бе обадил от колата и й бе казал, че трябва да се срещнат пред сградата. Шейсет и шест годишната баба на седемнайсет внучета се бе съгласила, без да спори или да настоява за обяснение.

Роди изпитваше увереност, но и чувство за вина. Отговорността за семейството му тежеше на плещите му. Кармен го подкрепяше и му вдъхваше сили, откакто бе загубил работата си, насърчаваше го и му съчувстваше, докато го обземаха ту гняв, ту отчаяние. Децата бяха твърде малки, за да разберат проблемите на семейството, но се държаха чудесно. Мигел също беше прекрасно момче. Въпреки неприятностите, които имаха в момента, Кармен искаше да го осиновят. Ако не бе направила спонтанен аборт, сега първото им дете щеше да е на годините на Мигел. Роди знаеше, че тя не го прави, за да компенсира загубата. Предоставяше й се възможност да даде нов живот на друго дете. Роди още не бе дал съгласието си, но знаеше, че ще вземат Мигел, ако сирачето иска да остане при тях. Ето защо той трябваше да е със семейството си, а не да стои в сенките пред сградата, откъдето го бяха изхвърлили.

Но въпреки това беше тук. Не че дългът към родината означаваше повече от задълженията към семейството му. В случая обаче двете отговорности се сливаха в една.

Пред входа на сградата стояха двама въоръжени войници. Дори от разстояние Роди усещаше, че изгарят от нетърпение да използват карабините си „M-16“. Вратата се отвори и отвътре излезе Еси. Беше облечена в широка розова безформена рокля. Роди не можа да не се усмихне. За разлика от много други жени, Есмералда обичаше да привлича внимание към огромните си размери и често се обличаше така, че да ги подчертава.

Роди се отмести от дървото, на което се бе облегнал, и започна да се качва по стъпалата на административната сграда. Еси го забеляза и смуглото й кръгло лице разцъфна в усмивка.

— Крайно време беше да се появиш! В службата е същинска лудница без теб — добродушно каза тя.

— Уличното движение е кошмарно — отговори Роди, без да знае за какво говори Есмералда.

— Феликс иска да те види веднага. Корабите в Канала се трупат с всяка секунда, която губим. Хайде, ела.

Роди прескочи наведнъж последните три стъпала. Двамата пазачи, които се готвеха да му откажат да влезе, чуха разговора и как небрежно Еси спомена малкото име на директора, пуснаха го да мине и продължиха да оглеждат квартала.

— По-бързо — подкани го Еси и го поведе нагоре по извитото стълбище.

На рецепцията също имаше пазач, но тя не му остави време дори да си помисли да ги спре.

Ярко осветените коридори бяха почти безлюдни и това изненада Роди. По това време на деня административната сграда би трябвало да е оживена, защото служителите координираха преминаването на корабите и поддръжката и се грижеха за всички останали детайли за функционирането на Канала. Роди реши, че причината за тишината е предстоящата атака на Лиу Юшен.

Есмералда се приближи до кабинета си и сложи ръка на гърба му в майчински опит да го насочи. После усети очертанията на пистолета и отвори широко очи. И тъкмо понечи да отвори уста, когато в коридора отекна мъжки глас.

— Хей, вие. Стойте.

Пазачът не носеше „M-16“, но на колана му имаше кобур. Беше двайсетинагодишен, но крачеше наперено, сякаш цял живот се е упражнявал да го прави.

Сърцето на Роди заблъска в гърдите. Не можеше да направи нищо. Бе влязъл в сградата само преди минута, а вече го бяха заловили. И после се сети за пистолета. Можеше ли да го използва? Задачата му беше достатъчно важна, за да убие някого, но изстрелът щеше да привлече още пазачи. Имаше чувството, че се парализира.

— Името! — викна пазачът.

— Есмералда Вега. Виждал си ме сто пъти.

— Не ти, краво. Този. — Войникът протегна ръка да разкопчае кобура си. — Попитах те нещо.

Без да може да повярва какво прави, Роди плъзна ръка към гърба си и усети, че Еси надига ризата му. Той смяташе да я блъсне в кабинета, преди да извади оръжието, но сега тя вече бе хванала пистолета.

— Как се осмеляваш да ме наричаш крава, младежо? — Тонът на Есмералда беше изпълнен със строгостта на училищна директорка. — Майка ти позволявала ли ти е да употребяваш такива думи?

„Не стреляй“ — безмълвно се замоли Роди, докато Еси вадеше пистолета от колана му. Не смееше да отмести поглед от пазача.

Самочувствието на младия войник сякаш поувехна.

— Кой е тоя? — с малко повече уважение попита той.

Еси Вега спокойно сложи пистолета на шкафа в антрето на кабинета си и притвори вратата с крак.

— Това е Родриго Херара, старши лоцман в Канала. Директорът Силвера-Ариас го повика, за да му помогне да се справи с възникнала криза. Защо не влезеш в кабинета ми? Ще му се обадим и ще му обясниш защо не позволяваш на господин Херара да изпълни задълженията си.

На Роди му се догади. Погледна крадешком към пистолета. Ако направеше още две крачки, пазачът щеше да го види.

Войникът се намръщи. Решителността му отслабна. Той присви очи и се вторачи в Роди, който събра сили и не помръдна, като се преструваше на отегчен.

— Добре. Върви — най-после каза пазачът и тръгна по коридора.

Есмералда бутна Роди в кабинета и затвори вратата, преди коленете му да се огънат. После грабна автоматичния пистолет от шкафа и му го върна.

— Ще ми обясниш ли какви ги вършиш, господин таен агент?

— Спасявам едно десетилетие от живота си — въздъхна той. — Трябваше ли да го поканиш да влезе? Господи, той щеше да види оръжието.

— Не споменавай всуе името Господне — сгълча го Еси. — Пък и имаше резултат, нали?

Роди се отпусна на стола срещу бюрото й, а тя седна на мястото си.

— Краката ме болят ужасно — оплака се Есмералда. — Мисля, че съм болна от подагра.

— Еси, не искам да бъда груб, но нямам време да говоря за болести.

— И аз мисля така — многозначително се усмихна тя. — В какво си се забъркал, Родриго? Знам, че не е наркотици. Кармен вече щеше да те е убила.

— Нищо подобно. Става дума за Канала.

Есмералда се намръщи.

— Какво за Канала? Това място се е превърнало във военна база. Пълно е с въоръжени типове. Непрекъснато има тайни съвещания с някакви зли на вид китайци. Решила съм да напусна, ако тази история продължи.

Роди знаеше, че приятелката му заслужава обяснение, но рискът да го разкрият се увеличаваше с всяка секунда.

— Вярваш ли ми?

— Винаги съм ти имала доверие. — Еси видя изострените му черти и напрегнатото му тяло и в гласа й се прокрадна страх. — Какво става?

— „Хачърли Консолидейтид“, компанията, която построи новото пристанище…

— Знам кои са — прекъсна го Еси.

— Утре ще взривят кораб в пролива Гейлард, за да се опитат да затворят Канала.

Възрастната жена не трепна. За нея беше достатъчно, че Роди вярва в това.

— Работя с американските военни, за да им попречим — добави той. — Знаем името на кораба, но не и кога ще мине през Канала.

Есмералда кимна.

— Сега разбирам защо графикът за транзита за утре е променен.

— Именно графикът ми трябва. Също така искам да знам дали в някой от доковете на „Хачърли“ има кораб на име „Корвалд“.

— Графикът не е разпространен. Чух, че отдел „Кадри“ вика лоцманите направо на определените кораби в определения час.

— По дяволите! Можеш ли да ми помогнеш?

Еси се замисли, облегна се на стола, който изскърца заплашително под тежестта й, после протегна ръка към телефона.

— Ало, Хуана? Обажда се Еси. Да, добре, благодаря. А ти? Хубаво. А Рамон? Как е ръката му? Жалко. Е, такива са момчетата. Трябва да видиш белезите на моите внуци. — Бъбреше, без да обръща внимание на нарастващата нервност на Роди. — Казваш, че рецептата е по-хубава от тази на сестра ти? Трябва да я изпробвам. Благодаря. 0, Хуана, искам да те питам дали си получила заповедите за транзита за утре. Да, знам, че неизвестно защо той ги пази в тайна, но трябва да знам разписанието на влекачите, за да видя колко гориво да изпратя в Гамбоа. — Еси млъкна и се заслуша. — Не ме интересува кой е на корабите, а само кои ще преминават и кога.

Роди знаеше, че Хуана е секретарката на директора Силвера-Ариас.

— Кажи й, че искат да пазят в тайна само имената на лоцманите — прошепна той на Еси, — заради атаката срещу автовоза преди няколко дни. Да прозвучи като разследване на корупция.

Есмералда кимна и разказа лъжата, като я разкраси.

— Точно така. Не мисля, че някой от лоцманите е замесен, но въпреки това извършваме разследване. Предполагам, че това е причината за засилената охрана. Какво? Чудесно, благодаря. Да, задраскай имената им. — Еси въздъхна. — Би ли ми направила още една услуга и да ми го изпратиш по факса? Подаграта ме убива и не искам да изкачвам повече стълби, отколкото е необходимо.

Някой потропа на вратата на кабинета и я отвори, без да го поканят. Роди нямаше време да реагира, нито да се скрие. Натрапникът беше панамец, облечен в костюм и закопчана догоре риза. Мъжът гневно се приближи до бюрото и се наведе над рамото му, сякаш Роди не беше там. Беше много ядосан.

— Еси, къде са резервните бутала, които поръчах, по дяволите?

— Чакай малко, Томас — рече Есмералда и продължи разговора си с Хуана. — Извинявай, какво каза? Факсът ти е повреден. Е, добре. Ще дойда.

— Чакай — извика Томас. — Първо ще ми намериш буталата. Каза, че ще си готова.

Преди Еси да успее да отговори, на вратата се появи младият пазач, привлечен от гневните гласове.

— Какъв е проблемът?

— Няма нищо — отговори Еси, без да затваря телефона, и погледна Роди. — Бихте ли се качили горе да ми донесете списъка, господин Херара?

Роди позеленя. Беше на път да успее, а сега го грозеше поражение. Не се осмеляваше да се качи в кабинета на директора, но Еси изведнъж бе затънала в бюрократичен хаос и не можеше да излезе, без да предизвика подозрение.

Томас, войникът и Еси чакаха отговора му. Роди пое дълбоко дъх.

— Разбира се. Списъкът на смазочните масла, нали?

— Да. — Еси дръпна ръката си от телефонната слушалка. — Хуана, изпращам ти човек да го вземе. Ей сега ще бъде при теб.

— Защо сменят смазочните масла? — попита Томас. Историята за прикритие на Роди го ядоса още повече.

— Само ги проверяваме — спокойно отговори Еси. Очевидно й се искаше Роди да бе измислил по-хубава лъжа, защото Томас беше шеф на един от отделите за поддръжка на съоръженията. — Не се тревожи.

Пазачът не помръдваше от вратата, гледаше ту, единия, ту другия. Роди стана от стола. Имаше чувството, че е осъден на смърт. Томас веднага се настани на освободеното място и продължи да тормози Еси за липсващите резервни части.

Роди се усмихна окуражително на войника, сякаш искаше да каже, че спорът не го интересува. Пазачът не реагира затова Роди мина покрай него и тръгна по коридора. Усещаше, че войникът го гледа. След десетина метра зави към стълбището и бързо започна да се качва. Стигна до третия етаж и се отправи към кабинета на директора.

Бе виждал Хуана само два пъти и се съмняваше, че го помни. Страхуваше се да поведе разговор с нея на три метра от кабинета на Силвера-Ариас. Ръцете му се разтрепериха.

Кабинетите на шефовете наскоро бяха ремонтирани и климатичната инсталация не бе успяла да премахне тежката миризма на прясна боя. Докато се приближаваше към рецепцията, му се догади още повече. Зад безупречно подреденото бюро на Хуана видя вратата на кабинета на Феликс… която изведнъж се отвори.

Силвера-Ариас изглеждаше наперен и самодоволен със скъпия си костюм и лъскавите си обувки. Косата му бе намазана с брилянтин, а мустаците идеално подстригани — тънка черна ивица над стиснатите устни в стила на стереотипната представа за латиноамерикански любовник. Роди едва не се обърна и не побягна — и вероятно щеше да го направи, ако от кабинета не бе излязъл още един човек. Мъжът беше хубав и имаше властен вид, който недвусмислено го определяше като роден водач. Фактът, че е китаец и очевидно бе дал на Силвера-Ариас окончателните си заповеди, не остави у Роди съмнение, че това е Лиу Юшен.

Зави му се свят. Пред него стоеше авторът и организаторът на цялата операция, а той имаше пистолет, затъкнат в колана. Дали да го използва? Преди Роди да успее да реагира, двамата мъже минаха покрай него, без да го погледнат.

— Есмералда ли ви изпраща? — попита Хуана.

— Моля? А, да — отговори Роди и се обърна към секретарката.

Тя се вторачи в него и, изглежда, го позна, но не каза нищо.

— Ето го списъка. Както виждате, задраскала съм имената на лоцманите.

— Благодаря — каза Роди и взе листовете.

Лиу и Силвера-Ариас разговаряха пред асансьора. С тях имаше още двама китайци, облечени в леки сака, които обаче не скриваха оръжията им. Роди тръгна в противоположната посока. Знаеше, че операцията ще продължи и без автора си. В момента по-важното беше да даде на Мърсър графика от шест листа, отколкото да отмъсти.

Той излезе от сградата колкото е възможно по-бързо и тръгна по паркинга. Пазачът на задната врата му хвърли бегъл поглед.

Роди заобиколи постройката и след няколко минути стигна до колата си. Не си направи труда да даде на климатичната инсталация време да проветри задушаващите вълни топлина, излизащи отвътре. Воланът и лостът за скоростите бяха нагрети и пареха. Роди сложи пистолета под седалката, включи на скорост и потегли по тихата безлюдна улица.

Вместо да кара през претъпкания с превозни средства град, реши да намери бюро, където изпращат факсове по поръчка на делови клиенти.

Мина край старата железопътна гара „Анкон“ и се обади в хотела по мобилния си телефон.

— Роди е.

— По дяволите — отговори Хари. — Надявах се, че е генерал Ваник. Щях да му кажа, че Мърсър сваля дъщеря му. Взе ли го?

— Да. Търся място, откъдето да го изпратя по факс. Така ще стане по-бързо.

— Ще кажа на Мърсър, когато се върне. Той е долу и разговаря с онази Барбър. Имаше ли проблеми?

— Всичко мина гладко — отговори Роди, макар че все още чувстваше напрежение, от което му се гадеше.

— Поздравления. Ще се погрижа да ти дадат тайния пръстен и да те научат на ръкостискането на нашия клуб.

— Чакай малко, Хари. — Роди погледна в огледалото за обратно виждане. Движението беше оживено и беше трудно да прецени със сигурност, но му се стори, че го следят.

— Какво има?

— Не съм сигурен. Може би нищо. — Роди огледа магазините от двете страни на улицата. Обикновено виждаше много агенции, откъдето изпращаха факсове, но сега не забелязваше нищо освен магазини за алкохол и за детски дрехи. Зави, навлизайки по-навътре в търговската част на града. Един седан свърна след него. Стъклата му бяха тъмни и Роди не можеше да види хората вътре. — Слушай, Хари, трябва да затварям. Мисля, че ме следят.

— Къде си? Ще кажа на французите да дойдат да те вземат.

Роди най-после видя копирен център.

— Късно е. Стой до факса.

Той затвори телефона и спря, като едва не блъсна една жена на разнебитен велосипед.

Извади няколко банкноти от портфейла си и изскочи от хондата. Разнесоха се клаксони, защото бе предизвикал задръстване, блокирайки половината лента. Преследващата го кола остана петдесет метра назад. Роди хукна по тротоара, стиснал графика и парите в едната си ръка. В копирния център имаше много хора. Служители в сини панталони или поли и бели ризи помагаха на притеснени секретарки и стажанти да изпълнят поръчките. На дългото гише имаше чаша с моливи. Роди написа набързо номера на факса в стаята на Мърсър най-отгоре на графика.

Прочете имената на първите десет кораба, които сутринта трябваше да минат през Канала. „По дяволите! Не!“ Никой не се казваше „Джемини“. Прегледа списъка до края, но не видя кораб с такова име.

— Да ви помогна ли?

Без да брои парите, Роди даде на служителя банкнотите и шестте листа.

— Моля ви, изпратете ги колкото е възможно по-бързо.

Обзе го паника.

Изскочи от бюрото, без да дочака потвърждение, блъсна се в неколцина минувачи и щом стигна до хондата си, падна на колене и повърна от напрежение и страх.

Когато стомахът му се изпразни, Роди избърса устата си и вдигна глава. Над него се бяха навели двама души. Местни жители. Опасни на вид. Със сигурност от бившите Бригади на честта. В съзнанието му преминаха образите на Кармен и децата. Единият мъж протегна ръце и го изправи. Без да кажат нищо, двамата го поведоха към колата си. Хората на улицата се отдръпваха, за да им направят път, и гледаха жалкия мъж с изцапана с повръщано брадичка и безнадежден поглед в очите.

Хотел „Радисън Роял“

Панама Сити, Панама

Мария Барбър не скри връзката си с Лиу Юшен и операцията му, макар да твърдеше, че не знаела за намерението на китаеца да убие мъжа й край Реката на руините. Лиу й казал, че иска само да уплаши Гари и да го изгони оттам, за да присвои съкровището. Тя вече бе признала, че е съобщила на Лиу за отиването на Мърсър на шлюза „Педро Мигел“, затова той й повярва. Мария си бе навлякла огромни неприятности и лъжите за участието й нямаше да й спечелят нищо.

Всичко това стана през първите пет минути на разпита. През следващите петнайсет Мърсър и Брунесо се опитаха да разберат дали тя знае нещо за плановете на Лиу. Рене имаше опит в задаването на провокиращи въпроси, но постепенно стана ясно, че Лиу не се е доверил на Мария. Тя не знаеше нищо за намерението му да блокира Канала, не бе чувала за „Джемини“ и нямаше представа кой друг в Панама е замесен с Феликс Силвера-Ариас и президента Квинтеро.

Разплаканата Мария обобщи ролята си в едно изречение.

— Отначало Лиу се нуждаеше от мен, но после ме държеше само за да ме използва.

Искаше да обясни какво й е било обещано, но никой нямаше желание да я слуша. Един от хората на Фош остана при нея, а другите се върнаха в апартамента на Мърсър.

— Фактът, че се е продала, не я прави по-малка курва — заяви Лорън и изтърси цветиста псувня, а после се успокои и добави: — Съжалявам, но ми се гади от жени като тази кучка.

— Очевидно. — Фош се усмихна малко смаяно. — Американските военни могат да се гордеят с майсторството ти да псуваш.

— Имаме проблем — извика Хари веднага щом влязоха. — Обади се Роди. Взел беше графика и каза, че ще го изпрати по факса. И после сякаш му се случи някаква неприятност и вече не отговаря на телефона.

По гърба на Мърсър полазиха ледени тръпки.

— Каква неприятност? — попита той.

— Не знам — отговори Хари. — Мислеше, че го следят. Това е всичко.

В същия миг линията на факса иззвъня и машината забръмча. Лорън беше най-близо до нея и прочете списъка още докато листовете излизаха. Намръщи се, докато ги подаваше на Мърсър. Шестте страници обиколиха стаята. Всички трескаво търсеха името, което ги интересуваше, но не го видяха. Брунесо изказа на глас очевидното.

— Няма кораб на име „Джемини“.

— Нито дори нещо подобно — добави Фош.

— Какво означава това?

— Не знам. — Мърсър бе пребледнял. — „Джемини“ трябва да е кодово име, а не име на плавателен съд.

Хари беше единственият, който не се включи в последвалото разгорещено обсъждане. Седеше спокойно на дивана и внимателно четеше списъка на корабите. Мигел се бе настанил до него и също гледаше листовете, макар че не можеше да чете на английски.

— Дори ако баща ти изпрати войници, каква ще е целта? — обърна се Рене към Лорън. — Нямаме мишена.

— Трябва да направим нещо — настоя тя.

— Хей — провикна се Хари и го повтори по-високо. Дрезгавият му глас прекъсна спора. — Ако решавахте кръстословици, щяхте да видите, че отговорът е тук.

Той размаха първия лист.

— Какво откри? — Мърсър позна победоносния блясък в очите на приятеля си.

— Кораба, с който Лиу ще взриви Канала.

Нетърпението на Брунесо се изчерпи.

— Казвай, по дяволите.

— „Марио ди Касторели“, товарният кораб, регистриран в Либерия — отговори Хари и отново погледна графика. — Тук пише, че е натоварен с дванайсет тона метални отпадъци и цимент, но това трябва да са глупости.

— Защо реши, че е „Марио ди Касторели“? — попита Лорън.

— Това е старо обяснение в кръстословиците.

— „Марио ди Касторели“ е старо обяснение в кръстословиците?

— Не. Слушайте. Какво е джемини?

— Близнаци — отговори Фош.

— Точно така. — Лорън засия. — Близнаци.

И в същия миг Мърсър разбра.

— Кастор и Полукс. Ди Касторели.

— Стотици пъти съм виждал Кастор и Полукс като обяснение за Близнаци. Това трябва да е корабът, който търсим. Ще мине през Канала в седем сутринта от страната на Тихия океан.

— Браво, потаен стар негоднико — миролюбиво го похвали Мърсър.

— Един момент. — Брунесо взе списъка от Хари. — Мислех, че сутрин в Канала влизат корабите от страната на Атлантическия океан.

— Обикновено е така, но тук ще видиш, че има няколко пътнически екскурзионни кораба, връщащи се от Карибите.

Лорън посочи имената на съдовете на „Панамакс“. — Те винаги минават сутрин, за да могат пътниците да се насладят на гледката. Спомняш ли си онзи, който видяхме, преди да кацнем с хеликоптера на автовоза?

— Господи! — възкликна Мърсър и я погледна изпитателно. — Някой от тях близо ли е до „Марио ди Касторели“?

Тя провери отново.

— Не. Преди и след него има няколко товарни кораба, „Робърт Т. Чейндж“, „Ингландър Роуз“ и „Султана“, контейнеровоз.

— Питам се дали е умишлено, или директорът на Канала се опитва да сведе до минимум жертвите, като изолира пътническите екскурзионни кораби от експлозията — отбеляза Хари.

— Не очаквам алтруизъм от тези копелета — намръщено каза Мърсър и попита Хари колко е часът. — Имаме само осемнайсет часа, преди корабът да влезе в пролива Гейлард. Трябва да измислим план.

— Ще се обадя на татко. — Лорън протегна ръка към телефона, който в същия миг иззвъня. — Ало? Роди! Добре ли си? Къде си? Какво се случи?

— Всичко е наред. В моята кола съм. Спряха ме от пътната полиция под прикритие, защото ме видели да правя забранен завой. След няколко минути ще съм в хотела. Нали не сте казали нищо на Кармен?

— Не. — Тя се засмя облекчено. — Графикът е при нас и открихме кораба. Хари се сети кой е.

— Слава Богу. Когато го прочетох, помислих, че сме се провалили.

— Трябва да затварям — каза Лорън. — Искам да се обадя на баща ми.

— Добре. Ще се отбия за малко при Кармен и децата и после ще се кача при вас.

— Ще ти се обадим, ако имаме нужда от теб. Ще пратя долу и Мигел.

— Благодаря. Искам да видя и него.

Лорън затвори и преразказа разговора на останалите. После каза:

— Ще отида в спалнята да се обадя на татко. Намерих оръжия, ако дойдат специалните сили. А вие, момчета, съставете план, докато се върна.

Фош разгърна картата на зоната около Панамския канал.

— Започваме веднага.

Лорън още говореше с Пентагона, когато Мърсър поръча да им донесат храна и напитки, и само кимна, когато той остави на отрупаното със записки и бележки легло чиния с пържола. Той видя, че има рисунки на водолазния звънец и на подводницата. Други изобразяваха крайградското имение на Лиу Юшен, а трети бяха списъци на оръжията и екипировката, които бе осигурила чрез местните си връзки.

Мърсър остана доволен от беглата й усмивка и блясъка в очите й.

Мъжете вечеряха във всекидневната. Светлините бяха запалени и през прозореца Панама Сити приличаше на съзвездие от паднали звезди. Хари бе дал часовника си на Мърсър след десетия въпрос колко е часът. До влизането в Канала на „Марио ди Касторели“ оставаха дванайсет часа. Около четири часа след това корабът щеше да стигне до провлака. Ако скоро не получеха отговор от генерал Ваник, трябваше да се оправят сами.

Стаята беше задимена от цигари. Пушеше предимно Хари, който пиеше петото си уиски. Фош и Рене също допринасяха за синкавата мъгла. Храната имаше вкус на фасове, но Мърсър не забелязваше това.

Обсъдиха безброй идеи за обезвреждането на „Марио ди Касторели“ в Канала в случай, че не могат да деактивират експлозивите на кораба, след като влезе там — всичко от бързо спускане по алпинистко въже от Моста на двете Америки до атака с хеликоптер или взривяване на плавателния съд с УВО на ракетоносача „Маккамбъл“ — надяваха се, че ще влезе в Панамския залив. Всички предположения бяха отхвърлени с изключение на атака с моторница в езерото Мирафлорес.

Всички бяха единодушни, че нападението на кораба с експлозивите, преди да стигне до езерото, е опасно заради вероятността от преждевременна детонация. Експлозия в отсечката преди първите шлюзове със сигурност щеше да изравни със земята Балбоа и да нанесе щети чак в Панама Сити. Взривяването на кораба в уединеното езеро щеше да намали до минимум косвените жертви, ако командосите от специалните сили не успееха и моряците на плавателния съд взривяха експлозивите. Като рискуваха с нападение, щяха да предотвратят неизбежната колосална експлозия, предизвикана от оръдието на борда на „Маккамбъл“. Това беше пресметнат риск, който биха поели дори ако атакуваха сами товарния кораб.

Когато Лорън излезе от спалнята, всички се обърнаха към нея. Синината на дясната страна на лицето й бе придобила виолетов цвят, който подхождаше на тъмните сенки под другото й око.

— Е?

Тя се усмихна и сериозното й изражение изведнъж изчезна.

— Всичко е уредено. Генерал Хорнър, шефът на командването на специалните операции, изпраща командоси с пътнически полет, така че никой да не заподозре нищо.

— Колко ще бъдат? — попита Брунесо.

— Шестима. Половината от обичайната бройка на екипа. Хорнър се опасява, че дузина биха предупредили панамците, че нещо не е наред.

— Би трябвало да са достатъчно — предположи Фош. — Съвременните товарни кораби нямат многоброен екипаж. Освен това мисля, че Лиу ще намали още броя им, тъй като разполага с миниподводница, за да ги изведе, след като блокира пролива Гейлард.

— Кога ще пристигнат?

Лорън прехапа устни.

— Тук играта загрубява. Самолетът им ще кацне на летище „Токумен“ в девет без петнайсет.

— Къде ще е по това време „Марио ди Касторели“? — попита Хари, който отново бе отишъл до минибара.

— Ще е влязъл в езерото Мирафлорес.

— За колко време може да прекоси езерото кораб като „Марио ди Касторели“? — попита Мърсър.

— За около час и половина.

— Господи, времето е адски малко. Всяко забавяне на митницата би означавало провал за нас.

Лорън кимна.

— Затова казах, че положението е деликатно. Задължително е на летището да чака транспорт, а на езерото лодка, която да използват за атаката. На езерото Мирафлорес, близо до шлюза „Педро Мигел“, се намира малкото пристанище на яхтклуба на Балбоа. Там ще ги чакаме.

— Познаваш ли някого с лодка там?

— Ще говоря с Роди. Оттам командосите ще могат да отидат до средата на езерото, където управата на Канала държи две резервни врати на шлюзове. Сложили са ги там, когато е бил строен Каналът, за да предпазят езерото Гатун от източване. Използването на езерото може да даде на специалните сили по-голям елемент на изненада.

— И ние измислихме същия план — усмихна се Мърсър.

— С баща ми говорихме по този въпрос и генерал Хорнър се съгласи. Това е единственият начин.

— А ракетоносачът?

— „Маккамбъл“ ще влезе в Панамския залив горе-долу по същото време, когато кацне самолетът с командосите.

— Значи ако се нуждаем от сериозни подкрепления, ще ги имаме — каза Мърсър.

— Не можех да си представя, че ще се нуждаем от оръдия и ракети „Томахок“, но ето че сега ги имаме.

— Хеликоптери?

— На ракетоносача има два „CX-60 Сийхок“ с картечници. Екипажът демонтира едната, за да може хеликоптерът да се използва за транспорт, ако се наложи.

Сериозното изражение на Мърсър показваше безпокойството му за огромния риск, който поемаха. Бащата на Лорън бе осигурил командоси, но това сякаш не ги доближаваше до успеха. Много неща можеха да се объркат. Нещо глупаво като забавяне на летището можеше да провали всичко. И така щяха да останат само Мърсър, Лорън и шестимата французи да атакуват „Марио ди Касторели“ и неизвестния брой моряци и пазачи на борда му.

Той огледа присъстващите и видя, че всички са твърдо решени да извършат атаката, ако Зелените барети не пристигнат навреме. Не беше за вярване, но Мърсър забеляза, че Хари си наля само една глътка уиски и напълни чашата си с безалкохолно. Дори старецът беше готов да участва, ако е необходимо, макар че не беше ясно какво точно може да направи. Хари видя, че Мърсър го наблюдава, и вдигна чаша за наздравица.

Каквото и да ги очакваше, Мърсър не разполагаше с по-добър екип.

Повикаха Роди, обясниха му плана си и се възползваха от познанията му за Панама и Канала, за да го усъвършенстват. За щастие той имаше приятел, който държеше моторницата си в яхтклуба на Балбоа.

— Познавам много хора с лодки. И аз имам осемметрова „Сий-Рей“. Когато всичко това свърши, може да се разходим с нея.

— По дяволите! — неочаквано възкликна Лорън и всички я погледнаха. — Оръжията. Трябват ми десет бона да ги платя.

— Десет бона? — попита Фош.

— Десет хиляди долара.

— Sacrebleu![42]

— Някой има ли толкова много пари? — попита тя.

— Аз — ухили се Хари.

— Ти? — едновременно попитаха четиримата.

Мърсър закри с ръка очите си, защото знаеше откъде Хари има парите.

— Открих петнайсет хиляди долара кредитна линия в казиното на хотел „Сезар Парк“. — Хари не спомена, че е открил кредитната линия с платинената карта на Мърсър. — Мога да я затворя и да изтегля парите.

— Имаш ли представа каква е лихвата? — обезпокоено попита Мърсър.

— Престани да се заяждаш — рече Хари. — Имаш парите. Освен това можеш да задържиш оръжията, когато тази история приключи. Ще са страхотни сувенири за момчетата в „При Дребосъка“.

Мърсър си представи мъжете в кварталния бар, въоръжени с автоматични оръжия. Карабината „M-16“ беше дълга почти колкото Дребосъка, а в голямата мускулеста ръка на Майк О’Райли би изглеждала като детска играчка. Той потрепери.

— Ще ги впиша като делови разходи и догодина ще приспадна сумата от данъците си. Много ти благодаря.

— Ти решаваш — безгрижно каза Хари.

Мърсър погледна Лорън.

— Как ще вземеш оръжията?

— Връзките ми ще ги донесат след час.

— Тогава по-добре да действам — предложи Хари, стана и взе бастуна си.

— Дори не си помисляй, че ще ти позволя да отидеш сам. — Мърсър се приближи до приятеля си, който вече бе стигнал до вратата, и после се обърна към останалите. — Ще се върнем колкото е възможно по-бързо.

— Ти ще платиш таксито — чу се гласът на Хари, след като вратата се затвори след тях.

Мърсър и Хари се върнаха след трийсет минути и завариха трима изключително нервни панамци, които гледаха подозрително Фош, Брунесо и двамата въоръжени легионери. Мъжете нямаха и трийсет години и изглеждаха отчаяни. На диваните имаше три големи чанти, пълни с оръжия, предимно от военния резерв на Съединените Щати, останали от войната срещу контрите. Лорън говореше на испански, докато проверяваше в какво състояние са оръжията, а Фош и двамата легионери преглеждаха амунициите.

— По дяволите — отбеляза Хари. — Сигурно така е изглеждала гримьорната на Силвестър Сталоун, когато са снимали „Рамбо“.

— Рамбо! Рамбо! — повториха търговците на оръжия.

— Колко трябва да платим, Лорън? — попита Мърсър, притиснал до гърдите си пълната с пари чанта.

— Пистолетите са по двеста долара, а карабините „M-16“ — по хиляда. За амунициите и другата бойна екипировка може да преговаряме.

Хари бе загубил три хиляди долара в казиното, затова в чантата имаше дванайсет хиляди, повече от достатъчно, за да въоръжат командосите от специалните сили, Мърсър и Лорън. На Фош му бяха останали оръжия, които да раздаде на хората си. Мърсър го попита дали се нуждае от амуниции.

— Може да вземем 5,56 милиметрови за пушките „Фамас“ — отговори лейтенантът. — Имаме деветмилиметрови за пистолетите „Хеклер и Кох“.

Лорън купи осем пистолета и пушки и похарчи останалите пари за амуниции и бойни жилетки и колани. Панамците изглеждаха доволни от сделката и се шегуваха с нея, докато прибираха оръжията, които не бяха продали.

Мърсър се приближи до нея, за да не го чуят другите.

— Откъде знаеш, че няма да отидат в полицията?

Тя се засмя и преведе въпроса му на панамците, които се засмяха още по-силно. Единият извади портфейла си и му показа документа си за самоличност. Беше ченге. И тримата бяха полицаи.

— Наречи го сътрудничество между агенциите — обясни Лорън. — Обещах на Фреди, че ще арестува всеки участник в заговора, след като обезвредим „Марио ди Касторели“. Всъщност той ще задържи Мария Барбър.

— Но въпреки това иска пари за оръжията? — подхвърли Хари.

— Бизнесът си е бизнес — каза ченгето на английски със силен акцент и после се обърна към Лорън. — Vaya con Dios, gringa.[43]

— Ще ти се обадя утре, когато положението се успокои — каза тя на испански и двамата си стиснаха ръцете.

Единият легионер излезе заедно с полицаите, за да им предаде Мария.

— Имаме командоси, оръжия, лодка и микробус — каза Брунесо и прие предложената му от Хари цигара.

— И мишена — добави Лорън. — Дотук добре.

— Тогава защо имам чувството, че пропускаме нещо? — В гласа на Мърсър се долови умора. От една страна, искаше питие, за да се отпусне, а от друга — кофеин, за да се освежи. Накрая реши да пие вода.

— Обсъдихме плана поне десет пъти. — Лорън седна до него на дивана и небрежно пийна от шишето му. Жестът беше толкова интимен, че Мърсър едва сдържа усмивката си. Кракът й бе допрян до неговия и би било съвсем лесно да сложи ръка на рамото й. Тя сякаш го подканяше да я докосне.

— Не мога да се сетя за нищо, което може да сме забравили — каза Роди.

— Точно това ме безпокои. — Мърсър потърка очи и погледна колко е часът. Полунощ. — Трябва да поспим. Да се срещнем тук в шест. Ще имаме ли достатъчно време да заемем позиция?

Всички кимнаха. Роди и французите излязоха от апартамента, а Лорън отиде в банята. Хари преди малко бе излязъл оттам, затова пожела на Мърсър лека нощ, като му махна пренебрежително с ръка и затвори вратата на спалнята.

Мърсър продължи да седи на дивана. Беше затворил очи и се опитваше да подреди разпокъсаните си мисли, но бързо се отказа.

— Спиш ли? — прошепна Лорън след известно време. Беше толкова близо, че той усети дъха й.

Мърсър отвори едното си око. Тя се бе навела над него. Облякла бе тениска, която стигаше до бедрата и. Гърдите и бяха на нивото на главата му и погледът му се плъзна нагоре. Черната й коса беше прибрана назад, кожата й сякаш блестеше от чистота.

— Ако си ме чула да хъркам, значи съм бил заспал. В противен случай безмълвно съм псувал Хари, защото отново зае второто легло.

— Горкият. Ако утре нямахме важна работа, щях да те поканя в моето.

Мърсър успя да поддържа флирта, макар че сърцето му ускори ритъма си.

— Дори да нямахме важна работа, пак щеше да останеш разочарована. Капнал съм от умора.

Лорън се усмихна.

— В такъв случай защо не дойдеш при мен? Но те предупреждавам, че ако хъркаш, ще те накарам да се преместиш при Хари.

— И аз бих направил същото с теб, но старият негодник не е джентълмен като мен.

— Мисля, че все мога да се доверя на един от двама ви за една нощ.

— А какво ще стане, ако получа шанс за втора?

Тя хвана ръката му.

— Тогава няма да можеш да се довериш на мен.

Пристанището на „Хачърли Консолидейтид“

Балбоа, Панама

Капитан Уон Хой гледаше критично как докерите закачат тежките кафяви въжета за кораба му. Другият им край бе увит около шпиловете в отсрещната страна на сухия док. Мощните прожектори на огромната, подобна на навес постройка осветяваха кораба и тъмните води, които се плискаха в наскоро построената сграда. Масивните врати бяха отворени и след няколко минути сто и двайсет метровият хладилен кораб „Корвалд“ щеше да бъде изтеглен в затворения док и дългото му пътуване от Шанхай щеше да приключи.

Капитанът усети, че корабът се движи срещу мудния прилив, и троснато измърмори нещо на кормчията. Посоката бе коригирана и плавателният съд бе насочен успоредно на тясното бетонно котвено място. Предавателят на Уон изпращя и операторът в отсрещната страна на сградата показа, че е готов да включи лебедките.

Уон знаеше, че корабът му е избран от КНТИНО, китайския военно-икономически комплекс, защото има модерна охладителна система, която обикновено поддържаше замразен товара от месо, но също и защото надстройката бе ниска и можеше да се вмести в сухия док. Въпреки това внимателно наблюдаваше покрива на сградата, докато шпиловете бавно теглеха кораба през вратите. Уон стоеше на дванайсет метра над водата, а покривът беше на още петнайсет метра над него.

Макар че видимостта от двете страни на „Корвалд“ беше четири-пет метра, капитанът крачеше от единия страничен мостик до другия и гледаше дали корабът му е точно в центъра на сухия док. Погледна назад и видя как задната част на плавателния съд мина през тежките стоманени врати, които започнаха да се затварят. „Корвалд“ беше вътре. Лебедките го изтеглиха още трийсет метра към сградата, докато изящният му нос не се извиси над кея. Към подобните на гъби кнехти се спуснаха две въжета.

Мореплавателят ветеран с нищо не показа, че пристигането в Панама е намалило напрежението, което не му позволяваше да мигне нощем, откакто бяха напуснали Китай. Остана нащрек и сдържан и запали цигара. Докарването на товара не означаваше, че опасността е преминала благодарение на координираните заповеди, които бе получил по пътя от генерал Ю Куан. Щеше да мине най-малко още един ден, преди големият кулокран, обикновено използван да пренася тежки съоръжения от аварирали кораби, да разтовари ракетите със среден радиус на действие „ДФ-31“ от „Корвалд“.

Стартовите им двигатели бяха дълги петнайсет метра и тежаха девет тона без ядрения заряд. В Шанхай трюмовете на кораба бяха преустроени, за да може ракетите да бъдат вкарани без проблеми. Уон си спомни, че когато влакът, превозващ ракетите, бе пристигнал в Шанхай от Ракетния космически център близо до Пекин, на работниците им бяха необходими шест часа, за да поставят ракетните двигатели в специални гнезда навътре в трюма. Той беше сигурен, че ако не бяха множеството любопитни членове на Политбюро, които наблюдаваха работата, мъжете щяха да съкратят времето наполовина. След като блокираха Канала, Уон искаше корабът му да напусне панамски води колкото е възможно по-скоро.

Ако генерал Ю Куан не му бе заповядал да чака, той би наредил ракетите да бъдат разтоварени веднага, но това нямаше да стане.

Уон хвърли фаса си в мазните води и видя, че Лиу Юшен върви към спуснатия подвижен мост на „Корвалд“. С него бяха двама въоръжени войници и възрастен мъж, който ситнеше с птичи стъпки. Уон си помисли, че дължи на Лиу уважението да го посрещне, когато се качи на борда, но не можеше да се насили да го направи, затова изпрати първия си помощник да придружи Лиу и компанията му до капитанската каюта под мостика.

Младият стюард донесе чай точно когато Лиу Юшен стигна до каютата и той едва не го събори, докато минаваше покрай него. Двамата пазачи останаха пред вратата, а възрастният мъж в черния костюм мълчаливо застана до Лиу. Уон положи усилия да прикрие отвращението си от бледото му, почти прозрачно лице.

— Уон? — Лиу не протегна ръка да се ръкува с капитана, нито представи госта си.

— Аз съм Уон, капитанът на „Корвалд“. — Той се поклони, доловил гнева, който се излъчваше от Лиу.

— Първият ви помощник ми каза, че няма да позволите ракетите да бъдат разтоварени — тихо изръмжа Лиу.

Уон нямаше намерение да се плаши на борда на собствения си кораб и повиши тон.

— По заповед на генерал Ю Куан. — И подаде на Лиу кодиран препис на последните заповеди на Ю Куан. — Трябва да разтоварим ракетите след блокирането на Канала. Както виждате във втория параграф, генералът все още изпитва съмнения към вашия план и не желае да рискува „ДФ-31“, в случай че не успеете. Заповедите ми са да държа всичките си помощници и членовете на екипажа на борда на „Корвалд“ и да бъда готов да напусна дока веднага щом ми наредят.

Лиу прегледа заповедите, после ги прочете бавно. Гневът му намаля, когато прозря мъдростта в инструкциите на Ю Куан. Това не беше опит да го изиграят, нито да подронят авторитета му. Генералът просто искаше да осигури безопасността на ракетите. В арсенала на Китай имаше дванайсет „ДФ-31“ и две трети от тях бяха на „Корвалд“. Ракетите представляваха инвестиция, много по-голяма от златото, похарчено за операция „Червен остров“, и за разлика от златото, не можеше да бъдат възстановени бързо. Въпреки всичко обаче заповедите звучаха като лек упрек.

— Възнамерявам да вдигна подвижния мост веднага щом слезете от кораба ми и очаквам да изпратите работници в командната зала, за да отворят вратите на сухия док, ако се наложи да отплаваме бързо — добави Уон.

— Генералът е много загрижен за безценните си ракети — иронично отбеляза Лиу. — Каза ли какво трябва да се направи с мобилните ракетни установки в случай, че не успея? И те са скъпа инвестиция и ще се вдигне голям шум, ако американците ги открият тук.

Уон сви рамене.

— Не знам нищо по този въпрос. Вероятно генерал Ю Куан смята, че знаете какво трябва да направите с тях.

Лиу пое дълбоко дъх, за да се успокои, разбираше, че няма да спечели нищо, ако продължи да предизвиква капитана. Контролираха ги едни и същи хора. Знаеше, че механиците в пристанището могат да демонтират огромните установки за два часа и да натоварят частите в контейнери. Гласът му отново придоби кадифения оттенък, който успешно използваше по време на съвещанията на управителния съвет и в делови преговори.

— Какво знаете за бойните глави?

— Преди да потегля от Китай, генерал Ю Куан ми каза да докладвам, че вече са натоварени на подводница, която да ги докара в това пристанище. Подводницата се захранва с дизелово гориво и електричество и трябвало да се зареди по пътя. На мястото на срещата на север от Дружествените острови бил изпратен танкер. Тъй като презареждането в морето трябваше да се извърши там, където няма сателитно покритие, не мога да ви кажа точното време на пристигането, но би трябвало да е около три седмици след заминаването от Китай.

Лиу кимна.

— Добре, капитане. Вие имате вашите заповеди и аз очевидно имам моите. Ако графикът за утре бъде спазен, подводницата, която ще вземе хората от „Джемини“, ще пристигне в Гамбоа около единайсет без петнайсет. Това означава, че Каналът трябва да бъде блокиран в единайсет.

— И след това веднага ще започнем разтоварването на ракетите — каза Уон, наблюдаваше предпазливо възрастния мъж, който го гледаше като погребален агент трупа на току-що умрял човек.

— Сержант Хуай — изкрещя Лиу.

Сержантът влезе в каютата и отривисто козирува.

— Сър?

— Вие с господин Сун ще останете на борда, докато се върна утре да контролирам разтоварването. Капитан Уон има разрешение да напусне дока при определени обстоятелства. Господин Сун знае какви са. Ако прецени, че капитанът се опитва да напусне, без да са налице тези условия, твой дълг е да му попречиш. Ясно ли е?

— Тъй вярно, сър — отговори Хуай и отново отдаде чест.

Лиу очакваше, че Уон ще докладва думите му на генерал Ю Куан. Дори разчиташе на това. Ю Куан трябваше да разбере, че Лиу не обича да научава за промените в плановете от някакъв си капитан на кораб и че все още ръководи операция „Червен остров“. Лиу се вторачи изпитателно в Уон, за да няма недоразумения.

— Няма нищо лично, капитане.

Уон се засмя.

— Знам. Игрите ви не ме интересуват. Аз изпълнявам заповеди и оставям политиката на другите.

— Сержант Хуай, колко хора ти трябват, за да изпълниш заповедите ми?

— Какъв е съставът на кораба?

— Осем офицери и двайсет и двама моряци — отговори Уон.

— Ще ми трябват четирима души, сър.

— Добре. Ще се видим утре сутринта, капитане.

Лиу остави мъжете да се гледат неловко и тръгна към главната палуба. На подвижния мост го чакаше един от отговорниците на докерите.

— Сър?

— Кажи на хората си да прекратят работата за през нощта. Утре ще разтоварим кораба. — Докато издаваше заповедите, Лиу не забави крачка.

Погледна часовника си. Полунощ. Трябваше да издържи всичко още единайсет часа. Стомахът му остана спокоен, въпреки че почувства болка зад очите. Когато разговаряха в Ел Мирадор, Ю Куан знаеше, че ракетите ще се разтоварят едва след като Каналът бъде блокиран, и умишлено бе скрил тази информация. Номерът беше евтин — леко сплашване, което го измъчваше, колкото повече Лиу мислеше за него. „Червен остров“ щеше да издигне Ю Куан едно стъпало по-нагоре в правителството, а генералът бе предпочел да унижи човека, който му бе подсказал идеята.

Уон имаше право. Политика. Това беше проклятието на Китай. Премахнеха ли се само половината от вътрешните борби в правителството, операцията щеше да стане излишна, защото Китай щеше да контролира целия Тихоокеански басейн.

„Благодарение на мен — гордо помисли Лиу, — и въпреки слабостите си, правителството ще осъществи желанието си“.

— Мърсър, Мърсър.

Гласът го изтръгна от най-дълбокия сън, на който се бе наслаждавал от седмици.

Мърсър отвори очи и видя сбръчкано посивяло лице. Хари.

— Предпочитам да сънувам кошмари, отколкото да се събудя и да видя теб.

— Пет и половина е, Ромео. Размърдай си задника.

Мърсър си спомни, че не си беше легнал сам, и претърси завивките. Лорън бе изчезнала.

— Вече е в банята — информира го Хари. — Изглеждаше свежа, затова явно не си се представил добре.

— Ти си не само гадно копеле, но и извратено. — Мърсър провеси крака от леглото и се изненада, че освен леко напрежение в стомаха не чувства нищо друго. — Пък и не се случи нищо.

Хари хвърли на коленете му куп черни дрехи.

— Подарък от Фош. Това е резервната униформа на легионера, който бе ранен вчера, докато отвличахте Мария.

— Знаеш ли как е той?

— Шофьорът още е в ареста. Късно снощи успял да се обади на Фош. Раненият ще се оправи.

— Видя ли се с Фош? Откога си буден?

Хари потърка брадичката си.

— Ако си красив като мен, не се нуждаеш от много сън за разхубавяване.

— Много смешно. — Мърсър обу черния панталон и навлече черната тениска.

— Събудих се в пет, слязох в стаята им и чух, че всички са будни. Когато се върнах, Лорън беше в банята. Изглежда, ти си единственият, който иска да проспи купона.

— Де да беше така. — Мърсър завърза обувките и влезе във всекидневната. На масичката имаше кафе. Ароматът му го разсъни още преди да отпие първата глътка. — Някаква вест от момчетата от специалните сили?

Хари сви рамене.

— Не знам дали Лорън се е обадила на баща си.

Тя излезе от банята. Беше облечена в същите дрехи като Мърсър.

— Добро утро. На кого да благодаря за облеклото?

— На мен — отговори Хари. — Цяла нощ го ших.

— Уцелил си дължината, но ако мислиш, че талията ми е деветдесет сантиметра, ще си имаш неприятности.

Мърсър се надяваше, че Лорън с нищо няма да покаже как са прекарали нощта, макар че само се бяха целунали, но грешеше. Тя се приближи до него и го целуна в устата.

— Как си?

— Никога не съм спал по-добре — усмихна се той.

— И аз.

— Престанете — изръмжа Хари. — Повдига ми се от вас.

Брунесо, Фош и четиримата останали легионери влязоха в апартамента. Мърсър пиеше третата си чаша кафе. Роди и Мигел вече бяха пристигнали. Момчето разбираше, че ще се случи нещо важно, и искаше да бъде с двамата си герои колкото е възможно по-дълго. Минаваше шест. „Марио ди Касторели“ щеше да влезе в Канала след по-малко от час, а до идването на командосите оставаха два часа.

Стомахът на Мърсър се сви.

Всички седнаха около масата да закусят и отново обсъдиха плана. Лорън щеше да кара микробуса, да вземе американските командоси и да ги закара в яхтклуба на Балбоа, където Мърсър, Роди и легионерите щяха да чакат с лодката. Никакви доводи не можаха да разубедят Хари да не отиде с тях в яхтклуба. След това екипът на специалните сили трябваше да атакува „Марио ди Касторели“. Но ако не успееха, Мърсър искаше да е готов да поведе собствено нападение. Не хранеше илюзии, че ще надвие сила, победила елитна американска част, но първата атака щеше значително да намали броя на защитниците на кораба и да им даде шанс.

Хората около него бяха сериозни и решени на всичко. Всички съзнаваха какви са рисковете и ги приемаха. Французите искаха шанс да отмъстят за другарите си, станали жертва на Лиу Юшен и „Хачърли Консолидейтид“. Роди защитаваше родината си: надяваше се да не и позволи да се върне към тирания, невиждана от дните на Нориега. Лорън бе положила клетва да брани Съединените щати и мисията й бе напълно ясна. Ако не успееха, Америка щеше да бъде заплашена от ядрен конфликт в стила на студената война, в който противникът щеше да притежава страховито стратегическо предимство.

А Хари? Защо искаше да участва в това? Подобно на мнозина от неговото поколение, той не бе чакал да го мобилизират. Хари бе изпълнил дълга си през Втората световна война и с право се бе наредил сред онези, които се наричаха „великото поколение“. Вероятно смяташе, че тази битка заслужава същата саможертва. Или просто беше твърдоглав глупак, който не отстъпваше пред нищо в живота, и твърде решителен, за да се спре пред нещо.

А какъв беше мотивът на Мърсър да поеме риска? Знаеше, че е комбинация от всичко това — с една добавка. Мърсър не правеше разлика между въглеродния двуокис, убил хората в лагера на Гари, и взвода войници, който Лиу бе изпратил да ги убие. За него китайците бяха отговорни за смъртта на онези хора наравно с природната аномалия. Той погледна Мигел. Невинното момче бе останало сираче заради Лиу Юшен, чиито единствени мотиви бяха алчността и амбицията. Мигел щеше да страда до края на живота си.

Терористите, убили родителите му, вероятно бяха похвалени за варварството си. Мърсър ги бе сънувал хиляди пъти как празнуват засадата, която му бе отнела всичко, а на тях нищо. Това го караше да мрази убийците още по-силно. Чувството беше дълбоко и първично и той щеше да го носи до гроб. Не беше сигурен, че наказанието на Лиу ще донесе на Мигел утеха, докато расте, но много добре разбираше как душата на едно дете може да бъде разядена, ако китайският престъпен гений успее.

— Мисля, че сме готови — заяви Лорън, когато инструктажът свърши. — Сутринта говорих с баща си. Каза, че командосите безпроблемно са се качили на самолета. Успели са да вкарат на борда допълнителни средства за комуникация, затова всички ще можем да поддържаме връзка по време на атаката.

— А ракетоносачът?

— Вече сме в обсега на ракетите „Томахок“ и до два часа „Маккамбъл“ ще насочи насам оръдието УВО. Няма да навлезе в териториалните води на Панама, но ще изстреля експериментален шпионски безпилотен самолет.

— Ако Лиу докара тук зенитните си батареи, за да пазят ядрените му ракети, безпилотният ви самолет няма да изкара и пет минути — обади се Рене.

Лорън го погледна надменно.

— Шпионският самолет е колкото колибри. Не се притеснявай.

Един мургав легионер се наведе напред. Казваше се Рабиду, с майка от Алжир и баща французин. Рабиду се бе изумил най-много от всички, че Рене е мюсюлманин като него.

— Ходил съм на учения на НАТО заедно с американските зелени барети. Няма да ни е необходим ракетоносачът, нито оръдието или ракети. Мисля, че дори ние няма да сме необходими.

Мърсър кимна.

— Дано да си прав. — Погледна часовника, който му бе дал Хари. — Сега е седем. Знам, че няма да ни отнеме много време да заемем позиция, но предлагам да тръгнем.

Оръжията бяха сложени в евтини найлонови чанти, затова не предизвикаха интерес, докато групата отиваше към асансьора. Повечето продължиха към фоайето, но Мигел настоя Мърсър и Роди да го изпратят до стаята на семейство Херара.

— Сигурни ли сте, че не може да дойда с вас? — попита той. Вече бе задал този въпрос десетина пъти.

— Трябва да останеш тук да се грижиш за децата ми — отговори Роди. — Когато ме няма, те разчитат на теб.

— Но вие ще се нуждаете от мен — раздразнено настоя Мигел и после продължи молбата си на испански.

Мърсър се възхити на търпението на Роди към момчето. Панамецът бе преодолял опасенията и страховете си и беше в състояние да говори окуражително. Мърсър не разбираше думите, но следеше разговора и видя сълзите на Мигел. Роди му поговори още малко и накрая момчето се усмихна.

Роди беше прекрасен баща.

Мигел прегърна двамата мъже и накара Мърсър да му обещае, че ще пази Хари.

— Вече би трябвало да знаеш, че щом Хари е на наша страна, другите трябва да се пазят — засмя се Мърсър и тръгна по коридора, за да остави Роди и Кармен да се сбогуват насаме.

Докато стигнат до паркинга, заваля проливен дъжд. Небето се забули в сиви облаци, които закриваха върховете на най-високите сгради. Бурята, изглежда, щеше да продължи няколко часа.

Роди, бе взел пикапа на шурея си, за да закара легионерите и оръжията в яхтклуба на Балбоа. Виктор току-що бе приключил нощната смяна в пристанището на „Хачърли“ и двамата с Роди разговаряха тихо, докато останалите се качваха. Легионерите отзад щяха да са натясно, но щяха да пътуват само двайсет и пет километра. Лорън вече седеше зад волана на микробуса.

Мърсър се качи отпред. Хари се настани до него. Виктор тръгна към автобусната спирка и Роди седна до тях.

— Виктор каза, че снощи от сухия док на „Хачърли“ е излязъл кораб. Стоял там няколко седмици, без да му е правен ремонт. Товарният кораб, заел мястото му, е дълъг сто и двайсет метра. Виктор смята, че това е хладилен кораб, но не е видял името му.

— Прилича на „Корвалд“.

Роди кимна. От носа му капеше дъждовна вода.

— И аз мисля, че трябва да е той. Сухият док е затворен отвсякъде и китайците могат да разтоварят ракетите незабелязано.

— Затова трябва да са докарали мобилните си ракетни установки там.

— Звучи логично — съгласи се Роди.

— Щом се срещнем със специалните сили, може да предупредим „Маккамбъл“. Изваждането от строя на „Корвалд“ е нещо, с което трябва да се справи флотата.

Роди включи двигателя и смъкна стъклото.

— Готови ли сте? — извика Мърсър на Лорън.

— Всичко ще мине по мед и масло — засмя се тя. — В десет би трябвало да сме в яхтклуба на Балбоа. Зависи от митническите власти на летището.

— А ние ще сме приготвили лодката. До скоро.

Лорън му изпрати въздушна целувка и включи на скорост. Роди я изчака да се слее с уличното движение, а после направи обратен завой на паркинга и потегли в противоположната посока.

Двайсет минути след като стигнаха до магистралата за Гамбоа, спряха в яхтклуба на Балбоа, намиращ се под шлюза „Педро Мигел“. В едната лента на шлюза минаваше контейнеровоз на „Панамакс“, а в другата влизаше пътнически туристически кораб.

Както бе прогнозирал Роди, на паркинга на клуба нямаше други превозни средства. Беше вторник сутринта и времето задържаше „мореплавателите“ в домовете им. Дъждът тропаше като градушка по ламаринения покрив на двуетажната сграда на клуба. В пристанището имаше десетина платноходки и още толкова моторници, завързани за дъсчения кей. Като в повечето малки пристанища, имаше лодки, поставени на дървени магарета, и очукан кран, който да ги спуска и изважда от водата. На пристана се мъдреше една-единствена колонка за бензин.

Отвъд пристанището се намираше дългото километър и половина езеро Мирафлорес. Досущ забравени замъци в обвито в мъгла пусто поле, във водата се носеха няколко товарни кораба. Сигналните им светлини едва прорязваха завесата от дъжд, пушекът от комините им се смесваше с тъмните облаци. Над изкуственото езеро се разнесе вой на сирена.

Тримата мъже седяха в пикапа, без да разговарят. Накрая Хари наруши мълчанието.

— Много гаден ден.

Мърсър отвори вратата и в същия миг Фош и Рене се появиха от задната врата на пикапа. Останалите изскочиха след тях с чантите с оръжията. Само Хари и Роди имаха дъждобрани, но бурята не разколеба легионерите. Те знаеха, че времето ще помогне на американските командоси, когато започнат атаката.

Роди ги поведе към пристанището. В платната на яхтите свистеше вятър и вълните се плискаха в корпусите им. Яхтата, която бе наел, беше дълга десет метра. В каютата се влизаше през плъзгаща се стъклена врата. Роди скочи на борда и отключи. Всички се струпаха в каютата. От дрехите им капеше вода. Легионерите бяха по-съсредоточени върху оръжията, отколкото върху факта, че са мокри до кости.

— В добро състояние ли са? — попита Мърсър.

— Oui — отговори Рабиду и му даде пистолет четирийсет и пети калибър.

Мърсър провери спусковия механизъм. Трябваше да чакат два часа и нямаше смисъл да зареждат оръжията. Роди донесе купчина хавлии, раздаде ги и включи газовата печка, за да направи кафе.

— Някой сети ли се да вземе карти? — попита Хари, който седеше на канапето и лениво си играеше с пружинния механизъм на бастуна си.

В девет и десет Лорън се обади от летището и каза, че самолетът от Маями е пристигнал. Веднага щом Мърсър прекъсна връзката, телефонът отново иззвъня. Обаждаше се Виктор, който бе отишъл с автобус до шлюза „Мирафлорес“, за да чака „Марио ди Касторели“. Мърсър даде телефона на Роди и се заслуша в разговора на испански.

— Корабът вече е в горния от двата западни шлюза — съобщи Роди, след като затвори. Западният шлюз беше срещу пристанището на яхтклуба. — Вратите току-що са се затворили и започват да пълнят ваните.

— Езерото може да се прекоси за час, така ли? — попита Мърсър.

Роди кимна.

— Малко повече заради дъжда.

— Времето ще е малко. — Мърсър и Фош се спогледаха. — Какво ще кажеш?

— Мисля, че ако зелените барети не пристигнат до четирийсет и пет минути, ще трябва да действаме сами.

Мърсър погледна навън. Към шлюзовете са приближаваше тъмната сянка на товарен кораб.

— Съгласен съм — каза той и набра номера на Лорън. — Аз съм. Виктор току-що се обади. Нашият приятел вече е в шлюза „Мирафлорес“.

— Пътниците започнаха да слизат. Все още няма следа от господата със зелените шапки.

— Вероятно няма да можем да ги дочакаме.

— Това не ми харесва.

— И на нас.

— Ще се обадя веднага щом тръгнем.

— Прието. Бъди внимателна, Лорън.

— Ти също.

Тя се обади петнайсет минути по-късно.

— Идваме. Би трябвало да сме при вас след двайсетина минути. Колите се движат адски бавно заради бурята.

— Добре. Дай ми да говоря с командира.

— Аз съм Джим Патки. — Гласът беше кротък и благ, а не рязък и заповеднически, какъвто Мърсър очакваше. — Ти ли си Мърсър?

— Да. Виж какво, искам да уточним някои подробности за атаката.

— Забрави. Планът, който сте обсъждали с генерал Ваник, няма да се осъществи. Делта Форс и „тюлените“ си падат по такива атаки, но не и ние. Видях снимки на района около шлюза. Трябва да ни заведете с лодка до другата страна на Канала. Ще се качим на подпорната стена и ще скочим на мишената, докато е във ваната на шлюза.

— Няма да разполагате с много време да обезвредите кораба.

— Ще разберем това, когато стигнем дотам, след като никой няма разузнавателни данни за личния състав на мишената. — Гласът на Патки беше изпълнен с огорчение.

Мърсър разбираше раздразнителността на командоса. Командирът водеше екипа си срещу неизвестна сила, без да има време за хубав план, нито да тренира за атаката. На „Марио ди Касторели“ можеше да има стотина китайски войници.

— Ясно — отговори Мърсър. — Ако решите, че ви трябваме, ние сме седмина, готови да помогнем.

Разчиташе на Лорън, но не и на Роди и Хари. Задачата на Роди беше да докара лодката за специалните сили и да стои настрана по време на събитията. Мърсър не можеше да рискува живота на баща на три деца.

— Не — отговори Патки. — Ще е достатъчно напечено и без да се налага да се тревожа за цивилни.

Нямаше смисъл да му обяснява, че ветераните от Чуждестранния легион не са цивилни и че самият той вероятно е участвал в повече битки от Патки и хората му. Освен това Мърсър вече бе избрал позиция, която искаше да използва, докато зелените барети превземаха кораба с експлозивите. Роди я бе споменал, когато пристигнаха в пристанището на яхтклуба.

— Добре. Ще чакаме — каза Мърсър и затвори мобилния телефон.

Брунесо се прокашля.

— Е?

— Ще нападнат кораба в шлюза. Роди ще ги закара с яхтата до другата страна на Канала. Мисля, че ние трябва да отидем до горния край на шлюза, където са лоцманските катери.

На осемстотин метра от яхтклуба на Балбоа имаше малко пристанище, използвано от управата на Канала. Оттам бе дошъл катерът, който изгони Мърсър и Хуан Аранхо от шлюза „Педро Мигел“ след злополучното гмуркане на Лорън. Ако се наложеше, Мърсър и групата му щяха да вземат един от десетметровите лоцмански катери и да атакуват „Марио ди Касторели“.

— Тръгваме — съобщи Фош. — Родриго, сигурен ли си, че няма да ни задават въпроси, ако спрем близо до пристанището?

— Стига да спрете на паркинга, запазен за туристи, които гледат корабите, минаващи през шлюза. Ограден е с телена мрежа от служебния паркинг. Пикапът може да мине през нея безпроблемно.

Хари открехна вратата и влезе в каютата. Дъждобранът му блестеше от дъжда и когато махна качулката, на пода се посипа вода. Беше излязъл на мостика да чака „Марио ди Касторели“.

— Мисля, че го видях. — Хари остави бинокъла, избърса ръцете си в панталона и извади цигара. — Видях и няколко други товарни кораба зад него и кораб с огромна бяла надстройка, който излизаше от шлюзовете „Мирафлорес“. Трябва да е пътнически туристически кораб на „Панамакс“.

Роди погледна графика за транзита през Панамския канал, който бе взел от Еси Вега.

— Товарните кораби трябва да са „Робърт Т. Чейндж“, „Ингландър Роуз“ и „Султана“, а екскурзионният — „Райландър Сий“.

Хари сякаш се сети за нещо, когато чу имената, но продължи мълчаливо да пуши.

— На „Райландър Сий“ има пет хиляди пътници и екипаж. Транзитните пътувания са най-популярните, затова сигурно е пълен. Освен това се смята за луксозен и цените на каютите са два пъти по-скъпи, отколкото на повечето други кораби. Пътниците обикновено са възрастни хора — само те имат парите и времето да пътуват двайсет и пет дни от Аляска до Пуерто Рико.

Мърсър се намръщи.

— Ако зелените барети не пожелаят да ги чакаш на шлюза, искам да пресечеш езерото и да си готов да предупредиш кораба, ако изглежда така, че не можем да предотвратим експлозията.

— Ако ми провърви, ще познавам лоцмана.

Фош стана.

— Трябва да тръгваме.

— Вземете пикапа. Ще се присъединя към вас, когато дойде Лорън — каза Мърсър.

— D’accord.

— Хари, мисля, че трябва да останеш с Роди.

— Убеден съм, че мислиш така — отговори старецът. — И бих го направил, ако не беше един малък проблем. Никой от вас не знае да управлява кораб с размерите на „Марио ди Касторели“. Ако загазите, ще имате нужда от мен. Имам двайсет и няколко години опит с товарни кораби. На много от тях съм бил капитан. Аз съм единственият от вас, който може да маневрира, ако китайците прикрепят подводница към корпуса и се опитат да разбият кораба в пролива Гейлард.

Мърсър се вгледа в сините очи на Хари, бореше се с чувствата си на лоялност и дълг.

— Не можеш ли да ми даваш инструкции по предавателя?

— Не. Трябва да съм на кораба, за да усещам реакциите му. Не мисли, че не предпочитам да седя на обичайното си място в „При Дребосъка“.

Мърсър погледна Фош. Изражението му беше красноречиво.

— Не се тревожи, приятелю — каза легионерът. — Дългът ми към теб, че спаси живота ми, ще е да пазя неговия на всяка цена.

— Добре. С Лорън ще сме при вас след няколко минути.

Мъжете отново прибраха оръжията в чантите и слязоха от яхтата. Водеше ги Брунесо, а Мърсър вървеше до Хари. Старецът не си правеше труда да използва бастуна си и доколкото Мърсър виждаше, не накуцваше. Протезата очевидно не го притесняваше — беше я забравил от възбуда.

След десет минути по палубата затропаха стъпки. Лорън отвори вратата, изтръска водата от косите си и влезе. След нея влязоха шестимата американски командоси. Мърсър се ръкува с Патки.

— Филип Мърсър.

— Капитан Джим Патки.

Командирът на зелените барети беше трийсетинагодишен, със сини очи и руса коса, малко по-дълга, отколкото изискваше уставът. Беше малко по-нисък от Мърсър и с атлетично телосложение. Ръкостискането му беше здраво. Позата му излъчваше самоувереност, дължаща се на дългогодишни тренировки. Мърсър представи Роди Херара.

— По причини за сигурност, простете ми, че няма да ви запозная с хората си — каза Патки.

Останалите петима командоси също имаха атлетично телосложение. Мърсър видя в очите им интелигентност и лек намек, че повикването им в акция, колкото и лошо да е планирана, ги вълнува.

Баретите оставиха багажа си на пода и бързо започнаха да се преобличат в черно камуфлажно облекло.

— В чантата ми има резервен предавател. — Патки посочи с брадичка, докато смъкваше джинсите и ризата си, и Лорън го извади. — Знаеш да боравиш с него, нали?

Тя включи предавателя.

— Разбира се.

— Предварително настроените канали от първи до четвърти са за връзка с мен и моите момчета. — Патки не се посвени да съблече бельото си пред нея. — Ще се обадим, когато ги променим. Твоето кодово име е Ангел. Ние сме Дявол едно до шест. „Маккамбъл“ е Рай. Корабът е на пети, шести и седми канал. Обади им се да провериш дали те чуват.

— Рай, Рай, тук Ангел. Проверка. Край.

— Ангел, тук Рай. Чуваме ви отлично. — Свързочникът на борда на ракетоносача беше жена. — Какво е положението при вас?

— Дявол и Ангел са готови да тръгнат. Мишената ще влезе в шлюза след петнайсет минути. Ще излезе след трийсет и ще продължи към пролива.

— Разбрано, Ангел. Шпионският безпилотен самолет лети достатъчно ниско, за да вижда през облаците. Наблюдаваме го. Рай е в готовност с целия гняв, от който се нуждаете.

Това означаваше, че оръдието УВО вече е насочено към „Марио ди Касторели“ и хеликоптерът е готов да излети.

— Прието, Рай. Край.

— Дайте да видим оръжията — каза Патки, след като се преоблече.

Мърсър сложи найлоновите чанти на масата и командосите грабнаха оръжията. Всеки взе по една карабина „M-16“. Единият внимателно провери щурмовите пушки и пистолетите.

— Стреляли ли сте с тях? — обърна се Патки към Лорън.

Тя поклати глава.

— Получих ги снощи.

На лицето му се изписа възмущение.

— Става все по-хубаво. — Той погледна специалиста по оръжията, който ги оглеждаше. — Какво ще кажеш?

— Не мога да обещая, че са точни, но всички са добро състояние. — Командосът погледна Лорън. — Правителствена доставка, а?

Тя не се изненада, че е стигнал до този извод. Зелените барети бяха експерти по инструментите на професията си.

— Набавих ги чрез връзки в полицията.

— Устройват ме — заяви командосът и макар да се мръщеха, че ще участват в сражение с непознати оръжия, останалите също изглеждаха доволни.

— Има и още нещо. Ще трябва да помолим господин Херара да дойде с нас — добави Патки.

— Няма начин — рязко възрази Мърсър. — Роди е повече цивилен от всеки друг от нас.

— Може и да е така, но той е и единственият, който може да управлява кораба. Никой от моите момчета няма опит с нещо по-голямо от десетметрова щурмова лодка. Ще превземем кораба, но ако не го преместим, китайците ще си го върнат, защото имат числено превъзходство.

Мърсър искаше да възрази отново и може би да предложи себе си. Инстинктите му подсказваха да го направи, но нямаше представа как да контролира кораб с размерите на „Марио ди Касторели“. Роди беше единственият логичен избор. „По дяволите!“

Панамецът предотврати по-нататъшните спорове.

— Ще го направя.

Не беше необходимо да се споменава какво рискува, като тръгва с американците. Любовта към семейството му се отразяваше в очите му и той гордо изправи рамене.

— Добре. — Патки се обърна към екипа си. — След като поемем контрола върху кораба, ще разберем как се задействат експлозивите и ще ги обезвредим. Двама от хората ми са сапьори — обясни той. — Господин Херара ще управлява кораба, така че китайците да не могат да се качат от катер.

— Ще чакаме в горния край на шлюзовете — каза Мърсър.

Роди бе застанал до прозореца и чакаше да види „Марио ди Касторели“.

— Господа, мисля, че е време. Корабът е пред шлюза.

Останалите се приближиха до него. Товарният кораб се появи в завеса от дъжд. Четириетажната надстройка се намираше на кърмата и беше боядисана в мръсно бяло. Единственият комин бълваше черен пушек. На палубата се извисяваха три крана, досущ гигантски насекоми, готови всеки момент да протегнат ръце към трупа, над който се бяха надвесили. Носът бе издигнат нагоре. Името бе написано с избелели букви до мястото, където на дебела верига бе окачена котвата.

Нищо в неугледния вид на стария кораб не загатваше за смъртоносния товар в трюмовете.

— Трябва да тръгваме — каза Роди.

Патки сложи слушалката на радиостанцията в ухото си и каза на Лорън, че ще започнат да комуникират на първи канал. Всички членове на екипа провериха изправността на предавателите си.

Мърсър стисна ръката на Роди и на капитан Патки. Лорън прегърна Роди и козирува на офицера от специалните сили.

— Успех, капитане.

Не беше необходимо да добавя нищо повече. Роди отиде на мостика и включи моторите. Мърсър и Лорън слязоха на пристана. След миг яхтата се отдалечи от брега. Само след няколко минути щеше да прекоси транзитните линии на корабите и да закара командосите на отсрещния бряг на Канала. Патки сигурно щеше да чака до последния момент, преди да се качи на кораба с експлозивите. Мърсър нямаше представа какво ще стане след това.

Погледна Лорън, която тичаше до него в проливния дъжд. Ръцете й бяха свити в юмруци. Тя усети, че я гледа, и се обърна към него. Очите й блестяха.

Мърсър потисна чувствата си към нея, присви очи и притеснено се вторачи напред.

Шлюзът „Педро Мигел“

Панамският канал, Панама

Пикапът бе спрял в средата на паркинга за туристи. Хари седеше сам на предната седалка и за четвърти път препрочиташе графика за транзита. Нещо не му даваше покой. Стъклата бяха вдигнати и кабината беше пълна със синкав цигарен дим. Мърсър и Лорън дойдоха и той угаси цигарата си и се премести така, че Лорън да седне между двамата.

— Тръгнаха ли?

— Да — отговори Мърсър. — Ще вземат Роди на борда на „Марио ди Касторели“.

Хари не се изненада. Като се замисли, Мърсър осъзна, че Роди също не се бе изненадал. Хари и Роди явно знаеха, че зелените барети ще се нуждаят от лоцман, но нарочно не бяха казали на никого.

— Мисля, че всичко ще е наред — продължи Мърсър. — Патки и хората му изглеждат решени на всичко. Казах му, че ще сме готови да помогнем, след като превземат кораба. Щом Роди ще е лоцман, смятам, че ти няма да ни трябваш, Хари. Искам да чакаш в пикапа.

— И да ме заловят пазачите на Лиу, които със сигурност дебнат наоколо? А, не. Освен това, ако командосите се провалят, шансовете са, че Роди няма да е в добра форма. Щом се нуждаят от теб, значи се нуждаят и от мен.

— Сигурен ли си, че можеш да управляваш кораба?

— Това е все едно да паднеш от велосипед. Случи ли ти се, никога не го забравяш.

— Метафорите ти са малко откачени — усмихна се Лорън.

— Такава е и главата на Мърсър, щом мисли, че не мога да управлявам корабче като това.

Рене Брунесо почука на стъклената преграда и Хари протегна ръка да я смъкне.

— Би ли ми дал една цигара? — попита французинът.

— Заповядай.

— Колко време остава до атаката на кораба?

Въпросът беше почти риторичен. Зелените барети щяха да се обадят, преди да нанесат удара. Рене бе попитал само за да разсее нервното напрежение, обзело всички.

— Вероятно преди да излязат от шлюза. Да речем, след двайсетина минути.

Наблюдаваха мълчаливо как малките локомотиви теглят кораба в огромната вана на шлюза. Щом вратите се затвореха, корабът щеше да започне вертикалното си десетметрово издигане до нивото на пролива Гейлард и езерото Гатун. Друг от плавателните съдове след „Марио ди Касторели“ влезе в по-близката вана на шлюза и отчасти закри кораба с експлозивите. Беше стар товарен параход от Втората световна война с разположена в центъра надстройка и издигнат бак. Стрелите на двата крана приличаха на пръсти на скелет.

— Кой е този кораб? — попита Хари.

— „Робърт Т. Чейндж“ — отговори Мърсър.

— Ангел, Рай, тук Дявол Едно.

Лорън бе извадила слушалката на предавателя от ухото си, затова всички чуха гласа.

— Казвай, Дявол. Тук Рай — отговори свързочникът на „Маккамбъл“.

— На позиция сме. След четири минути.

— Прието — отговориха едновременно Лорън и ракетоносачът.

Гледаха шлюзовете от разстояние двеста метра и им се стори, че „Робърт Т. Чейндж“ ще излезе от ваната преди „Марио ди Касторели“. Носът на малкия товарен параход се подаде навън и в същия миг вратите на ваната се отвориха. Много по-големият „Марио ди Касторели“ стоеше в средата на шлюза.

— Обикновено не става така — обезпокоено каза Лорън. — Винаги пускат корабите поред, освен ако няма някакъв проблем.

— Вятърът се усилва — отбеляза Хари и погледна оловносивото небе. — „Марио ди Касторели“ може би има неприятности. В началото на петдесетте години на двайсети век и аз съм минавал през Панамския канал няколко пъти. Един път силен порив на вятъра блъсна товарен кораб и той повлече локомотива в шлюза.

Лорън сложи в ухото си слушалката на предавателя. Гласът й беше напрегнат.

— Дявол Едно, тук Ангел. Край.

— Казвай, Ангел.

— Мишената може да бъде задържана на място още няколко минути. На водолазите им трябва време, за да прикрепят подводницата. — Лорън си бе спомнила тази подробност, която другите бяха забравили, и бързото й мислене не позволи на капитан Патки да започне атаката твърде рано.

— Прието, Ангел. Благодаря. Край.

Тя въздъхна облекчено.

— Браво — каза Мърсър и хвана ръката й.

— Не мога да повярвам, че забравих за това.

„Марио ди Касторели“ вече не се виждаше, защото „Робърт Т. Чейндж“ го закри напълно. Малките сребристи локомотиви се мъчеха да издърпат плавателния съд от шлюза. Мърсър изви врат. Виждаше само складове, ремонтни работилници и други постройки, необходими за поддържането на хидротехническото съоръжение. Дори ако сградите не закриваха гледката, разстоянието беше твърде голямо, за да види следващия кораб, който чакаше реда си да влезе в шлюза на осемстотин метра назад.

Почукване по стъклото от страната на Мърсър накара всички да подскочат.

До пикапа стоеше китайски войник, облечен в камуфлажно пончо. Гумираната му дреха беше мокра от дъжда и едва прикриваше автомата му. Бе почукал по стъклото с дулото. Потискайки страха си, Мърсър преглътна и смъкна стъклото.

— Какво правите тук? — попита войникът на английски.

— Гледаме корабите със съпругата и дядо ми. Той е бил един от строителите на Канала.

Хари дори не бе роден, когато строежът на Панамския канал бе завършен, но Мърсър се нуждаеше от приемливо обяснение за присъствието им тук в такова лошо време.

— Вали. Не се вижда нищо. Махайте се.

— Ще тръгнем след няколко минути — дружелюбно се усмихна Мърсър. — Веднага щом мине следващият голям пътнически кораб.

— Тръгвайте веднага! — Китаецът отметна пончото си и показа автоматичната пушка.

Мърсър отвори уста да възрази пак, но изражението на войника необяснимо се промени от гняв в объркване и после в агония. В следващия миг китаецът изчезна. Мърсър отвори вратата и видя как крайчецът на пончото и ръката му се скриват под пикапа. Той се обърна. Лейтенант Фош се изправяше от другата страна на превозното средство. С предизвикателен жест, който не се нуждаеше от обяснения, легионерът пъхна бойния нож в калъфката на колана си.

Никой не го бе чул или усетил да слиза от пикапа. След миг той отново се качи в товарното отделение.

— Видях го да идва — обясни Фош. — Мисля, че ако му беше възразил още веднъж, щеше да извика приятелите си, нали?

— Oui — отговори Хари.

Лорън не беше съгласна.

— По-вероятно е командирът на взвода му да го чака да докладва.

— Дявол до Рай. След две минути — съобщи Патки.

— Ще атакуват след две минути — каза Лорън.

— Как мислиш, Фош? За колко време ще неутрализират кораба? — попита Мърсър през рамо, без да поглежда легионера, защото наблюдаваше телената мрежа между туристическия и служебния паркинг.

— Ако Лиу е свалил на брега повечето членове на екипажа, както предполагаме, и с елемента на изненада на тяхна страна, атаката би трябвало да продължи между седем и десет минути. Двама души на мостика, двама в каютите за екипажа и двама в машинното отделение.

— Добре — каза Мърсър и включи двигателя на пикапа.

— Какво правиш? — попита Лорън.

— Имаш право. Китайците ще търсят изчезналия войник. Няма начин да останем тук още десет-петнайсет минути. Ще отидем при лоцманските катери по-рано.

— Не трябва ли да кажеш на Патки? — попита Рене.

— Не — отговори Лорън. — Той е достатъчно зает в момента.

Оградата беше на стотина метра и се простираше от водата чак до магистралата за Гамбоа. Мърсър караше бавно, за да не изглеждат подозрителни. Видя, че вратите на шлюза пред „Марио ди Касторели“ са отворени. Тежките въжета между локомотивите и кораба започнаха да се прибират.

Когато се приближиха на двайсет метра от телената мрежа, Мърсър разбра, че каквото и да направи, ще се стори подозрително на пазачите, поставени там от Лиу за преминаването на кораба, и настъпи газта. Пикапът забръмча и гумите превърнаха плитките локви в облаци мъгла, която се издигна като дим след тях.

Изведнъж въздухът сякаш се взриви в оглушителна експлозия.

За миг всички помислиха, че „Марио ди Касторели“ е детониран, но после видяха светкавица и чуха още една силна гръмотевица. Бурята връхлиташе.

— Дръжте се! — извика Мърсър, когато стигнаха до телената мрежа, и се насочи към една от подпорите. Пикапът почти не спря. Стоманата се огъна под бронята и част от мрежата увисна и падна под колелата. Мърсър увеличи още скоростта и профуча през големия служебен паркинг, криволичеше между редиците коли. В отсрещния край имаше черен път, минаващ зад няколко ниски постройки. Мърсър подкара по него и намали, когато стигнаха до рампата за лодките. До нея имаше малък залив с бетонен пристан, където бяха завързани четири катера, принадлежащи на управата на Канала. Корпусите им бяха черни, а на белите надстройки имаше множество прозорци за по-лесна видимост към оживения воден път. На всеки катер имаше оранжеви спасителни пояси.

Мърсър удари спирачки в края на кея, извади пистолета от колана си и го зареди.

— Тук Дявол Едно. На мишената сме. Не ни забелязаха. Превключете на втори канал.

Капитан Патки и хората му бяха скочили на борда на „Марио ди Касторели“. Лорън смени каналите. Водачът на командосите продължи да докладва.

— Мишената е задържана на позиция, след като излезе от шлюза, вероятно за да прикрепят подводницата. Корабът, който току-що излезе от втория шлюз, също е спрян, а във ваната влезе трети кораб. Дигите около шлюзовете гъмжат от въоръжени до зъби китайци.

— Прието, Дявол Едно. Не забравяйте, че управата на Канала разполага по двама панамски пазачи на всеки преминаващ кораб. Край.

— Не сме забравили, Ангел. Край.

Водени от лейтенант Фош, те стигнаха до един от лоцманските катери, без никой да ги забележи. Французинът счупи ключалката на вратата с един-единствен ритник. Сержант Рабиду, експертът по електрониката и оръжията, отиде в лоцманската кабина, за да свърже жичките под таблото. Хари го последва и намери ключовете в една чаша.

Раздрънка връзката и легионерът се изправи леко смутен.

— Още не включвай мотора — предупреди го Мърсър. — Оттук виждаме добре всичко. Няма смисъл да привличаме внимание.

— Какво ще правим сега? — попита Брунесо.

— Ще чакаме обаждане от Дявол Едно — отговори Лорън, която бе застанала до Мърсър и гледаше забуленото от дъжда пристанище. — И когато успеят, всички ще приберем вкъщи.

Водата в Канала беше зеленикава. На отсрещния бряг наскоро бе издигнат леко наклонен насип, за да се забавят свлачищата, които постоянно заплашваха да заровят Канала. „Марио ди Касторели“ стоеше неподвижно между дигите и чакаше сигнал от водолазите, че подводницата е прикрепена. На известно разстояние от шлюза зад него беше „Ингландър Роуз“, почти точно копие на парахода отпред.

Светкавиците танцуваха в назъбени ивици в опасна близост до земята. Над хълмовете се разнасяха гръмотевици, които със сигурност щяха да заглушат звуците на евентуална престрелка.

— Ангел! — Викът беше толкова силен в слушалката, че Лорън изтръпна. — Тук е… По дяволите, Лорън, обажда се Роди. Веднага ми дай Мърсър.

Тя даде предавателя на Мърсър.

— Нещо не е наред. Роди е. — Ръцете й се разтрепериха.

— Казвай.

— Мърсър, намирам се на мостика на „Марио ди Касторели“. На кораба няма никого. Имам предвид китайци. Членовете на екипажа са гърци и филипинци. Лоцманът е панамец, мой приятел. Патки е в трюма. Корабът наистина пренася метални отпадъци и цимент, точно както пише в графика.

— Възможно ли е експлозивите да се скрити в цимента?

— Няма такова нещо — почти изпаднал в паника, извика Роди. — Патки нареди на хората си да разкъсат чувалите на няколко палети. Вътре има само цимент. Казвам ти, това не е „Джемини“!

Мърсър огледа хората в лоцманския катер.

— Набелязали сме друг кораб.

Рене Брунесо реагира пръв. Лицето му се зачерви. Той се хвърли към Хари и ги притисна до стената.

— Дърт глупак! — изкрещя французинът. — Ти си виновен!

Фош хвана ръцете му, дръпна ги от яката на стареца и блъсна Брунесо встрани и изръмжа:

— Докоснеш ли го още веднъж, мъртъв си.

— Какво да правим? — плачевно попита Роди по предавателя.

— Какво ще кажеш, Хари? — Гласът на Мърсър беше сериозен, съкрушен от чувство за безпомощност.

Хари Уайт не се извини, че е сгрешил. Бе изказал предположението си и останалите се бяха съгласили. Кастор беше единият близнак и в списъка нямаше други плавателни съдове с подобно име или нещо, съдържащо Полукс, другия брат. Изводът му, че Лиу Юшен е избрал кодовото название „Джемини“ въз основа на името на кораба, беше погрешен. Нямаше начин да се разбере кой е корабът, който им трябва.

Може би вече бе минал през шлюза и беше на позиция в пролива Гейлард, готов да изравни със земята хълмовете Контрактърс и Голд в експлозия, подобна на атомен взрив.

А може би експлозивите бяха на някой от корабите, на които предстоеше да излязат от шлюзовете — „Робърт Т. Чейндж“ или „Ингландър Роуз“. По дяволите, експлозивите можеше да са на всеки танкер, контейнеровоз или товарен кораб, все още прекосяващ езерото Мирафлорес.

Хари бе направил всичко възможно и се бе провалил. Нямаше за какво да се извинява, освен че е позволил на Лиу да разруши безнаказано Панамския канал и да отвори пътя за ядрени ракети, които да заплашат Съединените щати. „Проклети китайци!“ Мисълта беше толкова горчива, че прозрението, произлизащо от нея, го осени миг по-късно. Лиу беше умен, но не достатъчно.

Хари погледна Мърсър и изтръпна от упрека в сивите му очи.

— Имаме сериозен проблем.

— Знам. — Гласът го прониза още по-силно от погледа.

— Корабът с експлозивите не е един. Два са. „Марио ди Касторели“ трябва само да блокира Канала, за да може Лиу да свали екипажите преди взривяването.

— Защо слушаме този кретен? — беснееше Брунесо.

— Казвай де — подкани го Лорън, която все още вярваше в Хари.

— Джемини. Близнаци. Но не онези от митологията. „Робърт Т. Чейндж“ и „Ингландър Роуз“. Чейндж и Ингландър — Чан и Ен, прочутите сраснали братя, обикновено наричани сиамските близнаци. Те са били китайци.

Хари току-що бе прозрял неволната грешка, която бе направил Лиу, избирайки кодово название. Името „Ди Касторели“ му бе подсказало идеята за зодията Близнаци и за Кастор и Полукс. Но когато съзря имената на двамата прочути сиамски близнаци, скрити в названията на двата кораба с експлозиви, Хари разбра, че си имат работа с човек, който обича игрите с думи.

Щом Хари приключи с обяснението си, Мърсър разбра, че приятелят му има право, и включи предавателя.

— Роди, двата кораба зад теб. Там са експлозивите.

— Сигурен ли си?

— Няма съмнение — убедено отговори Мърсър. — Вашият кораб е задържан заради подводницата. Това означава, че „Марио ди Касторели“ трябва да блокира Канала, за да даде повод на следващите два кораба да спрат. Щом застанат на позиция, Лиу ще използва подводницата, за да изтегли екипажа и после да ги взриви.

— Ангел, тук Дявол Едно.

— Казвай.

— Можете ли да дойдете да ни вземете? Ще се опитаме да атакуваме от вашата лодка.

— Не. — Мърсър разсъждаваше трескаво, опитваше се да измисли план, който да намали опасността до минимум. Единият кораб несъмнено щеше да бъде взривен. Той се обърна към Хари. — Включи мотора и ни вкарай в Канала.

Хари се движеше с бързината на човек на половината на годините му.

— На кой кораб?

„Робърт Т. Чейндж“ вече бе минал покрай тях, а „Ингландър Роуз“ беше почти точно вдясно.

— „Ингландър Роуз“.

Капитан Патки и Роди чуха разговора по радиовръзката.

— Какво ще правите? — попита командосът.

Мърсър не му обърна внимание.

— Роди, не трябва да позволяваш на вашия кораб да бъде отклонен от подводницата. Изпрати неколцина моряци на палубата да наблюдават какво става и ни предупреди веднага щом включат двигателите.

— Добре. А след това?

— Лиу иска двата кораба да се взривят или едновременно, или в предварително определена последователност, както се прави, когато се взривява сграда. Внимателно поставените експлозиви са по-ефикасни от един-единствен мощен взрив. Махнете се от „Робърт Т. Чейндж“, дори ако трябва да плувате до брега, и бягайте с всички сили. Не можем да предотвратим взривяването му, но ще се опитам да отдалечим „Ингландър Роуз“, така че когато експлодира, да не свърши задачата си.

Гласът на Роди стана пронизителен.

— Дори да разделите корабите на два-три километра, пак ще сте близо до шлюза. Експлозията ще го разруши. Лиу ще победи.

— Можеш ли да измислиш начин да върнеш кораба през шлюза?

— Няма да стане бързо — призна лоцманът. Десетки китайски войници пазеха кораба.

— Аз мога — обади се свързочничката на борда на „Маккамбъл“ и обясни идеята си.

Лоцманският катер бързо се приближаваше към „Ингландър Роуз“ и нямаше време да обсъждат плана й, а само да се надяват на успех. Роди, който беше най-обезпокоен от предложението й, се съгласи, че ще има резултат.

— Имаш ли представа колко ще струва ремонтът? — добави той.

— По-малко, отколкото ако Лиу взриви целия шлюз — отговори Мърсър. — Не забравяй, че знам откъде страната ти може да намери пари за ремонта.

— Два пъти откраднатото съкровище? — промълви Роди.

— Подходяща употреба. — Мърсър погледна през предното стъкло. Приближаваха се към бавно движещия се товарен кораб, който набираше скорост, след като бе излязъл от шлюза. Лоцманските катери бяха нещо обикновено в тази секция на Канала и никой от мъжете, стоящи около надстройката, не им обърна внимание.

Мърсър погледна по-нататък. Кърмата на „Марио ди Касторели“ се скриваше зад завоя. Над кораба се извисяваше гранитна скала. Там някога хора и машини бяха прокарали път през планините. Другият бряг бе заравнен в лек склон, спускащ се към океана. От разказите на Роди Мърсър знаеше, че след петнайсет минути корабът ще е в най-тясната точка на Канала, в центъра на междуконтиненталния раздел. Там Лиу възнамеряваше да взриви натоварените с експлозиви кораби.

Между него и „Марио ди Касторели“ се виждаха тъмните очертания на втория кораб-бомба, „Робърт Т. Чейндж“.

Някъде над лоцманския катер се чу глас, усилен от високоговорител.

Хари намали тягата, за да се изравни с огромния кораб. Мърсър излезе на малката задна палуба и погледна към перилата на кораба на шест-седем метра над главата му. Дъждът обля вдигнатото му нагоре лице. Трудно беше да се каже, но мъжът с мегафона приличаше на китаец.

— Не ни трябва друг лоцман. — Акцентът му беше същият като на пазача, когото Фош бе наръгал на паркинга.

— Някакви идеи, Фош? — попита Мърсър, като леко се премести, та човекът горе да не види французина.

— Държим го на прицел — отговори легионерът. — Щом направя кука от тази котва, ще го премахнем.

Китаецът не виждаше Фош. Французинът откачаше тежката верига на котвата, за да я смени с въжето, което бе извадил от шкафчето в каютата. Двама от хората му държаха пазача на прицел.

Мърсър отново насочи вниманието си към китаеца.

— Получихме съобщение, че ни викате. Вярно ли е?

— Не сме ви викали.

— Искам да говоря с лоцмана Гилермо — блъфира Мърсър.

— Няма Гилермо. Лоцманът е господин Лин.

— Чакай — извика Мърсър, сякаш изведнъж осенен от прозрение. — Вашият кораб „Мария Селесте“ ли е?

— Не. Това е корабът отзад. Връщайте се. — Пазачът хвана пистолета си.

— Готов съм — съобщи Фош.

Мърсър коленичи.

— Очисти го.

Единственият изстрел беше по-тих от строшаването на стъклото, през което мина куршумът. Легионерът се бе прицелил отлично, преценявайки ъгъла на отклонение от стъклото и скоростта на вятъра в Канала. Куршумът улучи пазача в гърлото. Вместо да полети назад, той се наклони напред и увисна на перилата, сякаш търсеше нещо във водата.

Фош пристъпи към действие миг по-късно — изскочи на открито и без видими усилия хвърли тежката котва през перилата на „Ингландър Роуз“.

Куката се закачи в навеса за спасителните лодки. Фош подаде свободния край на въжето на Мърсър и преметнал пушката „Фамас“ на гръб, се закатери. Още преди да стигне догоре, Рабиду беше готов да го последва. Останалите се бяха наредили зад него.

Мърсър държеше въжето, докато легионерите се изкачиха един по един на палубата на „Ингландър Роуз“. Съсредоточена върху задачата си, Лорън не го погледна, докато се катереше след Рене Брунесо. На Мърсър му хрумна да ги последва и да остави Хари в лодката, но за да успеят в онова, което се готвеха да направят, отчаяно се нуждаеха от мореплавателните умения на стария негодник.

— Хайде, Хари — извика той.

Старецът нагласи тягата, докато двата плавателни съда не заплаваха в съвършен унисон, после завърза ластично въже около кормилото, така че катерът да не се отклонява от курса.

Мърсър му подаде въжето. Хари пъхна протезата в примката и я закрепи неподвижно с някакво приспособление на глезена си. Държеше здраво въжето, докато Мърсър се катереше на кораба. Двама от легионерите прикриваха групата.

Останалите сграбчиха Мърсър и го изтеглиха на борда, а после започнаха да издърпват Хари. Той добави усилията си към техните и след малко късо подстриганата му прошарена коса се появи над перилата. Хари се подготви за финалния напън и след миг се озова при тях. Разкопча глезена си и го потърка.

— Имам чувството, че съм пират, който превзема испански галеон — прошепна старецът и извади пистолета на мъртвия китаец, когото Фош бе скрил зад отдушника.

— Ще те кръстим Гериатрик Сивата брада — присмя му се Мърсър, после млъкна и се огледа. Намираха се борда на кораб, натоварен с няколко хиляди тона експлозив. Заспоглеждаха се нервно. Взрив с подобна сила щеше да ги изпепели. Дори само силата на ударната вълна щеше да е достатъчна, за да превърне телата им в основните градивни елементи въглерод, водород и кислород.

Все едно стояха на повърхността на слънцето в мига, когато се превръща в супернова.

— Да тръгваме — каза Фош.

Палубата бе хлъзгава от дъжда и от разливаното в продължение на години моторно масло. Металът беше боядисван толкова често, че долната част на перилата бе осеяна с големи втвърдили се капки. Съоръженията бяха покрити с мръсотия. Ако не бе избран за тази операция, „Ингландър Роуз“ би трябвало да е в ремонтния док.

Фош водеше групата, а Рабиду вървеше най-отзад. Промъкнаха се под спасителната лодка и се отправиха към люк, открехнат вероятно от войника, който ги бе видял. Фош надникна вътре и после бавно бутна вратата с дулото на пушката си.

— Чисто е.

Втурнаха се по коридор, минаващ по дължината на тумбестата надстройка, и се приближиха до открит килер, вонящ на дезинфекционни препарати.

— Хари — попита Фош, — колко души най-малко могат да оставят на борда, докато преминават през Канала?

— По вибрациите усещам, че двигателят е дизелов — отговори бившият морски капитан. — Това означава, че може да изкарат всички от машинното отделение. Възможно е да останат трима, но не повече от десет.

— D’accord — каза французинът и после се замисли.

— Това е твоето шоу, лейтенант — напомни му Мърсър. — Как искаш да го направим?

След минута Фош състави план.

— Рабиду, заведи Мърсър, Хари и капитан Ваник на мостика. Останалите ще претърсим кораба, за да проверим дали на борда не се е скрил някой фанатик, който да взриви експлозивите. Ако ви трябват подкрепления, включете противопожарната аларма и ще дойдем при вас, колкото можем по-бързо.

— Bon chance — каза Мърсър и тръгна след Рабиду, Лорън и Хари.

Коридорът беше безлюден.

— А сега накъде? — попита Рабиду, след като се качиха по тесните стълби.

Хари се замисли.

— Назад към кърмата. Там трябва да има централно стълбище от мостика към дъното на кораба. Това е най-прекият път.

Коридорите миришеха на сол и ръжда. На борда имаше малко удобства. Стените бяха боядисани в сиво, а подът бе застлан с олющен линолеум. На тавана светеха голи крушки в метални клетки. От стая с надпис на вратата „Ръководител“ се разнасяше противна смрад на човешки изпражнения.

Атаката започна изневиделица.

Коридорът се изпълни с гърмежи на автоматично оръжие. Мърсър се хвърли към Хари, а Рабиду блъсна Лорън на пода и отвърна на огъня с пушката си.

Войникът, който бе стрелял по тях, се скри зад ъгъла.

Лорън се запромъква по мръсния под. Бе опряла карабината в рамото си и пълзеше, като извиваше хълбоци и се подпираше на лакти. Мърсър се изправи на едно коляно и зачака китаецът да се появи отново.

Пазачът подаде глава веднага щом Рабиду нарочно изпразни пълнителя си. Във виещия се пушек погледът му се спря на най-едрата фигура — Мърсър и китаецът така и не забеляза по-слабия силует на няколко метра пред себе си. Лорън се прицели за част от секундата и го простреля в гърлото и челото.

Изчака миг-два, после продължи напред.

— Чисто е — извика Лорън, след като надникна зад ъгъла, където се бе крил пазачът.

Внезапната атака ги бе лишила от елемента на изненада, затова се качиха тичешком по стъпалата. Мърсър и Рабиду бягаха рамо до рамо. Лорън и Хари се движеха половин ниво след тях. Стигнаха до етажа на мостика без инцидент и когато видяха масивната врата, разбраха каква е причината. Останалите на борда членове на екипажа се бяха барикадирали в кабината на щурвала. Люкът беше от стомана и заключен отвътре и можеше да бъде отворен само с експлозив.

— Няма ли друг път? — обърна се Мърсър към Хари.

— Не и на това ниво. Ще трябва да слезем един етаж и после да се опитаме да влезем отвън. Докато се приближавахме, видях стълбище, водещо към страничния мостик.

Мърсър погледна часовника си.

— Времето ни изтича. — Той включи предавателя на гърдите си. — Роди, какво е положението при вас?

— Намираме се почти между Голд Хил и Контрактърс Хил. Очакваме всеки момент подводницата да се опита да ни отклони от курса.

— Готови ли сте?

— Веднъж използваха този номер и ме уволниха. Втори път няма да им се размине.

Мърсър отново погледна Хари.

— Ами ако се качим една палуба по-горе и скочим от страничния мостик?

— Или вие ще ги изненадате, или те вас — сериозно отговори Хари. — Но това звучи по-добре, отколкото да влезем с рогата напред.

Върнаха се по стълбите и се изкачиха по тъмен коридор, завършващ с люк. Мърсър и сержант Рабиду напрегнаха сили и успяха да го отворят. Изпръскаха ги капки дъжд.

Мърсър видя „Робърт Т. Чейндж“ на около четиристотин метра, но не и „Марио ди Касторели“, който беше зад завоя. Трите кораба навлизаха между оголените хълмове. В Канала се стичаха водопади. Пороите бяха още по-силни, защото земята бе напоена от потопите по време на обичайните сезонни валежи. Мърсър беше сигурен, че експертите на Лиу са разчитали на това.

Видя всички тези неща с един-единствен поглед. Беше сигурен, че капитанът на „Роуз“ се обажда на колегата си на другия кораб с експлозиви и обсъждат възможностите за избор.

Мърсър се приближи до края на кабината на щурвала, а Рабиду отиде в отсрещната страна — заеха позиции над мястото, където страничните мостици се извисяваха над водата. Спогледаха се, за да синхронизират времето, кимнаха и скочиха едновременно.

Рабиду веднага насочи пушката си. Мърсър също се прицели в първата мишена, вероятно капитана, защото крещеше в предавателя в ръката си, и изстреля три куршума през остъклената врата.

Стъклото се строши в лавина от кристал и тялото на китайския капитан политна назад. От падащия на пода труп се плисна кръв. Кормчията се строполи в същия миг, застрелян от френския легионер.

Лоцманът — също китаец, несъмнено един от служителите на „Хачърли“, които Лиу Юшен бе внедрил в управата на Панамския канал — се хвърли зад контролното табло. Рабиду не го изчака, за да види дали е въоръжен, и го простреля в гърба, преди да е излязъл през разбитата врата. Мърсър се премести така, че да вижда задната част на кабината на щурвала. Иззад дървената чертожна маса изскочиха двама мъже. Друг силует побягна към кърмата, където чакаха Лорън и Хари.

Внезапно покрай Мърсър прелетя куршум и рикошира в металния корпус на кораба. Той се хвърли на земята и запълзя назад, търсеше подходящ ъгъл, за да се прицели в двамата мъже, а Рабиду се премести в центъра на мостика, откъдето виждаше масата.

Мърсър забеляза, че каютата е направена от дърво, което нямаше да отклони високомощните куршуми на карабината „M-16“, и изстреля един откос в масата. Лакираното дъбово дърво се пръсна на стотици парчета.

Единият мъж се изправи и започна да стреля с пушката си. В гърдите му имаше множество рани и в ръката му се бе забила треска, но той продължаваше да се сражава. Рабиду го уби, преди дъгата от куршуми да го е прерязала на две.

Мърсър погледна встрани. Морякът, който бе избягал от кабината на щурвала, открехна вратата и Лорън го застреля с един-единствен куршум в лицето. Рабиду се приближи до чертожната маса. Петият мъж лежеше в локва тъмночервена кръв. Очите му бяха широко отворени и незрящи.

Огледаха останалата част на кабината и се увериха, че няма повече китайци.

— Чисто е, Лорън — извика Мърсър.

„Робърт Т. Чейндж“ се движеше с равномерна скорост по Канала. Мърсър не забеляза нищо, което да покаже, че капитанът променя първоначалния план.

Той поиска предавателя от Рабиду, за да се свърже с Роди.

— Обажда се Мърсър. Какво е положението при вас?

На осемстотин метра пред „Ингландър Роуз“ Роди очакваше момента, когато подводницата, прикрепена към „Марио ди Касторели“, ще се опита да го отклони от курса. Дори бе изпратил хора да наблюдават водата, но все още не можеше да повярва в мощността на подводницата.

„Марио ди Касторели“ тежеше двайсет и пет хиляди тона, но въпреки това носът му продължаваше неумолимо да обръща към брега, колкото и усилено да въртеше кормилото Роди и да подаваше обратна тяга. Подводницата с формата на риба несъмнено притежаваше невероятна мощност.

Паразитната подводница сигурно бе оборудвана с някаква нова техника, нещо изобретено за военните, може би за китайските торпеда, и се задвижваше с хидроджетове или нещо още по-модерно. Каквото и да беше, тя преместваше носа на тежкия товарен кораб с всяка минута и Роди не можеше да направи нищо, освен да забави неизбежното.

— Чакай малко — отговори той на въпроса на Мърсър.

Корабът неумолимо се приближаваше към левия бряг, колкото и Роди да се мъчеше да изправи носа, и дори потреперваше от мощта на подводницата под корпуса му. Движеха се към планината, между застрашително извисяващите се скали.

Роди знаеше, че зад тях идва „Робърт Т. Чейндж“. Усещаше присъствието му — призрачно и зловещо, нещо, което беше безпомощен да спре.

Капитанът на кораба, дълъг като върлина грък, казваше се Леонидис Кафлеус, чакаше следващата инструкция на Роди. Едната му кокалеста ръка беше на кормилото, а другата — готова да дръпне лостовете за тягата.

Роди крачеше от единия до другия край на мостика и гледаше водовъртежа до носа, където невидимата подводница тласкаше кораба към сушата. При всяка обиколка трябваше да прескача двамата завързани панамски пазачи, които, без да знаят, бяха изпратени на кораб, обречен да бъде взривен. Те бяха предпочели да оцелеят и не бяха оказали съпротива, когато зелените барети атакуваха кораба. Указанията им бяха да го пазят от крадци, а не от американските специални сили, които се движеха незабелязано и действаха мълниеносно.

— Капитане — попита Роди, осенен от внезапно прозрение, — можем ли да спуснем котвите?

— Разбира се — отговори гъркът.

Лоцманът, определен да преведе през Канала „Марио ди Касторели“, беше панамец, казваше се Ернесто Гарсия. Стъписан от изненадващото нападение на командосите, той с готовност бе предал щурвала на Роди, когато разбра какво ще се случи.

— Ако намалим скоростта — обади се Гарсия, който досега мълчеше от страх, — нищо няма да попречи на подводницата да ни изтласка до сушата. Трябва да увеличим тягата и да се надяваме да се отървем от нея.

— Не искам да я спирам, Ернесто, а да я изтегля с котвата. Не ме интересува колко е мощна тая проклета подводница. Няма да може да устои на лебедките. Няма начин.

— Аха, разбирам. Ще стане — каза Кафлеус и заповяда на един от помощниците си да застане до контролните уреди, с които автоматично се спускаше седемтонната котва.

Товарният кораб вече беше извън лентата си и при други обстоятелства Роди щеше да бъде уволнен, че е изпуснал управлението. До брега оставаха шейсет метра и със скоростта, с която се движеха, сблъсъкът щеше да разкъса предните отсеци, сякаш са направени от алуминиево фолио. А после вятърът щеше да обърне кърмата напреки на водния път и да блокира Канала. След това поне един от корабите, натоварени с експлозиви, щеше да спре и екипажът щеше да слезе от борда и да бъде взет от подводницата и транспортиран обратно до Педро Мигел или Гамбоа.

И след това…

— Спусни котвата от десния борд.

Помощник-капитанът натисна едно копче на таблото. Котвата изчезна под повърхността и започна да се спуска към дъното, което се намираше на дванайсет метра дълбочина.

Каналът беше чист, без тиня и наноси. Закалената стомана стига до дъното и се заби в камъка.

Корабът потрепери. Помощник-капитанът бавно започна да отпуска веригата, като я опъваше, така че котвата да не се откачи.

— Добре, добре — прошепна Роди.

Китайският екипаж на подводницата нямаше представа какво предстои.

Роди хукна към десния борд и видя, че брегът се приближава обезпокоително бързо.

— Тегли!

Помощник-капитанът дръпна котвата и „Марио ди Касторели“ се разтресе. Роди се блъсна в перилата, а двама от американските командоси паднаха на колене.

Едновременно се случиха две неща. Най-слабата брънка на веригата, намираща се дълбоко под водата, близо до самата котва, се скъса от огромното напрежение. Веригата изскочи от водата със скорост сто и петдесет километра в час и удари кораба. Предният товарен люк беше от стомана, дебела петдесет милиметра. Веригата изряза в нея шестметрова дупка с лекотата на нож за хартия. Ударът разкъса брънките с размера на човешка глава и те се посипаха по надстройката. Една прелетя покрай двамата командоси, разби един прозорец и се заби в задната част на мостика.

Второто, което се случи, беше, че електромагнитните скоби, с които китайската подводница бе прикрепена към товарния кораб, се откачиха.

Освободена от чудовищния товар, подводницата с размери на камион бързо се отдалечи от кораба — движеше се с пълна скорост към брега, — преди двамата членове на екипажа й да успеят да я спрат. Блъсна се като торпедо в стената на Канала, вдигна шестметров фонтан от вода и пяна и след няколко секунди се появи на повърхността. Ръждивочервеният цилиндър приличаше на парен котел на кораб и имаше витло с диаметър най-малко пет метра.

Роди мигновено разбра защо Лиу не се бе опитал да отклони някой от големите кораби на „Панамакс“. Поради размерите си, подводницата можеше да се прикрепи само под малки плавателни съдове и дори тогава беше в опасна близост до дъното.

През пробития нос на подводницата нахлу вода. От очукания корпус се измъкна човек. Беше ранен и се бореше с бурната вода само с едната си ръка. Другата беше отпусната неподвижно до тялото му.

Роди бе добре запознат с динамиката на големите кораби и разбра, че съобразителността и решителните му действия няма да са достатъчни, за да спасят „Марио ди Касторели“. Той погледна към кабината на щурвала и видя, че капитан Кафлеус трескаво работи с кормилото и тягата в отчаян опит да завие, за да не се блъснат в брега.

Роди се обърна. Оцелелият член на екипажа на китайската подводница вдигна глава към огромната стоманена стена, носеща се към него. Панамецът не чу вика му, но видя как устата му се отвори широко като черна дупка в кръглото му жълтеникаво лице.

Корабът мина през подводницата, премаза я и я запокити към брега. Сблъсъкът на метала със скалата разтърси огромния плавателен съд като земетресение. Дори онези, които се бяха подготвили за удара и се бяха хванали кой където намери, изпопадаха. Роди едва не се преметна през перилата, когато носът се смачка навътре и после бе повдигнат на брега, тласнат напред от инерцията.

Носът навлезе шест-седем метра в прогизналата от дъжда земя, натрупвайки пред себе си купчина от кал, която стигна почти до главната палуба. Кърмата заседна под неестествен ъгъл дълбоко в земята.

Автоматичните водонепроницаеми прегради се затвориха. Макар че трясъкът отекна из целия плавателен съд, нямаше опасност „Марио ди Касторели“ да потъне. Но и не можеше да помръдне без помощта на флота спасителни влекачи.

Капитан Кафлеус не се бе отказал от намерението си да спаси кораба и подаде обратна тяга, като почти претовари двигателите. Въртеше трескаво кормилото, надявайки се да измъкне кораба от лепкавата кал, но действията му бяха безрезултатни.

Роди наведе глава и избърса дъждовната вода и потта от лицето си. Бяха се провалили. Той извади малката радиостанция.

— Мърсър, тук Роди. Подводницата е унищожена, но заседнахме. Капитанът се опитва да измъкне кораба, но мисля, че няма да успее. Съжалявам.

Преди Мърсър да отговори, в радиовръзката се намеси Джим Патки. Роди го бе изпратил на задната палуба да наблюдава с мощен бинокъл кораба с експлозивите.

— Тук Дявол Едно. На „Чейндж“ има раздвижване. Обръщат кораба така, че да блокира останалата част на Канала. Мисля, че подготвят спасителната лодка, за да напуснат борда. Сигурно са видели какво се случи с подводницата. Трябва да ги нападнем.

— Не — каза Мърсър. — Нямате време да се тревожите за тях или да спасявате „Марио“. „Робърт Т. Чейндж“ ще се взриви след четирийсет и пет минути.

— Сигурен ли си? — попита водачът на командосите.

— Тогава ще експлодира и нашият кораб. Според Фош не можем да направим нищо, за да го предотвратим. Отидете на брега и бягайте, колкото ви държат краката.

— Мърсър, „Ингландър Роуз“ няма да може да мине покрай нас — извика Роди. — Ще заседнете в шлюза!

— Знаем, че има вероятност за това. Ще трябва да разчитаме на втората възможност за избор и да се молим на Бога оръдието на борда на „Маккамбъл“ да е точно.

„Ингландър Роуз“

Панамският канал, Панама

Малко преди „Марио ди Касторели“ да заседне на брега, Мърсър стоеше на мостика на „Роуз“. Досети се защо Роди го бе отрязал по предавателя. Лоцманът беше зает — опитваше се да попречи на китайците да заровят товарния кораб в тинята. Но и Мърсър имаше предостатъчно работа.

— Как си? — попита Лорън.

Мърсър се наведе и започна да разтрива крака си.

— Май съм си навехнал глезена, когато скочих на борда.

— Стига си се оплаквал — измърмори Хари, отвъртя дръжката на бастуна си и я подаде на Мърсър, а после бутна настрана тялото на кормчията и зае мястото му на щурвала.

Мърсър изпи глътка уиски и предложи сребристото шише на Лорън. Тя отказа и се усмихна многозначително.

— Това е най-хубавият подарък за рожден ден, който съм ти правил — каза Мърсър на Хари.

— Добре, да видим какво имаме тук. — С поглед на познавач Хари отбеляза посоката на компаса, скоростта, посоката на вятъра, температурата и показанията на десетина други измервателни уреди. — Лорън, пиленце, направи ми една услуга. Някъде тук трябва да има табелка, където е записано теглото на кораба и информация за двигателите. Искам да разбера какво представлява това старо корито, преди да потеглим.

— Никой освен теб не ме нарича пиленце, така че можеш да си намериш добър адвокат, специалист по сексуален тормоз — каза тя и започна да търси.

Рабиду продължи да разговаря с Фош по предавателя, докато влачеше труповете в тесния капитански кабинет.

— Oui, oui… d’accord, mon lieutenant. — Потърси с поглед Мърсър, който бе отишъл на левия борд, за да гледа как корабът намалява скоростта. — Лейтенант Фош иска да те види веднага. Мърсър долови безпокойство в гласа на младия легионер.

— Какво има?

— Часовникът на експлозивите е активиран. Лейтенантът е в трюма под кърмата. Мърсър се обърна към Лорън.

— Слизам долу. Фош смята, че експлозивите са активирани. За всеки случай координирай с „Маккамбъл“ инструкциите на Хари.

Тя преодоля моментния пристъп на страх и дори успя да се пошегува.

— Странно е, като си помислиш, че Хари издава заповеди на екипажа на американски ракетоносач.

— Надявам се, че под „странно“ имаш предвид „необичайно“, а не „смешно“.

Мърсър забърза към трюма. Металната врата беше отворена и той видя потрепващия лъч на фенерчето на Фош. Крушките, монтирани на високия таван, хвърляха съвсем слаба светлина и по-скоро засилваха сенките.

Трюмът беше дълъг петнайсет, широк дванайсет и висок шест-седем метра. Плискането на водата в студения корпус наподобяваше на звука на постоянно изпускане на пара. Товарът не беше подреден на купчини, както би се очаквало, а натрупан на застрашително извисяващи се пирамиди и завързан с тежки вериги или дебели брезентови колани. По дължината на трюма минаваха тръби от нещо като маджун.

Мърсър не бе чувал за товар, поставен по такъв странен начин, но веднага разбра какво е това и зяпна, осъзнал до какви крайности е стигнал Лиу, за да се погрижи Панамският канал да бъде затворен през следващите няколко години.

Фош се приближи заедно с друг легионер, който осветяваше с фенерчето си различните особености на кошмарното пространство.

— Oui, mon ami[44] — каза лейтенантът. — Точно така е, както мислиш. Този сатанински кучи син е превърнал кораба в огромна бомба. Поставил е експлозивите така, че всяка частица енергия да бъде правилно насочена. Изглежда, корабът първо ще се взриви надолу, а после ще избухнат външните експлозиви.

Мърсър не каза нищо. Не можеше да повярва на очите си. Корабът се намираше до един от хълмовете в пролива Гейлард и силата на детонацията щеше да изрови морското дъно вероятно на дълбочина между петнайсет и трийсет метра, а след това вторичните взривове — дебелите тръби с пластични експлозиви, минаващи по дължината на плавателния съд — щяха да разрушат скалната основа на планината. Като се добавеше синхронизираната експлозия на другия кораб, дъното на Канала щеше да се напука до такава степен, че тежестта на околните възвишения щеше да деформира релефа така, че всичко да се срути от само себе си.

Мърсър бе работил с достатъчно експлозиви през кариерата си на минен инженер и много добре разбираше какво ще се случи, особено като имаше предвид как напоената от дъжда земя ще пренесе ударната вълна, без енергията да се разсейва много. Голд Хил и Контрактърс Хил щяха да бъдат разтърсени от мощни трусове в мига, след като меката пръст под тях потънеше или се предадеше на явлението втечняване.

— Трябва да му се признае, че е гениален — отбеляза Фош.

— Да му го начукам — ядоса се Мърсър. Никак не му стана приятно, че неволно изпита уважение към Лиу Юшен. — Казваш, че часовникът вече отброява времето?

— Ела. — Фош се обърна и влезе навътре в тъмния трюм. Светлината от лъча на фенерчето му изглеждаше незначителна при наличието на такова огромно количество смъртоносна сила.

Хората, поставили експлозивите, по всяка вероятност в Китай, не бяха взели мерки да скрият часовниковия механизъм и детонатора. Устройството с големината на куфар беше сложено до едната от купчините експлозиви. Жиците, излизащи от него, бяха дебели и с плътна изолация и изчезваха в различни точки на трюма. Мърсър погледна дигиталния брояч. Оставаха точно петдесет и една минути и с всяка секунда светещите цифри на екрана намаляваха.

Той не разбираше нищо от този тип детонатори. Предположи, че са военни, и зададе на Фош единствения логичен въпрос, за който се сети.

— Не може ли просто да срежем жиците?

— Може би — отговори легионерът с Фош, германецът Мюнц. — Също така е възможно и ако го направим, да взривим всички експлозиви.

— Мюнц е нашият специалист по взривните устройства — обясни Фош. — Ако някой от нас има шанс да обезвреди кораба, това е той.

Германецът вече бе извадил инструменти. Демонстрираше измамното спокойствие на хирург, който крие, че не е сигурен как да спаси пациента.

— Необходимо ли ви е още нещо? — попита Мърсър.

— Току-що извиках Рабиду да помогне — отговори Фош. — Те работят в екип.

— Трябва да предполагате, че няма да мога да обезвредя взривното устройство — каза Мюнц, — и да направите необходимото.

Мърсър се стъписа от песимизма му.

— Наистина ли смяташ, че не можеш да го направиш?

— Подхождам към всички експлозиви с мисълта, че няма да успея, защото все някога ще дойде моментът, когато ще се окаже, че съм имал право. — Мюнц се залови със задачата си, а Мърсър и Фош тръгнаха към мостика.

Докато вървяха по коридора, лейтенантът му обясни думите на германеца.

— Така се действа. Не трябва да разчитаме, че бомбата ще бъде обезвредена. Това е пожелателно мислене. Никой не може да гарантира, че може да деактивира устройството, затова трябва да сме подготвени за експлозия.

— Мисля, че разбирам — отговори Мърсър. — Все едно да сложиш всичките си яйца в една кошница. В такъв случай да се надяваме, че Роди е попречил на „Марио ди Касторели“ да блокира Канала и ще можем да стигнем до езерото Гатун, когато корабът се взриви, така че никой да не пострада.

— Имаш ли друго предложение, ако Хари не успее?

Мърсър затвори очи и прогони образа на онова, което трябваше да се направи, ако не успееха да закарат кораба до усамотено място в горната част на езерото.

— Да, имам план — не особено въодушевено отговори той. — Всъщност го измисли свързочникът на „Маккамбъл“.

— Какъв?

— Ако не можем да продължим напред, ще трябва да се върнем през шлюза „Педро Мигел“.

Лейтенантът се вторачи в него.

— Как? Китайските пазачи няма да ни отворят вратите.

— Ще го направи флотата на Съединените щати.

Стигнаха на мостика точно когато Роди се обади, за да съобщи, че „Марио ди Касторели“ е заседнал. Лорън даде на Мърсър радиостанцията.

Капитан Патки докладва, че „Робърт Т. Чейндж“ се евакуира. Нямаха друг избор. Той призова всички да включат станциите си, за да чуят разговора му с „Маккамбъл“.

— Рай, Рай, тук Ангел Две.

— Казвай, Ангел. Подслушваме комуникациите ви и знаем какво е положението.

— Тогава ви е ясно какво трябва да направите, нали?

— Прието. Информацията от шпионския безпилотен самолет вече е вкарана в компютрите и мишените са прихванати. Чакаме вашата заповед да започнем. Уведомяваме ви, че няма да има изстрели за прицелване. Ще се стреля само по целта.

Това означаваше, че първите ракетни снаряди от петнайсетсантиметровото полуавтоматично оръдие ще попаднат точно там, където посочат компютрите.

— Прието, Рай. Останете в готовност — каза Мърсър и огледа мостика.

Рабиду бе слязъл долу да помогне на Мюнц, а Брунесо и останалите легионери още не бяха приключили с претърсването.

Хари беше на кормилото на кораба. Изглеждаше най-малко двайсет години по-млад. Раменете му бяха изправени, а обичайно намръщеното му изражение бе заменено от решителна самодоволна усмивка, граничеща със самонадеяност. Очите му бяха ясни. Лорън седеше на високо въртящо се столче до него и гледаше Мърсър. Фош беше застанал зад нея. И тримата очакваха заповедите му.

Като водач на екипа на легионерите, Фош бе поел командването на атаката на кораба. Сраженията бяха неговата професия и той беше много добър в нея, но сега, също като останалите, чакаше Мърсър да вземе окончателното решение. Мърсър ги сплотяваше още от запознанството им с „Хачърли Консолидейтид“ край Реката на руините. За Фош и за Лорън нямаше значение, че не е военен. Той беше роден водач, благословен или прокълнат със способността да вдъхновява другите да дават всичко от себе си, да минават отвъд границите на възможностите си и да извършват невъзможното.

Мърсър почувства, че вече не може да се нагърби с тази отговорност. С оглед на онова, което смяташе, че му е причинил инквизиторът Сун, реши, че няма да е редно да поеме водачеството. Съмняваше се в себе си и въпреки привидното си спокойствие изпитваше нерешителност. Желанието му беше да прехвърли отговорността на друг.

Потърси дълбоко в себе си онзи извор на решителност, от който винаги бе черпил сили, и го намери. „По дяволите Каналът“ — помисли той. Бяха направили достатъчно, за да не позволят на Лиу да разположи ядрени оръжия в Панама. Анализът на експлозивите щеше да покаже, че това е саботаж. Съединените щати щяха да са в правата си според договора да изпратят значителни сили, за да запазят каквото е останало.

Най-умното решение беше да напуснат „Ингландър Роуз“ и да го оставят да се взриви. Не можеха да избегнат разрушаването на шлюза „Педро Мигел“, но съоръжението щеше да бъде построено отново за няколко години.

Как бе най-правилно да постъпят? Да рискуват живота на хора, за да спасят машини? Не биваше да забравя и работниците на шлюза — невинни мъже и жени, които нямаха нищо общо с „Хачърли Консолидейтид“ и Лиу Юшен. Те щяха да умрат, когато „Роуз“ се взривеше. Дължеше ли им нещо?

Ако тези хора загинеха, господин Сун щеше да спечели битката в стаята за изтезанията. Щеше да е отнел волята на Мърсър. А това беше граница, която Мърсър нямаше да премине. Не би могъл да продължава да живее с мисълта, че се е предал. Осъзнаването на емоционалните последици от бягството направи безспорен избора да продължи битката.

Изворът на решителност все още беше празен, но това нямаше значение пред лицето на логиката. Мърсър нямаше да се откаже — ако не заради себе си, то поне за да отнеме на Лиу победата.

— Добре — най-после каза той. — Мюнц и Рабиду ще трябва да останат на борда, за да се опитат да предотвратят взривяването на кораба. Хари също трябва да остане тук, защото е единственият, който може да го управлява. Хари, обърни.

Старецът завъртя кормилото и увеличи тягата, без да забравя, че корабът е само шейсет метра по-къс от широчината на Канала.

— Лейтенант Фош — добави Мърсър, — извикай Рене и другия ти човек при спасителната лодка. Не мога да ви дам време да я спуснете във водата, но там трябва да има спасителни пояси. Лорън, искам да отидеш с тях.

Гневът й беше мигновен и ожесточен.

— Какво си намислил?

— Да ви спася живота. Не е необходимо да оставате тук, така че недей да протестираш. Разкарайте се от кораба и колкото е възможно по-далеч от Канала.

— Филип Мърсър, би трябвало да ти кажа къде да си завреш тази идея и колко навътре да си я набуташ. — Очите й искряха като диаманти.

— Днес ми е първият ден като капитан, а екипажът вече се бунтува — засмя се Хари, без да откъсва поглед от водата.

— Не говоря от името на французите — продължи Лорън, — но аз лично ще остана тук. Заедно преживяхме много неща и искам да видя края на този ад.

— Лорън, моля те…

— Стига. Оставам.

Фош бе застанал до страничния мостик, за да може да предупреди Хари, ако се приближат до брега.

— И постъпваш добре, защото имаме компания. — Лейтенантът свали от рамото си пушката и включи станцията си, за да се обади на Рене и четвъртия легионер.

— Какво става?

Мърсър и Лорън се втурнаха едновременно към перилата.

От пристанището бе потеглил лоцмански катер, натоварен с китайски войници и картечница. Разположените на брега пазачи бяха чули предупреждението, отправено към капитана на „Ингландър Роуз“, или се бяха усъмнили, когато корабът бе започнал да обръща в най-тясното пространство на Канала.

— По дяволите!

Картечницата затрещя.

Тримата се хвърлиха на пода. Куршумите пръснаха прозорците и рикошираха в стоманата. След петсекундния откос мостикът замириса на разтопен метал.

Фош се промъкна напред и отвърна на огъня, но не улучи никого, защото не смееше да надигне глава, за да се прицели добре. Войниците отговориха с още по-силна стрелба.

— Убийте ги, по дяволите — извика Хари, който се бе скрил под командното табло. — Не мога да обърна, ако не виждам накъде се движим.

Фош изстреля още един откос, прикривайки Мърсър и Лорън, които се бяха прицелили в китайците. Тримата стреляха едновременно и принудиха лоцмана временно да се отклони от курса си. Но катерът се приближи и картечницата затрещя отново. Този път войниците бяха отблъснати, когато се намираха само на няколко метра от кораба и се готвеха да хвърлят куки на перилата.

Мърсър разбра защо капитан Патки не се бе опитал да атакува „Марио ди Касторели“ от борда на риболовната яхта. Щяха да ги убият, ако на кораба имаше въоръжени пазачи.

— Следващия път може и да успеят да се качат на борда. — Фош смени пълнителя на оръжието си, без да поглежда ръцете си, и после изкрещя по предавателя: — Брунесо, къде си?

— Току-що претърсихме предния трюм. След минута ще сме на палубата.

— Нямаме минута — каза Лорън и изстреля десетина куршума.

— Рай, Рай, Рай — извика Мърсър. — Можете ли да направите нещо?

— Прието. Наблюдаваме ви. Помощта пристига. Балистична траектория осемнайсет секунди. Няма гаранция, че катерът ще е там, където се прицелваме в момента, но ще ги поразтърсим.

— Давайте! — викна Мърсър и изстреля останалите патрони от пълнителя си.

Фош и Лорън също се съсредоточиха върху стрелбата и временно отблъснаха китайците. След десетина секунди Мърсър потупа Фош по крака и повлече Лорън към затворения мостик.

В този миг серията петнайсетсантиметрови снаряди, изстреляни от оръдието, се намираше на десет километра над земята и на шест километра от целта. Балистиката им беше такава, че в последните секунди ускоряваха свръхзвуковата си скорост. Не се чу предупредително свистене, нито нещо друго, което да издаде присъствието на петте експлозивни снаряда, изстреляни от разстояние петдесет километра с точност, каквато дотогава не бе постигана с оръжие по-голямо от снайперистка пушка.

Въпреки интервала от няколко секунди между изстрелването им четири снаряда попаднаха до щирборда на „Ингландър Роуз“, вдигнаха високи гейзери и обляха кораба с вода. Петият проникна в задната част на катера, сряза палубата от фибростъкло и се заби в дизеловия двигател.

От катера не остана нищо — корпусът се взриви под тройната атака на експлозивите, кинетичната енергия и собствения си товар от гориво. Стомана, пластмаса и останки от екипажа се извисиха в стълб от огън и вода, който разтърси десния борд на „Роуз“ и брега на Канала, където се намираше джунглата. Когато тътенът заглъхна и Мърсър се осмели отново да погледне над перилата, видя само петното пламтящо гориво.

— Рай вика Ангел Две.

— Казвай, Рай. — Гласът на Мърсър беше изпълнен със страхопочитание от възможностите на оръдието.

— Нашите екрани показват, че мишената е унищожена. Прицелили сме се отново в първата мишена и чакаме заповедите ви.

— Прието, Рай. Хубав изстрел. Останете в готовност. — Мърсър се изправи.

Рене и четвъртият легионер дотичаха при тях. Бяха мокри, защото бяха търчали по палубата, когато катерът се взриви.

Брунесо се бе задъхал.

— От вашия кораб ли беше това? — попита той и Лорън кимна. — Mon Dieu! Не съм си и представял, че може да съществува такова оръжие.

— Това е само първото поколение — гордо обясни тя. — Масовата продукция ще влезе в употреба след две години.

Мърсър забеляза, че Хари е станал и отново е поел управлението на кораба, и попита:

— Имаше ли двигатели на носа, когато ти беше капитан?

— Не — лаконично отговори старецът. — Но това е все едно да те теглят за носа. След минута ще насоча кораба обратно към шлюза.

Предното стъкло беше натрошено от куршуми и отломки. Парчетата, които не бяха паднали, бяха напукани, и през тях не се виждаше нищо. Лорън и Фош ги избиха с прикладите на оръжията си, за да подобрят видимостта на Хари.

Все едно паркираше кола, старецът майсторски завъртя кораба в кръг и даде на заден ход под такъв ъгъл, че да спести пространство, когато отново потеглят напред.

Между дългата триста метра дига между двете вани и носа оставаха стотина метра. Старецът погледна Мърсър.

— Готов съм. — Ръцете му бяха спокойно отпуснати на кормилото.

— Добре — отговори Мърсър. — Да го направим. Фош, обади се на Рабиду и Мюнц. Кажи им, че ще минем през шлюза.

— Oui.

— Рай, Ангел Две. Винаги, когато сте готови.

Хари подаде максимална тяга. Ваната на шлюза все още беше пълна и горните врати бяха останали отворени след преминаването на „Ингландър Роуз“. Долните врати, които се намираха осемстотин метра по-нататък, бяха затворени и бетонният басейн приличаше на огромен задънен улей. „Няма да е за дълго“ — помисли той. Стоманените врати тежаха близо седемстотин тона, бяха дебели два метра и широки двайсет и не позволяваха на неизмеримото количество вода в езерото Гатун да напълни по-ниското и по-малко езеро Мирафлорес и останалата част на Канала.

„Роуз“ беше на десет метра над езерото Мирафлорес и той забеляза надстройката и комина на кораб, който чакаше реда си да влезе. Знаеше, че след минута плавателният съд вече няма да е там.

— Започваме да стреляме — чу се по предавателя.

— По дяволите! — извика в същия миг Хари.

Стомахът на Мърсър се сви.

— Какво има?

— Трябва да пишкам.

— Господи, Хари, стискай се или кръстосай крака. — Мърсър грабна бинокъла и се вторачи в горната част на по-ниските врати, отброяваше секундите наум.

Всичко изглеждаше нормално. Корабът в съседната вана на шлюза бавно се издигна до нивото на пролива Гейлард. Зад него още няколко кораба си проправяха път по езерото Мирафлорес. Работниците на шлюзовете изпълняваха задълженията си, макар че неколцина бяха спрели, за да видят какво е експлодирало край „Ингландър Роуз“, и несъмнено се питаха защо корабът е направил обратен завой и отново се е насочил към тях.

Лорън също броеше секундите.

— Четири, три, две, една.

Мърсър вкопчи пръсти в бинокъла.

Първият снаряд попадна в двуетажната контролна сграда между шлюзовете и разруши покривай. Мърсър почти нямаше време да види несполучливия удар и разпръсването на паникьосаните работници, когато експлозивните снаряди започнаха да намират целта.

Вратите в по-ниската страна на шлюза приличаха на десетметрови плочи от стомана. Тук-там имаше ивици ръжда, но общо взето бяха изумително запазени след едновековна употреба. Те служеха като въртящи се бентове, които можеха да се отварят и затварят, за да пропускат корабите, но не и да издържат на бомбардировка.

Снарядите разкъсваха метала като разярени зверове. Във всички посоки летяха отломки. Едната врата се откъсна от пантите, падна в езерото и се понесе в развълнуваните води, а поредният откос снаряди разби другата.

Останките й също увиснаха на пантите като разкъсани парчета кожа. Това не беше достатъчно, за да отвори безпрепятствен път на водата от езерото Гатун към пролива. Строителите на Канала бяха удвоили най-уязвимите врати на шлюза по течението, в случай че някой кораб се блъсне в тях и ги разбие. Вторите еднакви врати, намиращи се само на няколко метра от първите, усетиха натиска на езерото. Ако не бяха поставени под лек ъгъл една към друга, налягането щеше да ги строши.

„Ингландър Роуз“ бе минал край дигата и носът му вече влизаше във ваната на шлюза. Със скоростта, с която се движеше, щеше да блъсне вратите след минута. Хората хукнаха по дигата в отчаян опит да избягат от сблъсъка. Неколцина се вторачиха недоверчиво в стария товарен параход, който се бе отправил към пушека и горящия метал, изригващи от отсрещния край на шлюза.

Никой кораб в историята на Канала не се бе движил по-бързо през шлюза. Плавателният съд сякаш искаше да се разбие, като удари носа си в непробиваемите врати.

Хари не устоя и натисна продължително сирената, прибавяйки гласа на кораба към бурята, експлозиите и виковете на обезумелите хора, а после се изсмя сатанински. Мърсър разбра, че на смахнатия стар негодник всичко това му харесва.

Когато до вратите останаха шейсет метра, канонадата от далечния ракетоносач попадна в целта. Изстрелите бяха точни и насочени към по-ниските панти. Снарядите попадаха в бетона и стоманата и пробиваха дупки в тях, отслабвайки точките на закрепяне. Вратите се открехнаха и през малкия отвор близо до основата им нахлу мощна струя вода.

Това беше импулсът, от който се нуждаеше гравитацията. Зад вратите напираше десетметрова водна стена, простираща се километри назад. Мърсър нямаше представа колко тона вода притискат вратите, но усещаше неизмеримата им сила.

Водата нахлу миг по-късно. Вратите бяха изтръгнати от гнездата им. Ваната на шлюза се изпразни за част от секундата. „Ингландър Роуз“ пропадна с десет метра и увеличи скоростта си на четирийсет възела. Стремителният поток тласна кораба във ваната. Никой нямаше време да реагира, толкова бързо стана всичко.

Останките от стоманените врати остъргаха корпуса и обелиха обшивката с пронизително скърцане.

Корабът, който чакаше да влезе в шлюза, бе блъснат настрана от буйното течение и мигновено заседна в плитчините.

Хари отново натисна сирената. Струята постепенно се разпръсна в езерото и мощта на водата намаля. „Ингландър Роуз“ мина покрай заседналия товарен кораб и най-после започна да се движи по-бавно. Хари поддържаше курса, включил двигателите на пълна мощност, защото пътуването съвсем не бе завършило.

Водата в участъка между „Педро Мигел“ и „Мирафлорес“ беше дълбока за големите кораби, но по-нататък не беше достатъчна за плавателен съд с размерите на „Роуз“. Трябваше да минат покрай пет кораба, включително луксозния „Райландър Роуз“ и два танкера, ако искаха да избегнат многобройни жертви. Щом излезеха от езерото, оставаше още едно препятствие — шлюзът „Мирафлорес“.

Там имаше двойни вани, дълги триста метра. Затова бяха взели Хари. Само той можеше да преведе през шлюза кораба, който бе всмукан вътре като лист, повлечен в канал.

Фош докладва, че Мюнц и Рабиду са добре, а после ги предупреди, че ще минат през следващите шлюзове.

— Ясно — каза Мърсър и погледна останалите на мостика. — Всички добре ли са?

— Бих се чувствал по-добре, ако приятелят ти не се усмихваше — уморено отговори Брунесо.

Хари се ухили още по-широко. Беше стъпил здраво на палубата и управляваше кораба като сърфист.

— Страхотно пътуване — каза старецът и запали поредната цигара.

— Лорън, как си? — попита Мърсър.

Тя го погледна и се усмихна.

— Опитвам се да не мисля какво предстои.

Разполагаха с трийсет и осем минути, преди експлозивите да се взривят.

Скоростта на кораба се стабилизира. Моторите се напъваха и палубата се тресеше.

— Роди, чуваш ли ме? — извика Мърсър по радиостанцията.

— Да — задъхано отговори панамецът.

— Какво става при вас?

— Слязохме от кораба и бягаме като луди. Виждам, че в Канала приижда вода от езерото Гатун. Ако разбитият шлюз не бъде затворен, Мирафлорес ще се наводни.

— Ако изчисленията ми са правилни, първият кораб с експлозиви ще предизвика достатъчно голямо свличане на пръст, за да спре потока, когато се взриви.

— Изчисления? Какви изчисления?

— Е, добре, само предполагам — призна Мърсър. — Но мисля, че ще стане така. Експлозията на „Робърт Т. Чейндж“ ще свлече лавина, която ще запуши пролива. Нивото на водата между него и шлюза ще спадне, но в Гатун има достатъчно запаси.

— Моля се на Бога да си прав.

— И аз. Обади ми се, когато се отдалечите на безопасно разстояние.

„Ингландър Роуз“ мина край корабите в езерото Мирафлорес, като надуваше сирената. Трудно беше да се каже дали някой от тях е заседнал, но Мърсър изпитваше облекчение, докато ги оставяха зад гърба си.

Докато подминаваха „Райландър Роуз“, Мърсър каза на Фош да нареди на хората си да прекратят работата по обезвреждането на експлозивите. Не искаше да поема риска да сгрешат и да убият хилядите хора в красивия туристически пътнически кораб. Ако членовете на екипажа на „Ингландър Роуз“ не бяха разбили предавателя, Мърсър щеше да се обади на капитана на луксозния лайнер и да му каже да свали пътниците си на брега. Но сега можеше само да махне вяло на тълпата, която крещеше и оживено жестикулираше.

— Ако знаеха какво става… — отбеляза Лорън.

— Ще се погрижим да не разберат. — Той включи предавателя и се свърза с „Маккамбъл“. — Рай, тук Ангел Две. Край.

— Казвай, Две.

— Какви са изгледите ни за следващия шлюз?

— Наблюдаваме ви и чакаме вашите заповеди. Лентата вляво от вас ще бъде разчистена, когато стигнете дотам.

— Искаш ли да взривят вратите на шлюза като преди? — извика Мърсър на Хари.

— Не — отговори старецът. — Нека ги ударят, когато се приближим на петстотин метра. Така ще има време водата да се успокои.

Мърсър предаде информацията на ракетоносача.

„Райландър Роуз“ остана на стотина метра зад тях и Фош заповяда на сапьорите отново да се заловят за работа. „Ингландър Роуз“ минаваше край танкер, дълъг двеста и четирийсет метра, натоварен с петстотин хиляди тона петрол, но не можеха да губят повече време.

Шлюзовете „Мирафлорес“ се намираха на петстотин метра пред тях. Часовниковият механизъм на експлозивите щеше да отброи нула след двайсет и една минути. Хари Уайт бе спестил изумително много време, като пренебрегваше правилата за скоростта и умело управляваше кораба.

Отляво беше бетонната стена на произвеждащ електроенергия язовир, който също спомагаше за контролирането на нивото на водата. През минутите, откакто горният шлюз бе разрушен, езерото се бе издигнало и всеки момент язовирът можеше да прелее и водата да започне да се излива в шлюза. Макар да не виждаше стената, Мърсър знаеше, че ще заприлича на Ниагарския водопад.

Той отмести поглед надясно, към дългата дига между двата шлюза. Проливният дъжд замъгляваше гледката и Мърсър не можеше да разбере дали движещите се хора са работници, или въоръжени китайци, които се опитват да попречат на кораба да повтори номера си. Ако нямаха късмет, някой войник, въоръжен с гранатомет, можеше да ги спре…

— Ракета — изкрещя той, когато от края на дигата се извиси дъга от пушек, досущ проучващо пипало, насочващо се към „Ингландър Роуз“.

Пристанището на „Хачърли Консолидейтид“

Балбоа, Панама

Лиу Юшен получаваше откъслечни новини. Докладите ставаха все по-странни и озадачаващи. Както обикновено, той бе пристигнал в товарното пристанище на „Хачърли“ и бе прекарал два часа в кабинета си, преструвайки се, че това не е най-важният ден в живота му. Осъзна, че чете няколко пъти един и същ документ, но въпреки това не може да проумее какво точно пише в него.

Напрежението подложи на изпитание пословичната му съсредоточеност и го накара да се ядоса на секретарите си и на двама младши изпълнителни директори, дошли при него с проблемите си. Никой не знаеше какво е вбесило шефа, но всички съзнаваха, че не трябва да задават въпроси.

В десет Лиу не издържа, грабна шлифера си и каза на секретаря си, че излиза за няколко часа. Подмина колата и шофьора си и предпочете да отиде в дъжда до затворения сух док в отсрещната страна на пристанището. Загърнат в черния си шлифер, Лиу представляваше внушителна фигура, която не можеше да бъде засенчена дори от чудовищните измерения на онова, което бе извършил в Панама. Крановете и купчините контейнери сякаш се извисяваха до тъмните буреносни облаци. Прожекторите на подемните кранове светеха ослепително като слънцето. Огромните кораби на кея приличаха на планини от стомана. Асфалтът наподобяваше платно на художник, на което можеше да рисува само Лиу. Местните работници и китайските служители също бяха негови и усещаха присъствието му, докато крачеше покрай редиците контейнери. Неколцина докери почтително го поздравиха, а един шофьор на мотокар предложи да го закара.

Днес Лиу Юшен щеше да укрепи владението си, като рискува всичко, и когато приключеше, щеше да контролира не само товарното пристанище, но и цяла Панама, включително Канала, а в същото време щеше да даде на родината си предимството, от което се нуждаеше, за да присъедини най-после непокорната провинция Тайван. Денят беше исторически и Лиу не се обвиняваше, че не позволява на други мисли освен тази да го безпокоят.

Незначителните проблеми — Мария Барбър, Филип Мърсър и помощниците му, командосите — бяха запратени обратно в дълбините на съзнанието му. Всъщност те го разсейваха и бяха само досадни глупости, с които щеше да се справи през следващите няколко дни. Президентът Квинтеро му беше благодарен и щеше да му помогне да ги намери срещу един-два процента от съкровището на инките, което хората на Лиу със сигурност щяха да открият.

Когато Юшен стигна до огромната постройка, където беше „Корвалд“, мобилният му телефон иззвъня. Той го остави да позвъни втори път, за да се скрие от проливния дъжд. Корабът се извиси над него. Коминът се издигаше почти до сводестия таван. Дъждът барабанеше по металната структура.

Лиу изтръска водата от шлифера си и отвори клетъчния си телефон.

— Да.

— Господин Лиу, обажда се капитан Чен. Намирам се на шлюза „Педро Мигел“. Нещо не е наред.

— Какво? — нервно попита Лиу.

— Капитанът на „Ингландър Роуз“…

— Използвай кодовото име, по дяволите!

— Да, „Джемини 2“. Капитанът съобщи, че чува изстрели, и после връзката се разпадна.

— Изстрели? Къде?

— На неговия кораб. — Военният командир млъкна. Не знаеше как да продължи, защото усети гнева на Лиу дори по телефона. — И сега корабът стои над шлюза.

— Какви ги говориш?

— Не знам, сър. Моля ви, почакайте. Получавам друго съобщение.

Лиу се ядоса още повече, когато връзката прекъсна. „Какво става, по дяволите?“ Видя, че единият от големите кулокранове е на позиция да извади ракета „ДФ-31“ от „Корвалд“. Ракетите щяха да бъдат натоварени на осемте мобилни установки, наредени до хладилния кораб. Ярката им боя контрастираше със смъртоносната им цел.

Телефонът иззвъня отново и той отговори мигновено.

— Докладвай.

— Капитанът на „Джемини 1“ докладва, че на „Марио ди Касторели“ има проблем. Каза, че корабът току-що е заседнал в пролива Гейлард, но не на определеното място, а подводницата се е разбила в брега.

— Злополука?

— Не може да прецени. Евакуира екипажа със спасителните лодки.

— В позиция ли е да взриви „Чейндж“? — троснато попита Лиу, пренебрегнал собственото си правило за кодовите имена.

— Наблизо е, сър. Хората му ще стигнат до брега и ще отидат в Гамбоа. Оттам ще плават с лодка до атлантическата страна на Канала.

— А какво става на „Джемини 2“?

— Нищо. Стои си там. Ще заповядам на неколцина от моите хора да отидат с лоцмански катер да видят какъв е проблемът. Ще ви се обадя пак, когато ми докладват.

— Добре. — Лиу затвори телефона и спокойно тръгна към подвижния мост. Отпусна рамене и върна безразличното изражение на лицето си. Не искаше нищо да обърка плановете му. А и Уон Хой, капитанът на „Корвалд“, също търсеше причина да се отърве от осемте ракети.

Капитан Уон, сержант Хуай и господин Сун го посрещнаха на палубата.

— Господа — радушно ги поздрави Лиу, — надявам се, че сме готови.

Уон погледна часовника си.

— В единайсет, господин Лиу.

— Разбирам защо генерал Ю Куан ви е избрал за тази работа, капитане — обезоръжаващо се усмихна Лиу. — Всеотдайността ви е похвална.

— Да — безизразно отговори Уон. — Трябва обаче да чакаме почти час. Заповядайте в каютата ми да пием чай.

— Наистина ли е необходимо? — Лиу искаше ракетите да бъдат на дока колкото е възможно по-скоро. Тогава Ю Куан нямаше да може да твърди, че не е знаел какво става, ако в Педро Мигел наистина се случваше нещо катастрофално.

Този път в очите на капитана блесна весело пламъче.

— Разбира се, че не е. Може да чакаме тук до определения час.

Лиу се поклони леко на упоритостта му и му направи знак да ги води. Изчакаха мълчаливо стюардът да донесе чаши и да налее чая. Лиу бе напрегнат от твърдоглавието на Уон, граничещо с неподчинение, и от изпитателните погледи, които господин Сун му хвърляше, сякаш знаеше, че нещо не е наред. Единствено сержант Хуай, ветеран от безброй битки и майстор на търпението, изглеждаше незасегнат от мълчанието. Пиеше чая си и отбягваше погледите на останалите, без да изглежда нито сервилен, нито арогантен.

Мобилният телефон на Лиу иззвъня в джоба на сакото му. Вместо да привлече още повече внимание, като се извини и излезе, той отговори на обаждането, като внимаваше какво говори.

— Лиу Юшен.

— Сър, Чен е.

— Да, разбира се. Какво има?

— Сър, лоцманският катер е унищожен. Мисля, че с ракети от „Джемини 2“, но не съм сигурен. Корабът се връща към шлюза.

— Интересна новина — спокойно отговори Лиу, макар че стомахът му се сви и киселини опариха гърлото му. Той положи усилия да не трепне и прикри болката, като се попремести на стола си. — Нещо друго?

Чен или разбра, че Лиу не може да говори свободно, или беше твърде уплашен, за да забележи това, и продължи да докладва въпреки безпристрастния тон на шефа си.

— Корабът ще влезе отново в шлюза всеки момент. Долните врати са затворени, затова вероятно смятат да ги разбият.

— Ами да опитат. — Смехът на Лиу беше искрен, защото знаеше, че нищо освен боен кораб на пълна скорост не може да разбие масивните двойни врати.

— Сър! — извика Чен. — Още експлозии! Не са от „Ингландър Роуз“. Атакуват ни. Артилерия. Целят се във вратите. — Чен млъкна и Лиу чу детонациите. — Вратите са разрушени.

Корабът току-що мина покрай мен. Движеше се толкова бързо, че не видях кой е на мостика. Отправя се към езерото Мирафлорес.

Лиу стана. Не можеше повече да поддържа привидно спокойната си фасада пред капитан Уон. Кимна на останалите мъже, излезе от каютата и се отдалечи по коридора, за да не го чуят. Гласът му се превърна в гневно съскане.

— Какви ги говориш?

— Канонада взриви вратите на шлюза. Водата придойде и повлече „Ингландър Роуз“, който току-що изпревари един товарен кораб по пътя към Мирафлорес. Отправил се е към следващия шлюз.

— Изслушай ме много внимателно. Корабът не трябва да излиза от езерото. Ако успееш да го спреш и се качиш на борда, знам кода, който ще ти позволи да пренастроиш часовника на експлозивите. Все още можем да закараме кораба до пролива и да довършим започнатото.

— Да, сър. Поставил съм хора на шлюза „Мирафлорес“ и мога да заповядам и на останалите да отидат, преди корабът да стигне дотам. Ще ги спрем.

— Погрижи се да го направиш, Чен. — Лиу прибра мобилния си телефон и замислено се вторачи в краката си. Жребият бе хвърлен и сега всичко зависеше от шанса.

Гласът зад него го изтръгна от унеса. Човекът, на когото принадлежеше, не би трябвало да е в Панама, още по-малко на борда на „Корвалд“.

— Изглежда, имаш проблем. — Генерал Ю Куан бе застанал пред каютата на първия помощник-капитан, откъдето бе подслушвал. На затлъстялото му лице трептеше подигравателна усмивка. Очевидно изпитваше удоволствие, като гледаше как за младия изпълнителен директор светът съвсем скоро щеше да рухне. — Струва ми се, че и двамата рискувахме и ти загуби.

— Ракета! — отново изкрещя Мърсър.

Ракетата, китайски вариант на руската преносима „РПГ-7“, беше предимно противотанково оръжие с насочваща се бойна глава с тегло два и половина килограма и можеше да пробие трийсетсантиметрова броня. Макар че точността й на повече от триста метра беше лоша и само щастливо попадение можеше евентуално да извади от строя кораб с размерите на „Ингландър Роуз“, всички разбраха, че мишената е кабината на щурвала и ударът ще я превърне в горящи останки.

Бяха се намирали под обстрел и преди — Хари през Втората световна война, а другите много по-наскоро — и знаеха, че по време на експлозия трябва да отворят уста, за да предпазят тъпанчетата си от спукване. Фош предупреди хората си по предавателя и се скри под масивното командно табло, очаквайки удара.

Ракетата, димяща ивица светлина, летеше право към кораба и скъсяваше разстоянието за секунди. Насочващата се бойна глава улучи мястото, където надстройката бе свързана с палубата, взриви конус от огън навътре в кораба, разби отвесните прегради и остави димящ кратер с дълбочина метър и половина. Мостикът рухна и от задния люк изригна горещ пушек. За част от секундата всички очакваха вторична експлозия, защото подобен удар можеше да взриви тоновете експлозиви в трюма.

Втори взрив нямаше.

Ушите на Мърсър кънтяха и гласът му беше неестествено силен.

— Всички добре ли са?

— Да — отговори Рене и заповяда на легионерите да определят размера на пораженията и да потушат евентуално възникналите пожари.

— Хари?

— Нищо ми няма. — Старецът се изправи, мигновено провери измервателните уреди на кораба и облекчено изсумтя, като видя, че всичко изглежда наред.

Предавателят на Мърсър изпращя.

— Ангел Две, тук Рай. Какво е положението при вас?

— Живи сме.

— Можем да ударим дигата, преди да взривим вратите. Шпионският самолет съобщи за струпване на войска от двете страни на шлюза, по който минавате.

— Чакай малко, Рай. — Мърсър отново излезе навън и се вторачи през бинокъла в бариерата. Сред униформените войници имаше десетки работници, използвани от китайците като човешки щит. До всеки войник стояха най-малко двама работници, хора, задържани не от лоялност, а от страх. Мърсър не можеше да заповяда да загинат. — Не, Рай. Там има твърде много цивилни. Стреляйте покрай дигата, за да притискате гранатометите, но не удряйте самата дига. Разбрахте ли?

— Прието. Пренасочваме целта.

Дигата между двата шлюза беше много по-дълга от онази ри Педро Мигел и се простираше на неколкостотин метра покрай най-високия шлюз. Мърсър се опита да запази спокойствие, докато наблюдаваше как двама войници зареждат руга ракета. През мощния бинокъл видя блясъка в очите на стрелеца.

Приготви се да извика, за да предупреди останалите, когато водата на няколко метра от бетонната стена избухна в точно премерена серия взривове. Оръдието на „Маккамбъл“ стреляше по цялата дължина на дигата. Всеки снаряд експлодираше на еднакво разстояние от предшественика си в редица от гейзери. Хората хукнаха да търсят убежище, уплашени, че следващата канонада ще разруши бетона. Някои скочиха на отсрещния шлюз, други се скриха зад локомотивите, а трети застинаха на местата си и бяха залети с вода.

— Добре — извика Хари. — Време е да взривят вратите.

Горните вани на шлюза бяха пълни и вратите бяха отворени, за да мине „Роуз“. Локомотивите бяха докарали друг кораб, но работата беше спряла.

— Рай, Ангел Две. Отваряме Сезам.

— Бихте ли повторили?

— Взривяваме проклетите врати!

Горната вана беше пълна, а по-ниската — източена до нивото на Тихия океан, затова трябваше да бъдат взривени само вратите между двата шлюза, за да може „Роуз“ да мине. Тъй като се затваряха под малък ъгъл, гледани отгоре, огромните предпазни врати приличаха на сплескан орнамент във формата на обърнато V.

След двайсет секунди районът около тях се взриви. Изстрелите бяха точни, проникнаха в горния пласт стомана и експлодираха в кухините на вратите. Следващият откос снаряди бе насочен към точките, където бяха закачени пантите, и ги откъсна от бетонните им гнезда. След десетина попадения предпазните врати рухнаха и водата между тях и главните врати нахлу в по-ниската вана и разтърси товарния кораб, докаран от локомотивите.

Един по-схватлив работник в контролния център натискаше лостовете, опитвайки се да затвори горните врати, за да предотврати катастрофално наводнение като онова в Педро Мигел. Не можеше да рискува да повреди съоръжението, като ги затвори срещу потопа, но те щяха да издържат, ако гарантираше безопасността им, преди оръдието да разруши вторите врати и ваната да се отвори към морето.

УВО продължи смъртоносното си дело. Петнайсетсантиметровите снаряди се сипеха като дъжд. Втората врата, предпазваща по-ниския шлюз, поемаше изстрел след изстрел. Снарядите я пробиха на няколко места и водата бликна в струи под високо налягане, които заляха товарния кораб долу.

Служителят на Канала в контролния център осъзна, че няма да победи оръдието, и отвори горните врати, за да ги предпази, надявайки се, че ще ги използват по-късно, при безопасни условия.

Макар че плаваше с пълна скорост, и „Ингландър Роуз“ не можеше да победи оръдието.

Носът на кораба влезе във ваната и беше на триста метра от вратите, когато два точни изстрела попаднаха в по-ниските панти. Силната струя беше като цунами и изкриви вратите, а после ги откъсна. Приливната вълна блъсна чакащия товарен кораб, повдигна го и го стовари долу. Четирите локомотива, които го теглеха, нямаха шанс срещу титаничната сила. Машинистите скочиха, но локомотивите бяха изтръгнати от релсите, паднаха в бурните води и се повлякоха след кораба, преди въжетата да се скъсат. Понесени като сухи листа във вихрушка, електрическите локомотиви продължиха да се преобръщат по скалистото дъно.

Капитанът рязко завъртя кормилото, за да изкара товарния кораб от водовъртежа, и едва не се блъсна в друг кораб, който чакаше да влезе в съседния шлюз.

Пътят за „Ингландър Роуз“ бе разчистен и корабът се стрелна напред.

Скоростта му се увеличи. Докато минаваше по средата на шлюза, нивото спадна още и войниците на дигата откриха огън по мостика. И последните стъкла се пръснаха, а кабината на щурвала бе обсипана с куршуми.

Мърсър изстреля един бърз откос, но в следващия миг си спомни, че китайците използват човешки щитове, и спря.

Само Хари остана прав, съсредоточен единствено върху управлението на кораба, който се бе устремил към останките от разбитите врати и скока от един басейн в друг. Той сякаш бе забравил за смъртоносния огън, разтърсващ мостика, и раздвижваше устни само за да дръпне от цигарата си.

Войниците продължиха да обстрелват кораба, който минаваше край позициите им, и Мърсър едва не съжали, че не бе позволил на „Маккамбъл“ да разчисти пътя им. Изстреляна бе и ракета, но стрелецът не се бе прицелил точно и тя прекоси Канала и взриви една работилница на отсрещния бряг.

Водата на границата между двете вани на шлюза не беше достатъчно дълбока. Дъното на „Ингландър Роуз“ остърга бетонния праг и корабът сякаш спря за миг, преди течението да го понесе отново и да го тласне към втората вана. Носът беше наведен надолу и разплискваше вода, сякаш плуваше в бурно море. Килът се удари в дъното на басейна и плавателният съд се разтресе. Корабът бързо се изправи и профуча през бетонния каньон. Шумът на огромното количество вода приличаше на сподавен писък на торнадо.

Хари бе извършил истински подвиг, като не позволи корабът да се блъсне в останките от вратите, затова не изпита чувство за вина, когато едната му страна остърга бетона, докато влизаха във втората вана.

Отпусна ръцете си на кормилото, докосваше го съвсем леко. Течението носеше „Ингландър Роуз“, накъдето искаше. Дъното отново остърга бетона и издаде пронизителен звук.

А след това корабът беше свободен. Мина през края на втория шлюз и приливната вълна се разпръсна и намали скоростта си, когато се срещна със солената вода, която се простираше на няколко километра до Панамския залив. „Ингландър Роуз“ бе оцелял от най-шеметното пътуване, което някога бе предприемал кораб.

Обикновено преминаването през шлюзовете „Мирафлорес“ продължаваше трийсет минути, а те го бяха направили за трийсет секунди. Брунесо и Фош нададоха радостни възгласи, а Лорън изкрещя доволно и прегърна Мърсър. Устните им се сляха.

— Страхотно! — извика Хари. — Аз върша героични дела, а накрая Мърсър целува момичето. Не съм доволен от това. Никак не съм доволен.

Лорън пусна Мърсър, приближи се до Хари и лепна устни на брадясалата му буза.

— Така по-добре ли е?

Той се усмихна сладострастно.

— А ще ми пуснеш ли език?

— Дори Мърсър не е получавал това… все още.

Плаваемостта се промени, когато навлязоха в солените и по-разредени води. Корабът би трябвало да стане по-лек и лесен за управление, но докато въртеше кормилото, за да избегне носещия се по течението товарен кораб вдясно, Хари усети, че „Ингландър Роуз“ е опасно муден.

— Пълним се с вода — каза той и думите му сложиха край на ликуването около него.

Мърсър погледна Фош, който се обади на Мюнц и Рабиду.

— Знаем — отговори Рабиду. — Чуваме как водата влиза в пространствата под трюма.

— Можете ли да прецените с каква скорост?

— Бързо. Когато корабът се наклони напред и носът му се удари, звукът беше като на пукната камбана.

— Какво е положението с часовниковия механизъм?

— Не можахме да заобиколим платката с кода, затова махаме целия капак. Току-що отвинтихме последния болт. Условията за работа не са идеални, а и всеки болт е свързан с експлозивите, така че да не се докосва взривното устройство. Някой не е искал екипажът да го обезвреди, след като часовникът бъде включен. Мисля, че точно затова не са го скрили. Екипажът е знаел, че ако го пипа, ще взриви експлозивите.

— Колко време остава?

— Дванайсет минути и девет секунди. Но ако се съди по скоростта на наводняването, мисля, че това няма да има значение.

Фош се обърна към Хари и Мърсър.

— Остават дванайсет минути. Рабиду смята, че корабът ще потъне, преди да успеят да обезвредят детонатора.

Мърсър кимна.

— Това ще попречи ли на експлозивите да се взривят, или ще предизвика късо съединение и ще ги детонира преждевременно?

Командирът на легионерите поклати ръка, сякаш искаше да каже: петдесет на петдесет.

Мърсър погледна Лорън. Лицето й сияеше от прилива на адреналин от пътуването през шлюзовете и усмивката й докосна нещо дълбоко в душата му. Той знаеше, че двамата няма да имат възможност да изследват чувствата си един към друг. Дори да се евакуираха веднага, нямаше надежда да се отдалечат достатъчно, за да избегнат първичната вълна на експлозията. Все едно вече бяха мъртви.

Бяха спасили по-голямата част от Канала, унищожавайки някои от съоръженията, както и много хора, докато откарат кораба на относително безопасно място. Това беше най-доброто, на което бяха могли да се надяват.

На левия бряг на Канала имаше джунгла, осеяна тук-там с полуразрушени къщи. Зад завоя отпред се намираше Балбоа и пристанището на „Хачърли“, сгушено в сянката на Куори Хайтс. Мястото беше подходящо да спрат кораба и да го оставят да де взриви. Косвените жертви и разрушенията щяха да са минимални, след като се преместеха още малко по-далеч от шлюзовете.

— Кажи на Рабиду, че ако иска да се откаже, двамата с Мюнц може да се качат на мостика — рече Мърсър. — Хари, закарай ни там, където голите склонове се спускат към Канала. Струва ми се, че наблизо не живее никой. Моментът е подходящ да напуснете кораба. Може и да успеете.

Както и подозираше, никой не изрази желание да тръгне. Всички знаеха какви са шансовете. Бяха живели и се сражавали заедно и сега щяха да умрат заедно.

Лиу Юшен застана мирно, за да прикрие изненадата си.

— Генерал Ю Куан. Какво ви води…

— Млъкни, Лиу — грубо го прекъсна генералът. — Капитан Уон, елате, ако обичате.

Уон, сержант Хуай и господин Сун излязоха от каютата.

— Капитане — продължи Ю Куан, — отидете на мостика и се пригответе да напуснете пристанището. Уведомете докерите, че мобилните ракетни установки трябва незабавно да бъдат докарани на борда. Опасявам се, че операцията на Лиу не върви по плана.

— Слушам, сър. — Уон мина покрай Лиу в тесния коридор.

Ю Куан отново се обърна към Лиу.

— Ти не си единственият, който получава съобщения от шлюзовете. Знам, че „Ингландър Роуз“ е отвлечен. Предполагам, от същите командоси, които спасиха Филип Мърсър от мината, нападнаха съоръженията ти до Реката на руините и извършиха редица други действия, за които ти ме увери, че са само досадни глупости. — Гневът на генерала изведнъж изригна. — Твоята арогантност доведе до тази катастрофа. Ти отиде далеч отвъд границите на възможностите си и сега си на път да се провалиш.

Лиу преглътна.

— Все още можем да си възвърнем „Ингландър Роуз“ и да закараме втория кораб в пролива Гейлард. Имам хора…

— Всичко свърши. „Червен остров“ беше глупав риск. Опитах се да обясня на президента, че не можеш да я осъществиш, но той реши, че заслужаваш шанс.

— Казали сте на президента, че не мога… — Лиу не беше сигурен дали е чул правилно. — Но нали вие ме препоръчахте да му предложа операцията? — И в следващия миг разбра колко хитро е бил натопен от човека, когото смяташе за свой наставник. — На кораба няма ракети, нали?

Ю Куан се усмихна така, сякаш искаше да каже: „Разбира се, че няма“.

— Само малцината работници, които ги сглобиха, знаят, че ракетите са бутафория. Отчасти за твое добро, ако бе решил да ги провериш, но също и защото неколцина от по-милитаристично настроените членове на Политбюро искаха да бъдат на доковете в Шанхай, за да наблюдават товаренето им. Дори капитан Уон не знае, че са макети. Истинската причина за присъствието на „Корвалд“ тук е да върне мобилните ракетни установки, които, трябва да добавя, са автентични.

— Направили сте всичко това само за да ме отстраните от „Хачърли“?

— Не само поради тази причина. Това ще научи твоето поколение, че имате власт само защото ние сме решили така.

Под чадъра на КНТИНО има хиляди компании, всяка оглавена от хора като теб, които понякога забравят къде им е мястото. Китай преживява динамични икономически промени, които от време на време заплашват да се превърнат в истински капитализъм. А всички знаем, че това поражда мисли за демокрация. Тези мисли трябва да бъдат смазани. Площад „Тянанмън“ ни научи, че наказването на народа дава на враговете ни повече основания да ни осъждат. Взимането на прицел на хора като теб, чиито прекомерни амбиции ги правят уязвими, намалява стремежите към капитализъм и оттам към демокрация. Народът не го е грижа за хора като теб. Не му харесва фактът, че високият ти стил на живот е резултат от неговия труд. Народът обича да слуша за корумпирани изпълнителни директори, екзекутирани за злоупотреба с държавни средства. В падението ти те виждат как държавата защитава интересите им.

— Докато и двамата знаем, че именно държавата ограничава все повече правата им.

Ю Куан се усмихна.

— От случилото се с теб директорите, управителите на фабрики и мнозина други ще разберат, че не са свободни, както мислят. Твоето поражение ще ги накара да забравят най-малко за още десет години мечтите си за независимост. И когато те бъдат обуздани, хората, които работят за тях, ще станат отстъпчиви.

— А ако бях успял? — попита Лиу.

— Аз щях да обера лаврите, но рискът от провал беше твърде голям, за да те подкрепя изцяло. Предпочетох да те насърча малко, но не и да ти вдъхна смелост. Ти го направи на своя глава.

— Колко ви струва всичко това? Златото, минно-геоложките проучвания, корабите? Заслужаваше ли си цялата тази игра на власт?

— Да контролирам Китай още десет години? Разбира се. Освен това всичките кораби са стари и ръждясали и предназначени за вторични суровини. Господин Сун вече взе от трезора ти остатъка от златото, който ти не предаде за телевизионното предаване. Естествено не беше евтино, но, изглежда, на Канала са причинени достатъчно щети, и ще се погрижим поръчката по възстановяването да бъде възложена на „Хачърли“. Единственият път за транспортирането на стоките остана провлакът и нашата железопътна линия и петролопроводът.

— Значи на корабите наистина има експлозиви?

— Повече от достатъчно, така че една-единствена детонация да блокира пролива Гейлард поне за година — отговори Ю Куан. — Не разбираш ли, че аз взех най-доброто от твоя план и изхвърлих останалото. Не е необходимо да заплашваме Съединените щати с ядрени оръжия, за да присъединим Тайван. Китай ще стане богата страна и те сами ще поискат да се върнат при нас. Ти ми трябваше като пример за хората, които ще направят Китай богат за доброто на партията, а не за себе си. Боя се обаче, че ти отдавна си забравил този урок.

Надхитрен във всяко отношение, Лиу онемя. Генералът го бе манипулирал безупречно и го бе тласкал все по-напред само за да предизвика падението му. Лиу усети, че вибрациите на кораба леко се промениха, когато оборотите на двигателите се увеличиха. Осемте големи мобилни ракетни установки можеше да бъдат натоварени за петнайсетина минути от двата кулокрана — все пак не беше необходимо да внимават, сякаш боравят със стратегически ракети.

— Ще се върна ли с вас? — попита Лиу.

Ю Куан поклати глава, сякаш тази мисъл го натъжи.

— Съжалявам, мой млади приятелю. Някой трябва да остане тук и да поеме вината за този опит за корпоративно превземане на Панама. Донесох куфарче, пълно с документи, които показват, че операцията е изцяло твое дело. Сутринта казахме на президента Квинтеро и на директора на Канала Феликс Силвера-Ариас, че е в техен интерес да мълчат за участието си.

— Семейството ми?

— Няма да споделят съдбата ти.

— Много щедро от ваша страна — сериозно каза Лиу. Обикновено съпругите, родителите, децата и роднините бяха преследвани заради грешките на някой член на фамилията. Страхът беше един от начините, по които правителството държеше народа в желязната си хватка. — Какво ще стане сега?

— Не разполагаме с много време. — Ю Куан бръкна в джоба си, извади цигари и предложи на Лиу. — Знам, че ги отказа, но като имам предвид обстоятелствата… Сержант Хуай, искате ли цигара?

— Благодаря, генерале. — Хуай запали и се отдръпна в сенките, очаквайки заповеди.

Тримата пушеха мълчаливо.

— А съкровището, генерале? — попита Лиу, пусна фаса си на палубата и го стъпка. — Ще се опитате ли да го намерите?

— Не съм мислил за това. Ако наистина съществува, предполагам, че за месец или година ще го открием и ще го предадем на панамците в жест на добра воля. Да получиш злато на стойност един милиард долара, макар да е твое, е мощно дипломатическо оръжие.

Към тях се приближи офицер и козирува на генерал Ю Куан.

— Товарът е на борда. Капитан Уон докладва, че „Ингландър Роуз“ е излязъл от шлюзовете „Мирафлорес“ и се е насочил към нас.

— По дяволите! Кажи на капитана, че след малко ще потеглим. Чакай. Ще дойда с теб на мостика. Сержант Хуай, дай оръжието си на господин Лиу.

— Сър?

— Дай му оръжието си. Най-малкото, което можем да направим за господин Лиу, е да му позволим да излезе с чест от цялата тази история. Но за всеки случай не го изпускай от поглед. — Генералът взе едно куфарче от каютата на първия помощник-капитан и го заключи с белезници за китката на Лиу. — Когато приключи, занеси тялото му в кабинета му, измисли някакво обяснение за пред персонала и изкарай хората си от Панама колкото е възможно по-бързо.

— Слушам. — Ветеранът погледна Лиу и после отново се обърна към генерала. — Може ли да попитам нещо?

— Какво има? — троснато отвърна Ю Куан, ядосан, че Хуай е съзрял неяснота в заповедите му.

— Когато говорехте за цената на операцията, не споменахте хората, които загубих.

Нещо в тона на сержанта накара Ю Куан да го изгледа с подозрение.

— Дългът на войника е да изпълнява заповеди, сержант. Това е цената на войната.

— И аз мисля така, сър.

Генералът се обърна, за да тръгне след първия помощник-капитан към мостика.

— Цената на войната — повтори Хуай и извади пистолета си от кобура.

Лорън се бе преместила до Мърсър, прегърнала го бе през кръста, сложила бе глава на рамото му и чакаше неизбежното. Французите разговаряха тихо помежду си и вероятно се молеха на Бога или си припомняха за храбростта на загиналите легионери пред лицето на смъртта. Хари пушеше и пиеше на малки глътки остатъка от уискито. Мърсър бе отказал да пийне, защото знаеше, че „Джак Даниълс“ ще достави повече удоволствие на стария му приятел.

Изведнъж Мърсър чу далечен настойчив глас. Опита се да го пренебрегне, но после осъзна, че някой се обажда по радиото, и сложи слушалката в ухото си.

— Ангел, Ангел, тук Рай. Край.

Мърсър бе забравил за ракетоносача.

— Рай, тук Ангел Две. Казвай. Край.

— Изпратихме спасителен хеликоптер. Ще е при вас след седем минути.

Мърсър повтори високо думите, които току-що бе чул, и всички се развикаха радостно.

— Прието, Рай. Ще чакаме. Кажете на пилота, че ще има само две минути, за да ни вземе и да се махне оттук.

— Ще й кажа — отговори свързочничката.

Пилотът на пристигащия хеликоптер също беше жена.

Фош се свърза с Рабиду.

— Евакуация с хеликоптер след седем минути.

— Аз имам още по-добра новина. Мюнц почти успя да обезвреди експлозива. Щом стигна до часовниковия механизъм, нямаше други замаскирани бомби. Оттук насетне работата е ясна.

— Колко време ви трябва?

— Минута, може би и по-малко.

— Детонаторът ще бъде обезвреден, преди водата да предизвика късо съединение. Кажи на Мърсър да насочи кораба към дълбоки води. Ако се задържим на повърхността достатъчно дълго, закарайте го под Моста на двете Америки и го оставете да плава в Панамския залив.

— Добре. Браво.

— Мюнц е почти готов — обяви Фош пред останалите. — След минута часовниковият механизъм ще бъде деактивиран. Корабът няма да експлодира.

— Сигурен ли е?

— Сапьорите не се хвалят, когато под задника им е напечено — засмя се лейтенантът. — Каза да оставим кораба да потъне в дълбокото.

— Това няма да се случи — заяви Хари. — Ще имаме късмет, ако излезем от Канала. Не мога да преценя колко бързо се пълни с вода, но няма да изминем повече от два-три километра.

— Добре — рече Мърсър. — Какво се намира на това разстояние?

Лорън се замисли.

— От дясната страна на Канала са Балбоа и изоставен склад за гориво край Родман, а от лявата е пристанището на „Хачърли“.

Мърсър, Хари и Лорън мигновено се спогледаха.

— Какво ще кажеш, Хари? — попита Мърсър.

Старецът се ухили.

— Не мога да си представя по-подходящо място за погребението на този стар кораб от пристанището на Лиу.

Мърсър изчака потвърждение, че Мюнц е успял, и после се свърза с „Маккамбъл“. Две минути по-късно германецът и френският му партньор се качиха на мостика. Бяха мокри от пот, но нищо не можеше да помрачи радостта им от извършеното.

— Не ме интересува на кое място сте в списъка — заяви Фош и ги целуна. — И двамата сте повишени.

— Ангел Две вика Рай — каза Мърсър, след като също ги поздрави.

— Казвай, Ангел.

— Малка промяна в плановете. Експлозивите са деактивирани. Ще се опитаме да стигнем до пристанището на „Хачърли“. Още не го виждаме. Можете ли да ни кажете дали там има раздвижване?

— Един момент, Ангел. Сигурни ли сте за експлозивите?

— Щяхме да крещим хеликоптерът да дойде по-бързо, ако не бяхме сигурни.

— Прието, Ангел. На пристанището има само един кораб. В момента излиза от закрития сух док.

Мърсър подозираше кой е корабът.

— Рай, можете ли да прочетете името му?

— Можем да прочетем списание, пъхнато в задния джоб на докер от екипажа му. Казва се „Корвалд“ и е регистриран в Либерия.

— „Корвалд“ излиза от сухия док — съобщи Мърсър на Хари.

Старецът подаде още по-голяма тяга на двигателите.

— Не казвай нищо повече. Хайде, миличък — обърна се Хари към кораба, — дръж се заради стария капитан Хари и той ще ти устрои изпращане, подхождащо на безстрашен герой.

— Ще блъснеш „Корвалд“? — попита Брунесо.

— Ако „Роуз“ ми позволи. — Хари се усмихна и потупа кормилото.

— Да не си полудял? Натоварени сме с хиляди тонове експлозиви, а „Корвалд“ носи междуконтинентални балистични ракети. Ще убиеш всички ни и ще изравниш със земята пет квадратни километра.

— Не се тревожи, Рене — намеси се Мърсър, преди Брунесо отново да се ядоса. — Хари прави една от лошите си шеги. Няма да блъсне кораба. Ще прегради пътя му и няма да му позволим да избяга. Ракетите са идеалното доказателство срещу Лиу Юшен.

Френският агент, изглежда, остана удовлетворен от обяснението, но продължи да мръщи. Очевидно беше, че няма доверие на Хари Уайт.

Мърсър се приближи до приятеля си, за да не ги чуе Брунесо.

— Нали наистина не смяташ да блъснеш „Корвалд“?

— Напротив — ухили се Хари. Намираха се на осемстотин метра от пристанището на „Хачърли“. На фона на бурята високите кулокранове се извисяваха като гигантски ешафоди. Зад тях имаше лабиринт от контейнери. Непосредствено до крановете беше сухият док. Задната част на кораб бавно се измъкваше от грамадния изход. — Поеми кормилото.

— Какво?

Хари се отдръпна от контролните уреди.

— Казах, поеми кормилото. Разполагаме само с няколко минути и не се шегувах, като казах, че ми се пишка. Поддържай курса към сухия док.

Когато Хари се върна, „Ингландър Роуз“ бе започнал да се накланя наляво под ъгъл, който се смаляваше забележително бързо. От сухия док ги разделяха четиристотин метра бурни води. „Корвалд“ почти бе излязъл от заграждението. „Роуз“ продължаваше да се пълни с вода и ставаше все по-муден. Скоростта намаля и Хари реши, че няма да успеят.

— Виж сега какво искам да направя — каза той. — Ако продължим, ще се наклоним наляво. Корабът няма да потъне, защото водата не е достатъчно дълбока, а само ще заседне на една страна. Всички ще отидете на десния борд и ще чакате това да стане.

— А ти? — попита Мърсър.

— Трябва да поддържам курса колкото е възможно по-дълго.

— Някой да намери въже — каза Лорън. — Ще те завържем през кръста и ще те издърпаме, когато корабът се наклони.

Членовете на групата взеха оръжията си и излязоха. Мърсър завърза Хари за перилата на страничния мостик.

— Добре ли е така?

— Имам чувството, че съм в усмирителна риза — оплака се Хари.

Мърсър остана до приятеля си, докато корабът се приближаваше до целта си, накланяйки се на една страна. Според клинометъра ъгълът беше двайсет и два градуса. Освен това уредът показваше, че корабът може да се изправи от наклон четирийсет и пет градуса, но не и когато трюмовете са пълни с вода и вероятно само когато вълните му помогнат.

Хари и Мърсър виждаха ясно „Корвалд“. Беше по-нов и по-голям от „Роуз“. Товарът очевидно не беше достатъчно тежък, за да се скрие ярката линия антикорозионна боя по ватерлинията. На задната палуба имаше хора. Други се виждаха на страничния мостик. Трима бяха в тъмни морски униформи, а други двама — с костюми. Двамата цивилни бяха по-ниски от останалите и единият беше възпълничък. Нещо в по-слабия от двойката притесни Мърсър, той взе бинокъла и се разкрачи за по-голяма устойчивост.

Настрои фокуса и се взря. Чертите на мъжете станаха ясни. Всички гледаха стария параход, който се приближаваше към тях. Мърсър не познаваше никого освен мършавия.

Пръстите му стиснаха бинокъла и започнаха да треперят.

— Сун е на онзи кораб!

— Кой? Инквизиторът?

— Да.

— По дяволите!

— Не можем да им позволим да се измъкнат, Хари.

— Работя по въпроса, приятелю, работя.

Макар че едва се движеше под собствената си тежест, „Роуз“ напредваше към „Корвалд“, тласкан от течението в Канала. Разстоянието намаля на сто, после на осемдесет метра. На перилата на китайския кораб изведнъж се появиха въоръжени мъже и откриха огън — отначало спорадичен, а сетне по-постоянен и насочен. За трети път около мостика започнаха да рикошират куршуми. Хари и Мърсър се хвърлиха на палубата.

— Мамка му!

— Какво има? — попита Мърсър, уплашен, че са улучили Хари.

— Трябваше да видя накъде ще завива „Корвалд“. Може да обърне и да се отправи към открито море или да мине покрай нас, да заобиколи пристанището и да ни се появи в гръб.

— Как ще разбереш накъде ще тръгне?

Куршум проби тапицерията на стола, на който допреди малко бе седяла Лорън.

— Трябва да видя дирята на килватера и накъде е завъртяно кормилото.

— Елате тук! — извика Лорън. — Ще ви убият!

— Не си заслужава — добави Фош.

Мърсър не им обърна внимание и включи радиостанцията.

— Рай, обади се. Тук Ангел Две. Къде е хеликоптерът?

В същия миг се чуха въртящите се перки на „Сийхок“, който забръмча на шест-седем метра над главите им. През счупените стъкла нахлу силен вятър. Хеликоптерът се бе снишил, използвайки за прикритие „Ингландър Роуз“, и се бе появил в последния момент. Обърна се под такъв ъгъл, че стрелецът на вратата да може да обсипе с куршуми кораба с ракетите.

Улучи само двама от китайските войници — другите се пръснаха да се скрият.

Мърсър помогна на Хари да стане. Водата около носа на „Корвалд“ беше разпенена. Като използваше мощния си двигател, корабът бе започнал да завива, надявайки се да изпревари „Роуз“, като поеме по Канала.

Хари мигновено забеляза това и викна:

— Спипахме ги! — И завъртя кормилото.

Като маневрираше така, че носът да застане перпендикулярно на сухия док, но все още да е насочен към брега, капитан Уон се надяваше да изпревари старото корито, като мине покрай него. Ако можеше да прочете мислите на Хари Уайт, щеше да завие на другата страна и лесно да избегне потъващия кораб.

Между двата плавателни съда, носещи се по течението, оставаха двайсет метра. Хари увеличи тягата за последен път. „Роуз“ се придвижи малко напред и се наклони силно, когато в трюмовете влезе още вода.

Мърсър допълзя до мостика и помогна на другите да издърпат Хари при тях.

Динамично променящият се ъгъл на кила и кормилото тласна парахода към „Корвалд“. „Ингландър Роуз“ се вряза в хладилния кораб и проби в корпуса му голяма дупка. Когато инерцията му се изразходва, „Роуз“ се наклони още повече. Вътрешните помещения се наводниха и от отдушниците и пробитите люкове изригна вода.

Корабът се удари в дъното и килът се огъна, като издаде пронизително агонизиращо скърцане. Параходът започна да потъва, наклонен на една страна. Крановете отпред се блъснаха в палубата на „Корвалд“ и се строшиха като кибритени клечки. Горният край на надстройката се разби в кабината на щурвала на другия кораб в експлозия от счупени стъкла и хора, които не бяха успели да избягат. Коминът се откъсна, претърколи се като огромна тръба върху палубата и премаза двама стрелци.

Вълните, предизвикани от сблъсъка, разделиха двата кораба за миг, но после те се удариха още по-силно. В корпуса на „Корвалд“ зейна още една дупка. „Роуз“ продължи да потъва към плиткото дъно. Откъснатите стоманени листове, въжета и други отломки свързаха двата плавателни съда. Китайският кораб бе повлечен надолу от тежестта на „Роуз“, който се изправи на десет градуса, когато най-после спря да потъва. „Корвалд“ обаче се отправи към дъното.

„Роуз“ застана неподвижно. Вълните се плискаха само на метър и половина от мястото, където се бе събрал екипажът.

Мърсър се съвзе пръв.

— Мисля, че ще ни нападнат.

Лорън погледна през вратата на мостика, не видя нищо друго освен вода и грабна оръжието си.

— Той има право. Не можем да останем тук. Ще ни атакуват.

Мърсър докосна подутината на тила си. Беше се ударил в стената по време на втория сблъсък.

— Да изчакаме минута.

— Какво? — едновременно извикаха останалите.

Той им показа часовника си. Беше точно единайсет.

— Ще пристъпим към действие, когато „Чейндж“ експлодира. Хеликоптерът ще ни осигури прикритие. — Мърсър включи предавателя си и обясни плана си на „Маккамбъл“, който щеше да го съобщи на пилота на „Сийхок“. Хеликоптерът се бе отдалечил от обстрела от „Корвалд“.

— Според моя часовник — каза Лорън — трябва да се взриви след четири, три, две, една…

Нищо.

— Твоят ролекс е твърде точен — пошегува се Фош. — Те имат евтини китайски боклуци.

Хари се приготви да каже нещо остроумно, но в този миг в ниските облаци блесна ослепителна мълния. Челюстите му увиснаха и очите му се насълзиха.

На двайсетина километра нагоре по Канала се взривиха седем хиляди тона експлозиви. Огненият ураган сякаш раздра небето, когато изригна и се извиси във висок стълб от пламъци. „Робърт Т. Чейндж“ престана да съществува, заличен от лицето на земята в първите милисекунди на взрива. „Марио ди Касторели“ се повдигна над водата и прелетя почти осемстотин метра. Парчетата от корпуса му отхвръкнаха още по-надалеч. Милиардите литри изпарена вода се смесиха с неимоверно високото налягане, което блъсна скалите наоколо. За миг пръстта под Канала се превърна в меко тесто и напуканите планини започнаха да се срутват, запълвайки кратера, издълбан от експлозията. Във въздуха се издигнаха облаци прах, досущ маси пепел, изсипващи се от изригващ вулкан.

Ударната вълна, придвижваща се по земята, оживи повърхността на Канала около „Роуз“. Всички видяха как увеличаващото се огнено кълбо се издигна над хоризонта, но не чуваха нищо. Заляха ги мощни триметрови вълни. Ударната вълна ги връхлетя секунда по-късно и чак след това се разнесе грохотът на детонацията.

В пролива в безкрайна лавина се срутиха десетки хиляди кубически метри камъни и отломки от планинския склон. На отсрещния бряг имаше леко наклонено поле с площ четири акра. Структурните промени в релефа станаха причина горните три метра пръст върху него да се свлекат в Канала. Лавините падаха с неотслабваща сила няколко минути, а свлачищата щяха да продължат дни наред, докато релефът не улегне.

За пръв път от 10 октомври 1913 година, когато след телеграфния сигнал от Удроу Уилсън в Белия дом дигата между пролива Гейлард и езерото Гатун бе взривена, Атлантическият и Тихият океан вече не бяха свързани. Най-важният воден път в историята на морската търговия бе прекъснат. Бурните води и пламъците стигаха до двата бряга.

Мърсър предупреди останалите веднага щом чу звука. Не можеха да губят ценните секунди на отвличане на вниманието, предоставени им от експлозията. Пилотът на „Сийхок“ разбра заповедите и не си направи труда да гледа ужасяващото разрушаване на Канала, а направи кръг и сниши хеликоптера, за да може стрелецът на вратата да открие огън по мостика на „Корвалд“, където се разхвърчаха стъкла и кръв.

Легионерите поведоха групата покрай останките от надстройката. Стоманата беше хлъзгава от дъжда и придвижването бе коварно. Нямаше къде да се скрият. Ако хеликоптерът не притискаше китайците, бягството им щеше да е невъзможно.

Мюнц и Фош първи стигнаха до края на надстройката и се хвърлиха на палубата, за да надникнат над ръба и да видят кой или какво има отдолу. Страничният мостик на „Корвалд“ стърчеше на три метра над главите им. Не се виждаше никой от китайците.

— Чисто е — извика Фош и се скри от погледа им.

Останалите се втурнаха напред. Перилата на „Корвалд“ бяха само на трийсет сантиметра под тях и на разстояние един метър. Водата между двата кораба продължаваше да се вълнува, докато от наклонилия се товарен кораб излизаше въздух.

Фош изчака в сянката на отдушника, за да помогне на другите да скочат. „Сийхок“ продължаваше да стреля по разрушената кабина на „Корвалд“, намираща се на десетина метра зад тях. Под срутения комин на „Роуз“ се подаваха два крака.

— Какъв е планът ти? — обърна се Мърсър към офицера от Легиона.

— Je ne sais pa.[45] Мислех, че ти имаш някаква идея.

Мърсър погледна към носа и забеляза движение. Един китайски войник си приближаваше и търсеше удобна позиция, откъдето да обстрелва хеликоптера. Мърсър насочи карабината си, но Рабиду го изпревари и застреля мъжа с три куршума.

От скривалищата си се подадоха още двама китайци и Лорън и Фош ги убиха.

— Хеликоптерът отвлича вниманието на всички на борда — каза Мърсър. Беше се задъхал. — Фош, вземи двама души и претърси предната палуба, за да не може никой да се промъкне зад нас.

— D’accord. — Лейтенантът дръпна Мюнц и легионера, чието име Мърсър не знаеше, и изчезна зад комина.

Мърсър и останалите заобиколиха надстройката, като се пазеха от стъклата, които продължаваха да падат от мостика. Брунесо стигна до затворения люк и прикри Рабиду, който го отвори. Вътре не чакаше никой.

— Това вече не го ли правихме веднъж днес? — отбеляза Хари.

— Престани да се оплакваш и ни помогни да намерим място, където да се скрием, докато Фош се върне.

Тръгнаха по тъмен коридор, завиха наляво към вътрешността на кораба и откриха незаключена каюта. Мърсър влезе пръв, вдигнал карабината. Нямаше никого. Хари се приближи до бюрото и седна.

— Така е по-добре. Проклетият изкуствен крак започна да ми досажда.

Минута по-късно всички чуха шум пред каютата. Рене надникна през вратата и после я отвори широко, за да влязат Фош и другите.

— Чиста ли е палубата?

Той кимна.

— Имаше още трима. Какво ще правим сега? Да намерим ли останалите?

Мърсър се замисли.

— Не всички. Само един от тях.

— Сун? — досети се Хари.

— Аз трябва да го направя — заяви Мърсър. — Не мога да обясня защо, но трябва.

— Не си заслужава — възрази Лорън, стъписана, че Мърсър предлага такова нещо. — Всички можем да чакаме тук. Никой няма да ни намери, пък и панамската брегова охрана ще дойде след няколко минути.

— Вие чакайте тук, но аз отивам — заяви Мърсър и провери амунициите си.

— Сун няма да се измъкне — настоя Лорън. Не бе виждала такава ожесточеност в очите на Мърсър и това я уплаши. — Ти ме убеждаваше да не проявявам излишна храброст. Вслушай се в собствения си съвет.

Той отговори, без да я поглежда:

— Ако знаеше каква празнота чувствам заради онова, което ми направи той, нямаше да ме молиш да остана. Няма да съм същият, докато не се убедя, че е мъртъв. Знам, че не е логично, но така го чувствам.

— Остави го да отиде, Лорън — каза Хари. — Той има право.

— И ти ли? — Тя се обърна към стареца. Почувства се предадена, защото искаше поне най-добрият приятел на Мърсър да разбере безразсъдността на постъпката му.

— Така ще е най-добре. Върви, Мърсър. Ще те чакаме тук.

— Отново съм ти длъжник — каза Мърсър и тръгна към вратата. На лицето на Лорън бе изписано негодувание. — Съжалявам.

Излезе и тръгна по коридора.

Няколко дълги секунди никой не помръдна и не каза нищо. Накрая Фош се обърна към Хари.

— Мина ли достатъчно време?

— Още няколко секунди.

— За какво говорите? — попита Лорън.

— Ще го проследим — отговори Хари. — Ти как мислеше?

Мърсър тичаше. Усещаше, че нищо не може да убегне от погледа му. И най-тъмните сенки изглеждаха светли. Слухът му беше още по-изострен. Всяко изскърцване на борда на кораба ясно отекваше в ушите му. В състояние беше да определи източника на всеки звук.

Качи се две палуби нагоре и се приближи до мястото, където хеликоптерът обстрелваше мостика. Мина покрай един офицер, който пълзеше към кабината на щурвала, за да умре. Дирята кръв от раните в гърдите му водеше към трети ред стъпала. На фона на отсечения ритъм на картечницата Мърсър чу гласове, пищящи на китайски, приведе се и тръгна нагоре.

Стигна до площадката и предположи, че хората от мостика са се евакуирали, защото вратата към останалата част на надстройката беше затворена. Вляво имаше малък коридор, водещ към задната палуба, където бяха каютите на екипажа. Вдясно се виждаше голяма каюта, вероятно на капитана. Гласовете се чуваха оттам.

Мърсър излезе от площадката, за да види по-добре какво става, и позна мъжете. Единият беше капитанът, а другият — нисък пълен цивилен. За съжаление третият не беше Сун, а някакъв военен. Колкото повече Мърсър го гледаше, толкова повече се убеждаваше, че това е същият човек, който го бе заловил след преследването в автовоза.

Мърсър не разбираше какво говорят, но военният, изглежда, не беше доволен от нещо и дори бе насочил пистолет срещу цивилния и капитана.

— Казвам ти за последен път, Хуай — рече генерал Ю Куан, като се мъчеше да овладее гнева си. — Махни тоя проклет пистолет.

— Не мога да го направя, генерале. Не и докато не ми отговорите защо решихте да пожертвате хората ми.

— Вече ти казах, че смъртта на войниците е цената на войната.

— Точно това ме озадачава. Срещу кого беше тази война? Срещу Панама? Срещу Америка?

Ю Куан млъкна, изведнъж осъзнал какво има предвид сержантът. Хуай бе загубил хора в конфликт, който не разбираше. Той искаше отговори и генералът виждаше, че някакво уклончиво обяснение няма да го удовлетвори.

— Операцията беше в защита на нашия начин на живот, сержант. Не всичките ни врагове са с бяла кожа и кръгли очи. Някои са от собствените ни редици.

— Лиу Юшен може и да е негодник, но никога не съм го смятал за свой враг.

Ю Куан се хвана за думите му.

— Може би. Уби ли го?

Хуай се възползва от отчаянието на генерала.

— Може би. А може би съм го пуснал да си върви и в момента урежда връщането си в Китай.

Всъщност Лиу лежеше в безсъзнание в една от каютите, окован с белезници за тръбата зад тоалетната чиния. Хуай още не беше сигурен дали ще каже на някого, или ще го остави да се удави, докато „Корвалд“ продължаваше да се пълни с вода от дупките в корпуса. Само за няколкото минути, откакто бе нахлул в каютата и бе намерил Ю Куан да се крие от картечницата на хеликоптера, Хуай усещаше, че палубата се накланя все повече.

— Пуснал си го!? — изкрещя Ю Куан.

Хуай стисна пистолета по-здраво, за да покаже на генерала кой владее положението.

— Кой реши, че Лиу е наш враг?

— Твоето правителство.

— Моето правителство го е осъдило като предател и в същото време е позволило десетки от хората ми да умрат, като работят с него, само за да направи политическо изявление за предателството му. Мисля, че това е по-голямо нарушение, отколкото стореното от Лиу.

— Е, и какво смяташ да направиш? — подигравателно се усмихна Ю Куан и сви презрително устни. — Ще ме застреляш ли? След това ще трябва да застреляш и капитана, и всички други на кораба, за да не убият теб.

— Ето, това не можете да разберете — спокойно каза Хуай. — Жертвата, която един войник е готов да направи за хората си. Нямам нищо против да умра, като ви убия. Вие предадохте хората ми, мен и Народноосвободителната армия. Осъждам ви на смърт за предателство, генерал Ю Куан.

Хуай вдигна пистолета.

В каютата отекна изстрел.

Сержантът политна назад и се хвана с лявата ръка за гърдите, откъдето бликна кръв. Господин Сун бе наблюдавал сцената от банята, където се бе скрил. Емоционалната игра между воина и политика, разпалваща страха и омразата им, му хареса. Но той знаеше на кого принадлежи лоялността му и прецени кога сержантът ще стреля. Сун го изпревари и остана доволен от точното си попадение, защото не беше много добър с огнестрелните оръжия.

След част от секундата се разнесе втори изстрел. Прицелването беше безпогрешно. Куршумът бе изстрелян, докато Хуай падаше, и пръсна черепа на генерал Ю Куан. Мозъкът и кръвта му оплискаха стените и потекоха към пода като лепкава тиня.

Мърсър не видя дали цивилният уби военния, но беше логично да предположи, че всеки, замесен в заговора, е въоръжен. Единственото, в което бе сигурен, беше, че инцидентът няма нищо общо с него. Неговата битка беше със Сун, а не с китайската армия и цивилните й диригенти. Капитанът на кораба заобиколи трупа на военния, затвори вратата и я заключи.

Мърсър прогони от съзнанието си сцената, на която току-що бе станал свидетел, и продължи да търси Сун. Предполагаше, че инквизиторът се крие колкото е възможно по-далеч от мостика. Тръгна по коридора, като проверяваше всяка каюта. Повечето бяха отключени и той ги огледа набързо. Стараеше се да пази тишина, макар че какофонията навън и алармите, виещи на борда, заглушаваха всички звуци, които издаваше.

Всеки път, когато излизаше в коридора, поглеждаше към капитанската каюта, за да се увери, че оттам не е излязъл някой. Стигна до последната врата и натисна дръжката. Беше заключено. Той ритна вратата, разби ключалката и насочи карабината. Вътре нямаше никого. Мърсър отиде в банята и видя човек, окован с белезници за тоалетната.

„Този пък кой е, по дяволите?“ Помещението беше тясно и Мърсър преметна на рамото си карабината и извади пистолета. Подвикна тихо, но не получи отговор, затова бавно се приближи и подритна човека. Той лежеше по лице и не помръдваше. На китката му бе закачено куфарче. Мърсър отново го ритна, преобърна го и веднага позна Лиу Юшен. Едва се сдържа да не натисне спусъка.

— Виж ти. — Мърсър го разгледа по-отблизо. На лицето на Лиу имаше тъмночервена рана. Мърсър го докосна. Кожата на китаеца беше студена и твърда. Беше мъртъв. Бяха го ударили твърде силно по главата и бе получил мозъчен кръвоизлив. — Добре.

Корабът изскърца — продължаваше да се накланя към „Ингландър Роуз“. Мърсър погледна през рамо, за да се увери, че на вратата няма никого, после се наведе, за да махне белезниците на Лиу, защото предположи, че куфарчето съдържа важни документи.

Когато започна да търси начин да избяга, господин Сун видя, че американецът влиза в последната каюта. Окуражен от точния си изстрел, той реши да убие Мърсър. Единственият човек, който бе избягал преди иглите за акупунктура да го пречупят, се намираше само на няколко метра от него и не съзнаваше, че го следят.

Сун тръгна безшумно по коридора, стигна до каютата и се наведе, за да надникне през процепа. Мърсър беше в банята. Беше се навел над Лиу Юшен. Сун бе виждал много смърт и мигновено разбра, че Лиу е мъртъв.

Извади тежкия си пистолет. Мърсър още беше с гръб към него. Сун сложи пръст на спусъка, но ръката му се разтрепери. Той пое дълбоко дъх и се прицели отново.

Нямаше начин да не улучи.

Някакво шесто чувство накара Мърсър да се обърне в последния момент. Той видя Сун и вдигна оръжието си, но не беше достатъчно бърз.

Сун имаше време дори да се усмихне.

И след това изкрещя, защото от гърдите му изскочи лъскаво острие от закалена стомана, което го прикова към стената. От устата му бликна гейзер от кръв. Одите му се отвориха широко и станаха безизразни. Хари издърпа острието и влезе в каютата. Горните шейсет сантиметра на сабята му бяха облени в кръв.

— Сега си ми три пъти длъжник. — Той се наведе и свали часовника от кокалестата китка на Сун. — „Таг Хойер“. Струва ми се, че е твоят. — Хари го хвърли на Мърсър. — Това доказва, че каквото и да ти е взел този тъпак, отново си е твое.

Мърсър погледна часовника си, после приятеля си. Беше изумен и почти не беше в състояние да говори.

— Ще ти кажа нещо, Хари, но ако го споделиш с някого, ще го отрека.

— Знам какво е — с дрезгав от вълнение глас отговори старецът. Смелостта изведнъж го напусна и очите му се напълниха със сълзи. — И аз те обичам, момчето ми.

Епилог

Всички се бяха качили на вулканичното езеро. Мърсър и Мигел вървяха по брега на Реката на руините. Останките от лагера на Гари Барбър изглеждаха същите като преди. Единствените разлики бяха няколкото следи от животни и поникналите растения в разкъсаните палатки и между разпръснатите инструменти. Въпреки това имаше нещо, което мъжът и момчето усетиха, докато крачеха мълчаливо.

Призраците бяха изчезнали.

Духовете на Гари и хората му и на родителите на Мигел бяха намерили покой благодарение на жертвите, които всеки бе направил от първия ден, когато Мърсър бе открил труповете. Не беше необходимо да разговарят за това. Фактът беше очевиден като жегата и влажността в тясната малка долина.

— Ще бъдеш ли щастлив с Роди и Кармен? — попита Мърсър, когато намериха удобно място на брега на реката досами водата и седнаха.

— Мисля, че да — искрено отговори Мигел. — Те са много добри и обичат децата си.

— А училището? Вълнуваш ли се, че ще ходиш на училище?

Момчето направи гримаса.

— Ще ми се подиграват, защото не мога да чета като децата на моята възраст. И не знам куп други неща.

— Не мислиш ли, че ако полагаш усилия, ще научиш всичко, което знаят те?

— Може би — уклончиво отговори Мигел.

— След година ще си най-умното дете в цялото училище.

— Мислиш ли? — Момчето засия.

— Сигурен съм. И знаеш ли какво още?

— Какво?

— Ако имаш хубави оценки, ти и семейството на Роди може да ми дойдете на гости във Вашингтон за коледната ваканция.

— Страхотно! Господин Хари ще бъде ли там?

— Хари винаги е там.

— Тогава ще получа хубави оценки.

Мърсър повярва на обещанието му. Мигел беше изключително момче, много възприемчиво и отговорно за годините си. С любовта и подкрепата, които щеше да му даде семейство Херара, Мигел щеше да преодолее травмата от загубата на родителите си.

— А Лорън? Тя ще бъде ли там?

Сега беше ред на Мърсър да отговори уклончиво. Двамата с Лорън не бяха обсъждали други планове освен пътуването до Реката на руините. Той не я бе виждал често през седмицата, след като бяха сложили край на опита на Лиу да разположи ядрени ракети в Панама.

Последното действие на драмата бе оставило без отговор десетки въпроси и Лорън работеше заедно с агентите на ЦРУ, ФБР и министерството на отбраната, за да намери обяснение. След два дни Мърсър научи, че цивилният, когото бе видял да убиват на „Корвалд“, е високопоставеният генерал Ю Куан. Никой нямаше представа какво е правил на кораба, нито защо ракетите, намерени в трюма, са бутафорни. Външните обшивки изглеждаха автентични, но вътре имаше само цимент, за да тежат колкото истински междуконтинентални балистични ракети.

— Не знам дали Лорън ще дойде — най-после отговори Мърсър. Тя трябваше да пристигне следобед за двудневен престой на езерото и това вероятно щеше да е единствената възможност да я попита.

Той стоя на езерото три дни заедно с Фош и екипа му. Рене Брунесо замина за Франция скоро след като Бреговата охрана ги спаси от потъващия хладилен кораб и бе показал дипломатическия си паспорт, настоявайки за имунитет. Мърсър не го обвиняваше, че се отърва от нощта в затвора, която останалите изтърпяха, докато не се намесиха американското и френското посолство, а и представители на Пентагона.

Преди да ги спасят, Роди Херара вече бе започнал да организира хората си да затворят разбитите врати на шлюза. Поради огромния прилив на вода работниците не посмяха да се опитат да затворят останалите врати, като с основание се опасяваха, че хидравликата няма да може да попречи на потока да изкриви стоманата и да разруши вратите. Това означаваше, че не могат да направят нищо освен да оставят водата да продължава да тече. Преливникът на дигата близо до шлюза „Мирафлорес“ можеше да издържи на натоварването, но трябваше да затворят горните врати, ако не искаха езерото Мирафлорес да бъде източено.

Тогава се намесиха Роди и няколко други лоцмани. Отидоха на един заседнал в езерото товарен кораб и опънаха тежки въжета от кърмата до твърди опорни точки на действащите врати. Като използваха кораба като гигантска котва, можеха да контролират по-добре вратите и успяха да ги затворят, без двете крила да се огънат.

Водата спря да изтича и опасността Каналът да бъде блокиран и да не се използва няколко години премина. В зоната имаше само един комплект резервни врати, които скоро щяха да бъдат монтирани в шлюза „Педро Мигел“. Предстоеше да бъде сключен договор с една американска леярна за производството на друг комплект врати за шлюза „Мирафлорес“. Щяха да ги сложат след няколко месеца и щеше да мине още повече време, за да разчистят отломките, паднали в пролива Гейлард, но земекопните машини от бутафорната Мина на двайсетте дявола вече бяха потеглили, за да започнат трудната работа по разчистване на камъните, и скоро щяха да бъдат подкрепени от драги и друга техника, собственост на управата на Канала.

Всичко това щеше да отстрани физическите щети, нанесени от действията на Лиу. Политическите последици обаче щяха да се изглаждат години наред, макар че на този етап това не интересуваше Мърсър. За него задачата беше изпълнена.

Онова, което го бе довело до уединената река в центъра на провинция Дариен, беше предчувствието, че може да намери Два пъти откраднатото съкровище. Фош и хората му, включително освободеният от ареста шофьор и Жерар, легионерът, който бе загубил част от пръста си, се бяха присъединили към него. Той се нуждаеше от помощта им. За да стигне дотам, където мислеше, че е заровено съкровището, трябваше да се използват експлозиви.

Мърсър стана и отупа панталона си.

— Хайде да се върнем и да чакаме Лорън.

Изкатериха се по водопадите по-бавно отпреди, защото районът, където работеха легионерите, беше строго забранен. Труповете на китайските войници, които бяха надупчили „Зодиак“, бяха взети от съюзниците им. В един вир на половината път по склона се люшкаха остатъците от разкъсаната гумена лодка.

Щом стигнаха до хребета, Мигел хукна напред, за да играе с децата на Роди под зоркия поглед на Кармен Херара те хвърляха камъчета от пристана, който бяха направили хората на Лиу Юшен, докато бяха окупирали езерото. Китайците бяха оставили техниката си, когато панамската полиция, подкрепена от хеликоптерите „Сийхок“ на ракетоносача „Маккамбъл“, кацна на разкопките и арестува всички.

Китайските надзиратели бяха депортирани без съдебен процес, а на местните жители бе разрешено да се върнат в селата си.

Смехът на децата разсея усещането за изоставеност, спуснало се над притихналите палатки и постройки. Неколцина панамски войници бяха останали като пазачи в случай, че бунтовници се опитат да разберат какво става на планинския връх, но се държаха настрана и оставиха Мърсър и французите да си вършат работата. Кармен, Роди и децата бяха пристигнали сутринта.

— А, дойде ли? — извика Фош, който седеше с хората си и Роди около огъня. Пиеха бира и той предложи и на Мърсър.

— Искаш ли?

— И още как, по дяволите. — Мърсър се отпусна на брезентовото столче. Беше изтощен от продължителното катерене.

— Къде е Хари?

— Спи. Жегата го убива.

— И мен. — Мърсър прокара хладното шише по челото си, после си погледна часовника. — Лорън трябва да дойде всеки момент и после можем да започнем. — Анри, провери ли въжето на лодките? — В знак на уважение Фош му бе казал малкото си име.

— Разбира се.

— А експлозивите?

— Аз го направих — отговори Мюнц.

— В такъв случай сме готови.

След десетина минути се чу бръмченето на приближаващ се хеликоптер. „SH-60“ прогърмя над ръба на вулкана и кацна на пясъчния бряг, разпръсквайки мъгла от прах. Мърсър скочи и хукна към хеликоптера. От отворената врата слязоха четирима мъже в защитно облекло, последвани от Лорън, която беше по джинси и тениска.

Мъжете бяха от панамския музей по антропология и бяха дошли да вземат намерените артефакти. С помощта на Лорън те разтовариха няколко куфара и два тежки сандъка. Всичко, от което Лорън се нуждаеше за двудневния си престой, бе натъпкано в раницата на рамото й.

Мърсър несъзнателно се наведе, докато минаваше под въртящите се перки на хеликоптера.

— Как пътува? — попита той и взе раницата на Лорън.

— Зарежи излишните разговори и ме целуни — дръзко отговори тя.

Уви ръце около врата му, целуна го и притисна тяло до него. Учените ги погледнаха смутено.

— Хей — възкликна тя. — Искам да се запознаеш с пилота. Тя ни осигури прикритие. Джийн Фароу, това е Филип Мърсър.

Джийн Фароу протегна ръка през смъкнатото стъкло и се здрависа с Мърсър.

— Приятно ми е.

— Удоволствието е мое — отговори той. — Без теб всички щяхме да станем игленици на някой китайски инквизитор.

Фароу се обърна към Лорън.

— Трябва да се връщам на „Маккамбъл“. Ще се върна да те взема в осем часа в понеделник.

— Добре.

Перките отново се завъртяха. Групата тръгна към лагера. Хеликоптерът се издигна и се скри зад ръба на вулкана и в джунглата избухна обичайният хор от животински писъци и крясъци.

След малко всички се настаниха около огъня с по бира в ръка. Хари също дойде. Отначало беше нацупен от съня, но постепенно се оживи, докато пиеше първото си уиски с безалкохолно. Никой не знаеше откъде е взел лед за питието си, защото вадеха бирите от захранван с газ хладилник, който едва ги охлаждаше. Събирането приличаше по-скоро на пикник, отколкото на научна експедиция, но Мърсър искаше точно това. Той гледаше на този излет като на отплата, че са попречили на китайците да осъществят плана си.

Лорън седеше до него и държеше ръката му, докато представяше учените. Ръководителят им се казваше Ернан Парада.

— Познавах приятеля ви Гари Барбър — каза Парада. — Дойде при мен, когато пристигна в Панама, за да обсъдим легендите за Два пъти откраднатото съкровище. За пет минути разбрах, че не мога да го убедя да не си губи времето да го търси.

— Когато искаше нещо, Гари беше като питбул.

— Да, точно така. След това разговаряхме много пъти и се убедих, че той не е поредният търсач на приключения, който се надява да забогатее. Гари Барбър знаеше легендите по-добре от мен и много повече за действителната история на Ел Камино Реал, Кралския път. — Ученият пушеше богато украсена лула и прокарваше пръсти през брадата си, за да махне заплелите се в нея късчета тютюн. — Но не мислех, че ще намери съкровището.

— Не го е намерил. Бил е наблизо, но не е видял последното парче от ребуса, нито е разбирал геологията на планините, за да проумее аномалията.

Последната дума предизвика интереса на всички.

— Аномалия?

— Водопадът. Изкуствен е.

— Какво искате да кажете?

— Това не е естествена геологична особеност. Бил е направен вероятно от инките, за да преградят езерото и да напълнят кратера.

— Моля ви, бихте ли започнали отначало? — каза Парада, без да забелязва, че лулата му е угаснала.

— Там, където Реката на руините се влива в Рио Туйра, е имало нисък водопад, който не е позволявал на лодкарите да отидат по-нагоре по притока до планината. Гари е установил, че водопадът не е създаден от природата, а е бент, направен от дялани камъни, който е пълнел част от долината и е повишавал нивото на Реката на руините с около три метра. По време на испанското господство единственият начин да се придвижваш в джунглата е бил по плавателните реки. Като са построили този бент, инките са се погрижили конквистадорите да не обръщат много внимание на малката река. Гари е разбрал това и е решил, че съкровището е някъде около реката. Не му е дошло наум, че майстори строители като инките са отишли крачка по-напред. Когато са открили този район, те са видели пръстеновиден планински връх, отчасти пълен с вода. Но пукнатината от едната страна му е пречела да се напълни догоре. По моите изчисления пролуката е широка дванайсет метра в горната част и висока почти петнайсет.

Въпреки желанието си да чуе остатъка от историята професор Парада го прекъсна:

— Как го изчислихте?

— По ъгъла на естествения наклон — отговори Мърсър. — Наклонът около планината е трийсет и четири градуса — като на долината около Реката на руините. Това е естественият ъгъл, под който почвата се сляга след няколко милиона години ерозия. Но водопадът, поне горните петнайсет метра, е под много по-стръмен ъгъл, почти седемдесет и три градуса.

— Как се досетихте?

— Това са основи на тригонометрията. Стори ми се малко вероятно, че когато вулканът се е издигал по време на безброй изригвания, пласт от по-твърди и не толкова лесно поддаващи се на ерозия скали могат да останат между по-полегатите склонове. Трябва да е бил направен от хора.

— Бент като онзи долу! — възкликна Роди.

— Само че много по-голям.

— Значи инките, които са нападали керваните със злато, са направили тези бентове, за да скрият съкровището някъде в кратера?

Мърсър стисна ръката на Лорън.

— Точно така. След като скривали там златото, затваряли пролуката с бент и оставяли езерото да се напълни. И никой без съвременна водолазна екипировка не е можел да го намери.

— След като езерото се е напълнело, как са скривали другите съкровища, които са открадвали?

— Предполагам, че в края на сухия сезон, когато нивото на езерото е спадало, са рискували и са изваждали основния камък от бента.

Парада изглеждаше удовлетворен от отговора на въпроса си.

— А след като отново сложели камъка и дъждовете започнели, мястото отново е ставало скрито.

— И тъй като в тази страна вали често — обади се Хари, — предполагам, че езерото се е пълнело бързо.

— Е, къде е съкровището? — развълнувано попита Роди, сякаш бе обзет от треска за злато.

— Ключът е в дневника, който купих в Париж — отговори Мърсър и го извади от непромокаемата си чанта. — Годин дьо Лепине е прекарал няколко месеца в Панама, за да проучи какво е положението от името на френските строители на Канала. Едно от нещата, за които е писал, е вулканично езеро на север. Дошъл е по време на сухия сезон и е бил заинтригуван от лабиринта пещери на остров в това езеро. Мисля, че нашият остров също е осеян с пещери и че точно там инките са скрили съкровището.

Всички едновременно обърнаха глави към малкия остров на четиристотин метра от брега, там, където Мърсър, Лорън и Мигел бяха прекарали нощта, обградени от отровния въглероден двуокис.

— Били сме върху него! — промълви Лорън.

— Какво ще правим сега? — попита Парада и издиша облак ароматен пушек, пак беше разпалил лулата си.

— Ще взривим бента, ще оставим езерото да се оттече до естественото си ниво и ще видим дали имам право. — Мърсър огледа хората около себе си. Не бе виждал такова нетърпение, каквото бе изписано на лицата им. — Хората на лейтенант Фош вече поставиха експлозивите и имаме разрешение от властите да източим езерото. Предупредиха всички, които живеят надолу по течението на Рио Туйра, днес следобед да очакват покачване на нивото на реката.

— Господи! — възкликна Парада и се плесна по крака, също заразен от треската. — Какво чакаме тогава?

— Разрешение от вас да взривим бент, направен от инките. Опасявах се, че може да го смятате за важен артефакт.

Парада се замисли и обсъди въпроса на испански с колегите си.

— Ако бяхте дошли при нас преди седмица, щяхме да откажем. Но сега, след като Каналът е затворен и няма достатъчно пари за ремонта му освен средствата, които ще вземем назаем от вашата страна, населението на Панама ще гладува. Мисля, че загубата на научни познания си заслужава ползите.

— Знам, че не ви е лесно да вземете това решение. — Мърсър му подхвърли найлоново пликче, пълно с филмчета.

Това са снимки на бента. Заснех и едночасов видеофилм, докато поставяхме експлозивите. Тези неща може да успокоят малко съвестта ви.

Парада кимна.

— Si, gracias.[46]

Намериха удобно място за наблюдение на неколкостотин метра от водопада, откъдето да виждат основата на бента и част от долината на реката.

Никой не възрази, когато Мърсър даде радиоуправляемия детонатор на Мигел. Момчето го взе тържествено — разбираше, че взривът ще унищожи мястото, където бяха загинали родителите му. Погледна Роди и той коленичи и хвана треперещите му ръце. Двамата заедно натиснаха копчето.

Експлозията бе заглушена от разстоянието и начина, по който бяха поставени взривовете в пукнатините на скалата. От бента се разхвърчаха буци и камъни и водата заблестя като пръснати диаманти. Ударната вълна стресна и прогони стотици птици и предизвика смут сред животните. Докато тътенът затихваше, групата чу стенанията на земята под огромната тежест, преместваща се под каменната фасада.

А после забелязаха, че в основата на водопада има повече вода, отколкото се излива от горната му част. Отначало разликата беше почти незабележима, но количеството постепенно се увеличаваше, докато накрая от дупката, издълбана от експлозивите, не бликна мощна струя. Силата й разшири отвора, като изхвърли още камъни. Част от бента се напука, отприщвайки гейзери вода, после се срути и повлече още тонове земна маса.

Буйният поток се понесе към долината. Бреговете на Реката на руините бяха залени. Придошлата река изкорени и повлече всичко, което растеше по тях. Дърветата падаха и безмилостното течение ги отнасяше. По-голямата част от бента се разруши. Трясъкът на камъните и водата разтърси земята.

Досущ предизвикан от буря порой, течащ по канал, водата излезе от дупката, за пръв път от стотици години освободена да следва естествения си маршрут. Гледката беше хипнотична и всички седяха неподвижно почти час и гледаха, без никой да проговори.

Нивото на езерото спадна много по-бързо, отколкото бе предвидил Мърсър. Той бе пресметнал, че на милионите кубически метри вода в езерото ще им трябват около осем часа, за да се източат, но по всичко личеше, че сметките му са неточни и че водата ще изтече по-бързо.

Мърсър погледна крадешком към малкия остров в средата на изчезващото езеро. Той сякаш растеше пред очите им. Мястото, където бе скрил лодката в онази съдбовна нощ, беше на три метра над водата.

— Няма смисъл да стоим тук — каза той. — Хайде да отидем с лодките до острова да чакаме.

На брега, там, където по-рано се плискаше езерото, имаше тиня. Пристанът от варели изглеждаше странно нелепо, високо над брега.

Фош и Рабиду издърпаха лодките до водата и помогнаха на останалите да се качат. Кармен не пожела да отиде с тях и остана с децата, но нищо не можа да попречи на Мигел да преживее приключението. Лодките потеглиха и заобиколиха острова. Всички се взираха да видят отвор на пещера. Фактът, че не видяха нищо, не развали приповдигнатото им настроение.

Слязоха на брега и загазиха през лепкавата кал, докато стигнат до твърда земя. Хари се затрудни най-много заради изкуствения си крак и се наложи Фош и Мърсър да му помогнат. Всички се настаниха и извадиха бира и кока-кола за Мигел от хладилната чанта. Роди раздаде сандвичите, които бе направила Кармен.

Разговорът се насочи от случилото се с Канала към вероятността да намерят легендарното съкровище. На всеки половин час някой от групата отиваше да обиколи острова. Слънцето започна да се спуска към хоризонта. Мърсър каза, че ще направи една последна обиколка и след това ще се върнат в лагера, за да пренощуват, а сутринта ще дойдат отново. Лорън също стана.

— Искаш ли компания? — усмихна се тя и хвана ръката му.

— Разбира се.

Отдалечиха се от групата и Мърсър изведнъж спря. Лорън се обърна към него и вдигна лицето си — очакваше, че той ще я целуне. Но Мърсър дори не я погледна. Вниманието му бе приковано в някакво скално образувание, което бавно се показваше над спадащата вода.

— Какво е това? Пещера?

— Така мисля. След още един час ще съм сигурен. Водата все още закрива по-голямата част.

Преди да се върнат да съобщят новината на останалите, професор Парада и Роди дойдоха да видят защо се бавят. След няколко минути всички тръгнаха по калния бряг. Тинята беше гъста и вонеше на гнило.

Наложи се да заобиколят скалното образувание, закриващо пещерата, и да газят във вода до коленете, за да стигнат до входа. Пещерата беше широка десет и висока два метра, черно устие, водещо към недрата на земята. Камъкът беше хладен и хлъзгав. Мърсър беше единственият, който се бе сетил да вземе фенерче.

Той влезе във входа, опипвайки с краката си каменния под, за да провери дали няма дупки. От тавана като дъжд капеше вода. Лорън го последва.

Изведнъж подът изчезна. Мърсър усети, че под краката му има вода и стъпало. След това откри още едно и още едно. Слизаше по стълби, които изчезваха във водата. Спря, когато водата стигна до гърдите му.

— В края на краищата може би ще ни трябва водолазна екипировка — отбеляза Лорън.

— Не. Нивото на водата спада. Мисля, че под нас има подземен отвор, който ще пресуши пещерата. Трябва да чакаме.

Само след минута водата намаля до кръста му и Мърсър слезе още две стъпала. Лорън вървеше след него и трепереше от студ.

— Мисля, че стигнах до дъното — каза Мърсър след известно време. Входът на пещерата се намираше на десетина метра зад тях и на три метра над главите им. Силуетите на останалите се очертаваха на слабата светлина, проникваща в тунела.

Някъде в мрака се чу ромолене на вода, изтичаща през пролука от едната страна, както бе предположил Мърсър. Лъчът на фенерчето му не можеше да освети цялата пещера. Тръгнаха надясно покрай стената. Водата беше спаднала до коленете им. Мърсър се спъна, опита се да запази равновесие и събори и Лорън.

Удари рамото си, но земята не изглеждаше твърда. По-скоро приличаше на чакъл, отколкото на вулканична скала. Той бръкна във водата и извади шепа камъчета.

— Какво е това? — попита Лорън.

Той изтръска водата от фенерчето и изруга — светлината примигна, защото фенерчето не беше водоустойчиво. Но щом лъчът просветна пак, той го насочи към онова, което бе намерил. Въпреки оскъдната светлина нямаше съмнение, че шепата му е пълна със зелени изумруди, най-малкият от които беше с размера на жълъд.

— Господи! — възкликна Лорън, бръкна във водата, извади още една шепа скъпоценни камъни и ги пусна да паднат между пръстите й.

После извади още и ги хвърли към Мърсър. Той направи същото и двамата започнаха да се смеят.

Мърсър отмести лъча на фенерчето и освети купчина малки дървени сандъчета. Когато докосна капака на едно от тях, дървото се разпадна. Той бръкна вътре и напипа монети. Загреба една шепа и ги хвърли към Лорън, която газеше в изумрудите. Златото, сякаш ядосано, че са го държали на тъмно, блесна ярко като искри.

— Намерихме го! — викна Лорън.

Фенерчето угасна, но двамата не ги беше грижа за това — прегръщаха се в студеното скривалище на съкровището. Най-после тръгнаха нагоре по стъпалата към светлината, струяща през входа. Бяха мокри до кости и покрити от главата до петите с кал, в която бяха залепнали изумруди и други скъпоценни камъни.

Парада ги посрещна на най-горното стъпало.

— Открихте ли нещо?

Мърсър изтръска водата от себе си и изпръска с кал и скъпоценности всички. Мигел се засмя, Парада ахна, а Роди извика радостно, когато улови един изумруд във въздуха.

— Открихме успеха — отговори Мърсър.

Тъй като фенерчетата им бяха на брега, нямаха друг избор, освен да се върнат в лагера, защото се здрачаваше. Кармен бе запалила огън, за да им помогне да се ориентират, макар че трябваше да изминат само неколкостотин метра в калта, за да стигнат до лагера. Езерото продължаваше да се оттича през взривения водопад. Сутринта вероятно щяха да могат да се разходят из пещерата.

Кармен предвидливо бе помолила двамата панамски войници да напълнят с вода няколко варела, единият от които бе сложила до огъня, за да се стопли. Членовете на експедицията взеха по една кофа топла вода, оттеглиха се в палатките си да се изкъпят набързо, а после се върнаха край огъня да хапнат, да пийнат и да отпразнуват победата. Веселието продължи дълго след полунощ.

Мърсър помогна на Роди да пренесе заспалите си деца до палатката, предназначена за семейството му. После хвана ръката на панамеца, обърна я с дланта нагоре и пусна в шепата му най-хубавите изумруди, които бе намерил в пещерата. Скрил ги бе в джоба си, преди двамата с Лорън да излязат.

— Какво е това? — попита Роди. Беше малко пиян.

— Това е за теб.

— Не мога да ги взема. Отново ме назначиха на работа и мога да изхранвам семейството си.

— Тогава ги вземи за Мигел. Използвай ги да му дадеш живота, който заслужава.

Роди бе завладян от алкохола и чувства.

— Ще ги взема, за да могат Мигел и децата ми да учат в колеж. — Той прегърна Мърсър. — Винаги ще му бъдеш като баща.

— Знам, но не мога да му дам стабилния семеен живот, който ти можеш, нито любовта и усещането, че има родители. Това сега е най-малкото, което мога да направя.

Мърсър се върна в палатката си. Изпитваше гордост, примесена със съжаление. Съмняваше се дали някога ще има деца, но ако имаше, надяваше се да бъде добър баща като Роди Херара.

Лорън го чакаше. Седеше кръстосала крака на леглото с гръб към него. Тениската й се бе надигнала и той видя голия й гръб и вдлъбнатината под кръста й.

— Ако си дошла да оправиш леглото — каза Мърсър, като я стресна, — би ли оставила още няколко златни монети?

Лорън се обърна и го погледна през рамо. Вълшебните й очи блестяха на светлината на лампата.

— Съжалявам, сър, но има само по една за всеки клиент. Мога да ви донеса още възглавници.

— Не си прави труда. Спя дълбоко и не обръщам внимание колко възглавници има под главата ми.

— Мислиш ли, че ще спиш тази вечер?

Той събу обувките си, изхлузи ризата през главата си, приближи се до нея и я целуна в устата, като постави нещо с език на езика й. Лорън трепна и го извади. Камъчето беше влажно от слюнката й и блестеше. Тя затаи дъх и го вдигна към светлината.

— Не мога да го задържа, нали?

— Преди малко дадох няколко на Роди. Мисля, че ти трябва да вземеш най-хубавия, който намерихме. Сложи го в пръстен.

— Пръстен? Може и да знаеш как да откриваш скъпоценни камъни, но нямаш представа от пръстени. — Лорън продължи да гледа изумруда от петдесет карата, възхитена от отблясъците му. — Този мога да го използвам за затискане на листа, за Бога!

Мърсър я целуна отново.

— Използвай го за каквото искаш.

Тя го притегли към себе си. Съвършените й гърди изпъваха фланелката й.

— Между другото — каза Мърсър, — поканих Роди и семейството му за Коледа във Вашингтон. Мигел попита дали ще дойдеш.

Лорън повдигна вежди в недоумение.

— Само Мигел ли? А ти искаш ли да дойда?

— Мислех да поканя Фош и неговите момчета. Ако не дойдеш, събирането няма да е пълно.

Тя го плесна закачливо по рамото.

— Това ли е единствената причина, поради която искаш да дойда?

— Не мога да измисля друга — заяви Мърсър и Лорън отново го плесна. — Сериозно, искаш ли да дойдеш?

Очите й помръкнаха.

— Колкото и да искам да кажа „да“, не мога.

Мърсър примига, стъписан от отговора й.

— Мислех, че…

— Забравяш, че не съм като теб — прошепна тя. Знаеше, че ще го нарани, и й се искаше да не го бе казвала. — Армията не обича войници, които изчезват, когато им скимне.

— Да, но ви пускат в отпуск, а освен това мисля, че ще са по-снизходителни към теб след онова, което преживяхме.

Лорън отмести поглед.

— Тъкмо напротив. Военното разузнаване вече е в Панама и помага на местното население да издирва други участници, замесени в операцията на Лиу. Феликс Силвера-Ариас им сътрудничи, но ще трябва да се свърши още много работа, за да бъде разобличен президентът Квинтеро. Съмнявам се дали ще мога да се измъкна скоро.

— Престани, Лорън. До Коледа има много време. — Мърсър не разбираше защо тя упорства толкова много.

— Успях да се измъкна тази събота и неделя, за да сме заедно. И двамата го заслужихме. Но след това не мога да обещая нищо.

Мърсър я разбра. Колкото и странно и неприятно да му беше, той й бе благодарен за откровеността. Не ставаше въпрос за работата й. Трябваше им време да осмислят случилото се през последните седмици. Вълнуващите преживявания бяха приключили и и двамата бяха твърде изтощени емоционално, за да се впуснат в още едно приключение заедно. Мърсър бе изпадал в това положение, но обикновено намираше оправдание, за да се измъкне. Сега разбираше малко по-добре болката, която бе причинил на други жени, но това не го караше да мисли, че е сбъркал или че Лорън греши.

— Тогава щом имам само два дни на разположение, за да съм с теб — каза той по-ведро, отколкото се чувстваше, — нямам друг избор освен да се възползвам.

Тя докосна лицето му.

— Обиди ли се?

— Малко — призна Мърсър. — Но ще ми мине.

Ръката й се плъзна по голите му гърди и продължи надолу.

— Знам как да ускоря възстановяването ти.

— Госпожице Лорън — каза той, имитирайки южняшкия й акцент. — Мислех, че дамите отпреди Гражданската война като вас не правят такива неща.

Лорън преметна крак през кръста му и свали тениската си.

— Господин Филип, някой показвал ли ви е какво всъщност означава южняшко гостоприемство?

ПРЕДСКАЗАНИЕТО

(книга 6 от "Филип Мърсър")

На Джак Д., Тод М. и Боб Д. — първите три брънки от веригата в кариерата ми

Както винаги, трябва да благодаря на моята съпруга Деби. Миналата година беше най-бурната в живота ми и нямаше да я преживея без нея. Трябва да благодаря и на редактора си от Националната космическа лаборатория на САЩ Дъг Град за неговото разбиране и неизчерпаемо търпение. Установих, че в света след терористичните атентати на 11 септември източниците нямат желание да обсъждат технически въпроси, макар че моите романи са художествена измислица. Проявилите желание да споделят знанията си искат да останат анонимни. Подозирам, че и други писатели са го разбрали. Въпреки това десетки хора ми помогнаха да напиша тази книга, която определено нямаше да бъде възможна без тях.

Много се вълнувам за този роман. Той стана малко по-различен от предишните ми творби и бих искал да знам какво мислят читателите за него. Когато го прочетете, моля ви, пишете ми на www.jackdubrul.com и споделете мнението си. Вероятно няма да мога да отговоря на всички. А сега — седнете, отпуснете си и ми позволете да ви разкажа една история.

ЗОНДСКИЯТ ПРОТОК, ИНДОНЕЗИЯ 26 АВГУСТ 1883 г.

Човекът, който стоеше до перилата на пощенския параход „Лаудън“, се изплю в чистото море и прокле глупостта си. Тропическият град Анжер се смаляваше зад кораба и кулата на фара „Форт Пойнт“ вече приличаше на вретено на хоризонта.

Трябваше да рискува, докато беше на остров Ява, където параходът спря непредвидено на път от столицата Батавия[47] на Малайския архипелаг до Паданг на западния бряг на Суматра.

Сега вече не можеше да се измъкне — пътуваше през Зондския проток заедно с още шестстотин души и единствено той знаеше какво ще се случи и какво предвещават черните облаци на небето.

Ако беше слязъл на Ява, може би щеше да успее да навлезе достатъчно навътре в острова и да оцелее през идните дни. Но той предпочете да остане на парахода за град Телог Бетонг в началото на залива Лампонг на Суматра. През последните седмици беше складирал храна и вода в хълмовете над залива, за да стане свидетел на приближаващия се катаклизъм. Това му беше работата и затова го бяха изпратили в Холандските Източни Индии — да напише хроника на най-голямото природно бедствие в историята.

Без да обръща внимание на тропическата жега, пътникът на име Хан беше облечен като за планинската си родина във вълнен панталон и вълнена риза. Ботушите му стигаха до коленете и бяха изпокъсани. В раницата си носеше кожена наметка, избродирана от съпругата му преди много зими.

Хан беше по-нисък от европейците на борда на шейсетметровия кораб, но по-висок от тристата местни каторжници, оковани във вериги в бака на парахода и охранявани от сто и шейсет холандски войници. Той беше як и набит и с по-широки гърди и рамене от китайските работници, които параходът бе взел от Анжер. Лицето му беше смугло, а черните му очи надничаха сред торбичките и бръчките, които донякъде прикриваха азиатската им форма.

Хан извади от джоба на панталона една от безценните си вещи — златен часовник с богато украсена верижка. Сутринта го бе сверил с градския часовник в Батавия. Часът беше петнадесет. След четири часа трябваше да са в Телок Бетонг.

Хан обаче беше сигурен, че няма да стигнат дотам.

Отмести поглед от смаляващия се в далечината остров Ява и надникна над перилата от левия борд. Черните облаци на запад продължаваха да се сгъстяват и да се издигат още по-високо. Тъмната маса почти закриваше небето. Нощта сякаш бе пробила дупка в дневната светлина и се изливаше оттам. За два часа облаците се бяха уголемили повече от Чомолунгма, най-високия връх в родните му Хималаи, и вече бяха започнали да се спускат към земята.

Хан избърса пръстите си в лакираното тиково дърво и усети ситните песъчинки, които изчезваха заедно с ветреца, докато параходът се движеше със скорост шест възела.

Капитанът Т. X. Линдеман сигурно предчувстваше какво ще се случи, защото заповяда на моряците да вдигнат платната на двете мачти, за да подсилят единственото витло, и скоро корабът заплава с осем възела.

В началото на лятото „Лаудън“ караше туристи в Зондския проток, за да видят острова, който постепенно се разпадаше. И после, само преди няколко седмици, Линдеман отново отиде на острова да остави група учени, но беше прогонен от пепелта и талазите горещина, изригващи от недрата на земята. Учените бяха уверили капитана, че изригването скоро ще спре. В Малайския архипелаг имаше над сто действащи вулкана и Линдеман нямаше причина да се съмнява в научните изводи. Но докато гледаше, вкопчил пръсти в перилата, загадъчният наблюдател почувства, че учените може би грешат. Той огледа внимателно острова.

Навлизането в широкото устие на залива Лампонг не улесни движението на парахода. Във въздуха продължаваше да се сипе пепел, макар че „Лаудън“ се намираше на десет километра от източника. Членовете на екипажа, които не бяха на мачтите, получиха заповед да изметат ситния прах от борда. Линдеман накара прислужника си — възрастен китайски моряк на име Пин — непрекъснато да бърше със суха кърпа стъклата на мостика, за да са чисти.

Морето беше необичайно спокойно, отваряше се без желание пред стоманения нос на парахода и мигновено се затваряше зад кърмата. Пластът пепел беше дебел най-малко шейсет сантиметра и се увеличаваше равномерно като сняг по време на виелица в Нова Англия. Само че този сняг представляваше прах от натрошени скали, плаваше на повърхността на водата и оставаше топъл дълго след като бе изхвърлен от недрата на земята.

Окованите затворници в бака стенеха жаловито, докато вдишваха пепелта, и заради засилващото се барабанене на големите колкото юмрук буци пемза, които се сипеха по корпуса и палубата.

В седемнадесет часа небето сякаш бе погълнато. До кораба не стигаше светлина, нито лъчите на залязващото слънце или първият блед зрак на луната, която беше пълна предишната нощ. Тази вечер нямаше да има звезди. Странните атмосферни условия правеха невъзможни предаванията по наскоро инсталирания безжичен телеграф. „Лаудън“ беше сам.

Два часа по-късно те се приближиха до Телок Бетонг. Постът на предната мачта не видя нищо от града. Пепелта го беше покрила напълно и бе затъмнила светлините в домовете на петте хиляди жители. Линдеман внимателно пусна котвата на дълбочина шест клафтера[48].

Наблизо беше „Бероу“ — малък боен параход, който редовно патрулираше в тези води и търсеше пирати. Капитанът заповяда да свият платната на „Лаудън“, но главният машинист продължи да поддържа огъня в парния котел. Той изчака един час, за да могат лихтерите от брега да прехвърлят китайските работници, които бе взел в Анжер.

Когато Хан напусна планинското село, заповедите му бяха ясни за мястото и времето, но мъгляви по отношение на причината за мисията. Казаха му само да намери място на подходящо разстояние над морското равнище в началото на залива Лампонг, да чака явлението в утрото на 27 август и да запише наблюденията си в стария дневник, който му дадоха.

Скоро след пристигането си на архипелага в края на юли той разбра какво ще наблюдава. Невъобразима смърт и разруха. Вулканичният остров, кипящ в средата на Зондския проток, изригваше от утрото на 20 май. Това беше първото му стъписващо откритие, откакто напусна родината си. Вторият шок дойде с осъзнаването, че е тръгнал от Тибет цяла седмица преди вулканът да се събуди. Жреците, които го изпратиха, му казаха, че закрилят могъщ оракул, но Хан не можа да разбере как предсказанията за събитие на много левги от родината им може да бъде толкова точно. Очевидно след седем часа те очакваха много по-разрушително изригване.

Строгите заповеди на жреците на оракула му забраняваха да се намесва в естествения ход на събитията. Хан трябваше да бъде само очевидец, наблюдател, и да не предупреждава хората, които щяха да пострадат в неизбежната катастрофа. Той бе изпълнил безпрекословно заповедта, но мисълта за предстоящата опасност пораждаше колебания за задълженията му към мисията. Жреците не го бяха подготвили напълно за онова, което искаха да види, и Хан се страхуваше, че и той ще стане жертва на бедствието. Бе уредил пътуването си от Батавия до залива Лампонг, без да знае, че „Лаудън“ ще направи петчасов престой в Анжер. Забавянето щеше да му струва живота, ако не направеше нещо. Хан не беше фанатик като някои от по-възрастните наблюдатели. Той искаше да оцелее и прокле правилата. Тибетецът намери логично обяснение за решението си, като си внуши, че разрушаването на парахода не е предопределено. Може би корабът щеше да остане невредим дори ако той не кажеше нищо, но нямаше намерение да се довери само на късмета си. Трябваше да предупреди капитана да се отдалечат от брега, ако искаха да имат шанс.

Хан присви очи срещу снежинките от пепел, сипещи се от нощното небе. Не можеше да общува с членовете на екипажа, защото не знаеше холандски, но беше пътувал на кораба няколко пъти, докато намери най-доброто място за наблюдаване на изригването, и се бе сприятелил с Пин, прислужника на капитана. Хан говореше свободно кантонски диалект и двамата се разбираха. Той потърси мършавия моряк и го забеляза да бърше с мръсен парцал стъклата на мостика.

Тибетецът се приближи до него и се прокашля, за да привлече вниманието му. Пин не реагира и продължи безполезното си занимание.

— Стари татко — с уважение каза Хан, защото прислужникът беше много по-възрастен от него, — нямаше да прекъсвам работата ти, ако не беше важно.

— Трябва да си долу заедно с останалите пътници — рече китаецът, малко уплашен от загадъчния мъж от Тибет, земя, населена с магьосници.

— Разговаряли сме няколко пъти по време на предишните пътувания, но не съм ти казал защо напуснах далечната си родина. Време е да ти кажа, че съм тук, за да стана очевидец на нещо.

Пин се засмя нервно.

— Какво? Огледай се, човече! Това нещо вече стана.

— Това е само началото. — Хан говореше спокойно. Не искаше Пин да помисли, че е изпаднал в паника като местните жители и работниците, свити в претъпкания бак. — Ще има друга експлозия, много по-силна от днешната.

Китаецът спря да бърше стъклата. Говореше се, че народът на Хималаите притежава особени дарби, които му позволяват да оцелее в суровия климат толкова близо до върха на света. Беше чувал фантастични разкази за планинските обитатели и бе виждал такива необясними чудеса, че нямаше причина да се съмнява в тези хора. Тибетецът стоеше непоколебимо сред въртящата се пепел и беше толкова уверен в себе си, че Пин нямаше да се изненада, ако наистина знаеше някаква тайна. Пък и той също смяташе, че вулканът на хоризонта ще продължи да изригва.

— Утре сутринта планината отново ще експлодира — добави Хан — и ще унищожи всичко в Зондския проток.

Китаецът прикри учудването си с недоверчив поглед.

— Откъде знаеш?

— От няколко месеца знам, че вулканът ще изригне. Затова съм тук.

— Вулканът изригва отдавна. Може би си чул това и си дошъл да го видиш с очите си.

Наблюдателят бръкна в чантата си и внимателно избърса пепелта от корицата, за да не изцапа съдържанието. Книгата, която се видя на сигналните светлини на „Лаудън“, явно съществуваше от десетилетия. Оцветената й в кървавочервено корица бе почерняла и месинговите закопчалки бяха потъмнели.

— В този дневник мога да ти покажа, че напуснах моето село седмица преди първото изригване, за да дойда тук навреме.

Хан не спомена колко отдавна оракулът знае за предстоящото изригване. Вече бе нарушил заповедта в опит да спаси хората на кораба и себе си и нямаше намерение да издава повече тайни, отколкото бе необходимо.

— Може би си чувал, че по нашите земи скалите говорят — продължи той, усетил суеверността на прислужника. — Големите планини ни казаха, че една от техните сестри в Западните Индии е сърдита и тази седмица ще проговори. Помолиха ме да дойда тук, за да чуя какво ще каже, и да им го съобщя. — В известен смисъл тибетецът не лъжеше, само че не го знаеше. Скалите бяха говорили на оракула, но не както той и старият моряк си представяха. — Ако не убедиш капитана да отдалечи парахода от брега, всички ще умрем и Хималаите няма да разберат какво е разгневило сестра им.

Изражението на Пин се промени. Съмнението му се превърна в интерес. Нямаше значение дали вярва в суеверията, разказвани за тибетците, или инстинктите на моряк му подсказваха, че бедствията съвсем не са свършили.

— Трябва да накараш капитана да се махнем оттук или да ни отведе навътре в морето, за да видим какво ще стане — замоли се Хан.

Пъргавият като маймуна стар прислужник се прехвърли през перилата на мостика, слезе по малка стълба и застана до Хан. Двамата се вторачиха един в друг, като от време на време избърсваха пепелта от миглите и веждите си. Пин докосна камата, затъкната във въжето, което използваше за колан на кръста си.

— Ако грешиш, планински магьоснико, ще те изкормя като риба.

Хан не обърна внимание на заплахата, защото беше израз на страх.

— Мислиш ли, че греша?

Китаецът погледна над перилата на кърмата. Слоят пепел беше изтънял и той видя странно оранжево сияние на хоризонта на много километри напред.

— Не. Ела с мен. Капитанът може да иска да говори с теб. Линдеман току-що се бе върнал от бака и плискаше с вода лицето си. Няколко капки бяха прокарали кални дири върху униформата му. Той спря, когато видя прислужника си и един от пътниците на входа на малкия мостик.

— Пин, мързеливецо, махай се оттук и чисти стъклата!

— Капитане — каза Пин на груб и посочи Хан, — този човек е уважаван учен от Китай. Известен е в моята страна с познанията си за нрава на земята. Пътувал е…

— Какво искаш да кажеш? — прекъсна го Линдеман. — Морето е бурно и ако вятърът се засили, ще бъдем погребани под пепелта.

— Да, капитане — раболепно се съгласи Пин. — Този учен е дошъл чак дотук, за да изследва вулкана, и е на мнение, че отново ще изригне. Смята, че трябва да закараме всички на сушата. — Китаецът се обърна към наблюдателя. — Кажи нещо, за да се престоря, че превеждам. Нека да прозвучи така, сякаш си сигурен в думите си.

— Но аз наистина съм сигурен! Капитанът повярва ли ти?

— Какво казва той, Пин? — Плътният глас на Линдеман прекъсна разговора им.

— Казва, че по някое време след зазоряване планината ще се взриви като милиони оръдия — започна китаецът, разкрасявайки историята. — Грамадни вълни ще изпълнят залива Лампонг. Той дори знае как ги наричат японците. Цунами.

— Онези страховити вълни са мит, Пин, също като морските дракони и чудовища. Приказки, разказвани от стари моряци, за да плашат новаците. Не може да вярваш в тях.

— Капитан Линдеман! — Първият помощник-капитан слушаше разговора. Той имаше превръзка на врата, където бе попаднало парче гореща пемза. — И аз не вярвам във вълните цунами, но няма да е лошо да отстъпим няколко левги. Времето се влошава. Вятърът се засилва и след два часа ще започне приливът.

Капитанът погледна Хан, а после помощника си и накрая Пин и тъкмо отвори уста да каже нещо, когато в залива Лампонг се надигна голяма вълна. Мъжете на мостика се разтичаха да се хванат за дръжките. Лампата се залюля, удари се в тавана и се строши. Кормчията съблече ризата си, за да угаси горящата локва керосин преди да е причинила по-сериозни поражения.

Линдеман взе решение.

— Помощник, приготви се да вдигнеш котвата. — Той удари звънеца на машинното отделение, за да предупреди машиниста, че ще иска увеличаване на скоростта. — Господин Ван ден Бош! — каза капитанът и младият помощник-капитан застана мирно. — Запалете сигналната лампа. Съобщете на капитана на военния кораб „Бероу“, че настояваме да се отдалечи от брега.

— Слушам, сър! — Младият мъж отдаде чест.

— Пин, придружи пътника до бака и почисти стъклата на мостика.

Хан спря пред защитната преграда на палубата. Капитан Линдеман го погледна учудено и кимна, сякаш искаше да каже, че предупреждението е било последната подкана за осъществяване на плана, който вече замисля.

Хорът от уплашени викове откъм затворения бак заглуши стърженето на веригите на тежката котва по буксирното котвено въже, а пепелта закри гъстия пушек от ниския комин на „Лаудън“. Човекът на име Хан изчака на перилата на парахода, за да види дали бойният кораб наблизо ще реагира на предупреждението на капитан Линдеман. Той не забеляза малкия плавателен съд в мрака, нито видя проблясъците на сигналната му лампа. Лъчът от светлините на „Лаудън“ не прорязваше тъмата на повече от двадесет-тридесет метра във вихрушката от пепел.

Няколко минути по-късно параходът започна да се клати в широка дъга. Въжетата скърцаха на вятъра, а парният котел поддържаше въртенето на бронзовото витло, което се бореше с пепелявата вода.

До края на нощта „Лаудън“ изчака на три километра от града, където според картата дълбочината беше около двайсет метра. Котвата тракаше в корпуса, докато екипажът в машинното отделение хвърляше въглища в котела, за да поддържа парата. Вятърът се усилваше с всяка изминала минута и издухваше слоя пепел от морето като пясък в пустиня.

Зората се появи като слаб зрак, засенчен от бушуващата буря от сажди и пепел. Хан прекара тежка нощ, свит между Ужасените затворници и също толкова уплашените холандски пазачи. Европейците в каютите в първа класа в надстройката в средата на парахода не се чувстваха по-добре. Четири пъти през нощта под „Лаудън“ минаха големи вълни и го повдигнаха толкова силно, че онези, които не се държаха, се понесоха във въздуха, когато корабът тежко се стовари върху водата.

Дори бледата зора и натежалият от сяра въздух бяха облекчение от клаустрофобичния бак, където миришеше на повърнато и изпражнения.

Наблюдателят беше първият пътник, който излезе на палубата и мигновено забеляза, че температурата се е понижила с повече от двадесет градуса от предишния ден. Капитан Линдеман стоеше на малкото крило, подаващо се от мостика, и гледаше през голям далекоглед. Хан извади от чантата си малкия сгъваем телескоп, който му бяха дали, без да обръща внимание на петнайсетте сантиметра гореща пепел по палубата. Той се вторачи през телескопа в посоката, в която гледаше Линдеман.

Отначало не беше наясно какво вижда, после образът се изясни. Патрулният параход „Бероу“ вече не беше закотвен, а бе изчезнал. Хан огледа тихия град Телок Бетонг. Саждите бяха покрили всичко и пейзажът изглеждаше безжизнен като повърхността на Луната. Много от къщите на местните жители в покрайнините се бяха срутили под тежестта на пепелта. Сред развалините обикаляха само няколко дрипави силуета.

Хан насочи далекогледа към някога оживения бряг, забеляза бойния кораб и ръцете му се разтрепериха. Той се обърна да разбере дали капитанът е видял, че наблюдава града. Погледите им се срещнаха и потвърдиха, че са видели едно и също нещо.

„Бероу“ се намираше в края на улица, която Хан не си спомняше от предишните си посещения. Улицата всъщност беше пътеката, която хилядатонният кораб бе издълбал, когато приливът го бе тласнал към сушата, а по пътя си бе изравнил със земята десетина каменни сгради. Разрушени бяха още безброй тръстикови и сламени колиби. Не по-малко страховитият отлив бе отнесъл отломките и мъртъвците.

Хан бръкна в джоба си и извади часовника. От многобройните записки в дневника знаеше, че планината много скоро ще изригне отново. Първите бележки бяха написани на архаичен език, който не разбираше, но преводът бе нахвърлян с мастило в белите полета и описваше подробно точното място и часа. Той сравни часовника с дневника, изчисли кога звукът от изригването ще стигне до залива, видя, че остават още няколко минути, и се замоли оракулът да е сгрешил.

Тибетецът подпря книгата на перилата и извади от чантата си калиграфска мастилница и перо. Писарите в Тибет бяха посочили географското положение на острова — шест градуса и десет секунди южно и сто и пет градуса и четиридесет и две секунди източно. Но когато бяха писали хрониката толкова отдавна, те не биха могли да знаят местното име на планината и Хан го написа.

Кракатау.

По-слабото изригване през деня бе изхвърлило във въздуха девет кубични мили пепел и бе подкопало подземния купол, който най-после се срути малко след седем сутринта в титанична лавина от камъни и морска вода. Термалният шок на милиардите тонове вода, изпаряваща се от допира с магмата под купола, разцепи въздуха с трясък, който може би се чу чак в Австралия на три хиляди километра оттам. Звукът беше най-силният в човешката история. В радиус от шейсет и пет километра бяха изхвърлени скални отломки с тегло шестстотин тона. Експлозията предизвика горски пожари, които щяха да бушуват няколко дни. В горните слоеве на атмосферата се издигна стълб от пепел и отломки, който впоследствие щеше да обвие Земята. Средната температура в Европа и Америка щеше да се повиши с пет градуса през следващите няколко години. Ударната вълна щеше да обиколи света седем пъти, преди най-сетне да се разпръсне.

Макар че терминът щеше да бъде измислен няколко десетилетия по-късно, силата на изригването би се измерила с хиляди мегатонове. Остров Кракатау се разцепи на три, а отделни части бяха унищожени.

Колкото и мощно да беше, не изригването стана причина за смъртта на тридесет и шестте хиляди жертви на бедствието. Онова, което отне живота им, дебнеше няколко мига след ударната вълна и се движеше с половината от скоростта на звука.

В продължение на минута след взрива наблюдателят остана на дъските на палубата, където бе запратен. Сякаш лежеше в най-големия звънец на света, а великани го блъскаха с чукове. Моряците трескаво дърпаха котвата, но гласовете им бяха заглушени от кънтенето в главата му. Треперенето на крайниците му беше с по-голяма честота от вибрациите на мотора на „Лаудън“.

Той знаеше, че когато вълните блъснат кораба, няма да има безопасно място. Или всички щяха да умрат, или щяха да оцелеят, затова Хан остана на палубата да чака атаката на вълните срещу залива Лампонг. Хоризонтът бе разрязан на две от облак пепел, но скоро друго явление започна да замъглява линията между морето и земята.

Вълна цунами връхлетя плавателния съд със скорост близо петстотин километра в час и продължи да се издига, докато бучеше в плитчините. От малка гърбица в далечината вълната се уголеми. Белият й гребен се разпени на километър и половина от парахода. Звукът приличаше на хиляди циклони, затворени в черепа на Хан.

Куражът го напусна в последния момент. Той се втурна в надстройката точно когато „Лаудън“ бе повдигнат на девет метра от челния фронт на вълната и сякаш се извиси вертикално. Цунамито мина под него и в следващия миг параходът се стовари във водата. Килът му се огъна като лък. Носът се заби в браздата между две вълни и щеше да потъне, ако капитанът не бе увеличил рязко скоростта, за да посрещне чудовището с носа напред.

Наблюдателят отново стана и със залитане отиде да види вълната, която продължаваше безмилостното си пътешест-вие.

Стената от вода беше висока девет метра, когато мина под „Лаудън“, и се удвои, докато Хан стигна до перилата. В последните секунди преди да се блъсне в брега вълната отново се удвои и сякаш погълна хълмовете зад Телок Бетонг.

Приливът беше толкова мощен, че не спря, дори не се забави, когато мина през града, изравнявайки със земята всичко по пътя си. Стихията започна да бушува на брега, прекършваше дърветата като кибритени клечки и събаряше сградите от основите им. Камъните бяха изхвърлени на километър в предпланините. Унищожи създаденото през двеста години грижливо колониално управление и стотици акри обработваема земя, изравни някои хълмове и издигна други, изрови безброй ковчези от холандското гробище, разпръсна в залива зловещото им съдържание и отне живота на пет хиляди души.

Досущ като демон, грабнал своята награда, отдръпващата се стихия отнесе в морето всички доказателства за съществуването на града. Всички освен „Бероу“. Малкият боен кораб бе заседнал на пет километра от брега край реката.

Тъй като нямаше надежда за оцелели в града, капитан Линдеман реши, че дългът му е да се върне в Анжер и да съобщи за бедствието. Параходът напусна залива през килим от пепел, изкоренени дървета, останки от колиби и хиляди осакатени трупове.

Изригването засили вятъра до мащабите на ураган и валежът от пепел стана толкова силен, че Линдеман заповяда на войниците и затворниците да излязат на палубата и да помагат „Лаудън“ да не потъне под тежестта си. Скоро започна да ръми дъжд, примесен с пепел, големи буци кал обсипаха кораба. От въжетата се проточиха нишки сива тиня. „Лаудън“ заприлича на призрачен кораб, украсен с изпокъсани погребални плащаници.

Първата мълния рикошира в такелажа, търсейки земя, разклони се в пръсти от синкав огън и разпръсна кал от парахода. Затворниците се разкрещяха като обезумели, когато над главите им затанцува кълбо от огън — те все още бяха оковани в групи по десетима. Електрическата дъга мина през веригите на едната група, уби двама на място и обгори другите осем толкова жестоко, че никой не живя повече от час.

В десет и половина сутринта дневната светлина помръкна и палубата бе затрупана под шейсет сантиметра кал и сажди въпреки усилията на пътниците и екипажа. Те работеха под проливния дъжд и изхвърляха буците пемза, които продължаваха да се сипят от небето.

По обед морето стана твърде бурно за работа. Линдеман заповяда всички да слязат под палубата и да затворят люковете. Налагаше се да рискува да потънат под тежестта на пепелта. Капитанът застана зад щурвала, а главният машинист отиде на неговото място.

„Лаудън“ бавно излезе от залива Лампонг като ледоразбивач, разсичащ дебел лед. Слоят пепел в началото на залива беше над два метра — твърде много за изтощения парен котел. Параходът се движеше едва-едва и капитанът се уплаши, че ако спрат, ще потънат.

Върнаха се на запад край остров Целебес, за да заобиколят колкото е възможно по-отдалеч все още изригващия вулкан. Цели осемнадесет часа корабът се бори с вълните, вятъра, диплещите се цунами, които продължаваха да се разпространяват от епицентъра, и пепелта, която сякаш не падаше от небето, а пряко ги обстрелваше.

Слънцето остана скрито зад гъстия облак от сажди. Мракът беше непрогледен, сякаш денят понеделник — 27 август 1883 година — никога не бе настъпвал в Зондския проток.

Корабът бе поразен от мълнии още шест пъти и още веднъж се пребори с вълна убиец, когато Кракатау изригна за последен път. Разклатените скали по ръба на вулкана се срутиха в дълбокия осемстотин метра кратер и най-после запушиха отвора към недрата на земята.

Предишния ден „Лаудън“ бе пътувал четири часа от Анжер до Телок Бетонг. Връщането продължи двадесет часа. Параходът се приближи до Ява южно от Анжер, плавайки успоредно на брега сред пепел, изкоренени дървета и безброй трупове. Брегът, доскоро зелена джунгла и плодородни плантации, приличаше на пустиня. Разпръснатите тук-там села бяха заличени от лицето на земята, а неколцината оцелели жители, избягали на хълмовете, не смееха да се върнат.

Пораженията тук бяха по-сериозни от онова, което бяха видели на Суматра. Град Анжер с население десет хиляди души беше изчезнал.

Хан трескаво пишеше в дневника, докато корабът ореше в тресавището. Накъдето и да погледнеше, през диплещото се вълнообразно одеяло от пепел стърчаха трупове, повечето съблечени от стихията, а някои ужасяващо обгорели от почти разтопената пемза.

Единственото, което го предпази от полудяване, беше физическото действие на писането. Перото летеше по страниците, сякаш скоростта на ръката му щеше да направи възможно страшните картини да изтекат от очите му върху листа и да не се запечатат в паметта му. Но затвореше ли очи, блестящата стена от вода се надигаше в съзнанието му и заплашваше да го погълне.

Хан не беше виждал оракула, защото тази чест бе запазена за първожреците, затова нямаше представа как е възможно да се направи такова точно предсказание. Някои от бившите наблюдатели казваха, че оракулът е жена на двеста години. Други твърдяха, че оракулът е сложна машина, която долавя и най-слабия трус на земята, и жреците тълкуват информацията, за да предсказват бъдещето. Трети смятаха, че пророчеството е дар, предаван на деца като преродения дух на лама.

Хан не искаше да знае истината. Той бе станал очевидец на точността на оракула и никога повече нямаше да го направи. Разбираше човешката природа и съзнаваше, че макар да е предупредил жителите на Зондския проток, са се спасили само неколцина. Но бремето на смъртта и разрухата, които видя, беше прекалено тежко. Хан щеше да остави друг наблюдател да довърши дневника.

Заглавието беше „Тихоокеанският басейн 1850 — 1910 година“. Мисълта, че оракулът е предрекъл бедствието преди тридесет и няколко години, го накара да се разтрепери. Той се замоли това да е грешка и оракулът да е бил прав само в този случай. Следващото предсказание несъмнено беше грешно. Трябваше да е така. Никой не може да прогнозира бедствията!

В началото на дневника имаше няколко писма, запечатани с восък. Девет от десетте плика бяха отворени. Той лично отвори предпоследния, когато преди четири месеца тръгна за Батавия. Това означаваше, че след двадесет и три години ще има още един голям катаклизъм.

Бяха му забранили да разчупи восъчния печат на десетото писмо, където бяха написани часът и мястото на следващата катастрофа. Наблюдателите отваряха само пликовете за събитието, на което щяха да станат очевидци. Последният плик трябваше да бъде разпечатан на 1 януари 1906 година, за да може бъдещият наблюдател да има време да стигне до целта си. С един замах Хан разчупи печата и прочете написаното на пожълтелия лист.

Датата нямаше значение. Просто ден, месец и година. 18 април 1906. И координатите не му говореха нищо. Още числа. Но някой изобретателен картограф бе написал името на града в епицентъра на едно от най-силните земетресения в историята. Сан Франциско, Калифорния.

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ В ДНЕШНО ВРЕМЕ

Мърсър се събуди с мисълта за работа. Седем дни без прекъсване. Беше работил без почивка шест седмици и половина. И през последните седем месеца успя да си отдъхне само четири дни поред и по някой и друг ден от време на време. Сега обаче го очакваше първата истинска ваканция от една година. Втората му мисъл беше, че когато почивката свърши, отново ще отиде в полярната част на Канада, където бе прекарал последния месец и половина. Предстояха му още четири седмици в изолиран миньорски лагер на две хиляди километра от Монтана. „Де Беерс“ искаха да инвестират още половин милиард долара в наскоро открити диамантени полета и чакаха последните резултати от анализите и геоложкия доклад на Мърсър.

Той се сдоби със свободно време, защото ротационната сонда за пробиване на дупки беше толкова повредена от безмилостния студ, че „Ингерсол-Ранд“ изпратиха екип от техници да я поправят. В суровата действителност на Арктика хората можеха да се изолират от климатичните условия, но стоманата ставаше крехка като стъкло. Провървя им, че никой не беше ранен, когато един от лагерите експлодира като граната.

За Мърсър не беше необичайно да отсъства от дома си по няколко месеца. Той непрекъснато обикаляше света, търсеше природни богатства и изготвяше анализи за различни минно-геоложки компании. Познанията му по геология го бяха направили богат, макар че имаше твърде малко време да се радва на това. Ето защо ако можеше да си уреди няколко последователни дни за почивка, обичаше да се възползва максимално от всеки миг.

Мърсър се излежава още половин час под пухените завивки и сетне провеси крака от леглото. Слънчевият загар от седмицата, прекарана на плажа на Бахамите, отдавна бе избледнял. Стройното му тяло беше бяло като мраморна статуя — резултат от полярните двадесет и четири часови нощи и изтощението от непрекъснатите петнадесетчасови работни смени. Само ръцете и раменете му бяха потъмнели от напластената мръсотия, която не искаше да се измие. На едното рамо имаше и дълбока рана от шестметровия свредел, който го закачи.

Мърсър живееше в триетажна тухлена къща в един от малкото квартали на Арлингтън, където все още нямаше високи административни сгради. Беше я купил преди години и бе превърнал шестте апартамента вътре в едно жилище. Отвън промените не се забелязваха, защото бе оставил фасадата непокътната. Спалнята му се намираше на третия етаж и гледаше към преддверие, заемащо предната третина от нивото. На втория етаж имаше две спални за гости, всекидневна, преустроена в бар по образеца на английски клуб за джентълмени, и отворено пространство, което използваше за библиотека. На партера имаше рядко използвана кухня, трапезария с маса за билярд и кабинет. Трите нива бяха свързани с извита стълба.

Смесицата от стилове и разнообразното обзавеждане отразяваха характера на собственика — Мърсър я смяташе за свой дом, пристан, където се връщаше след честите си пътувания.

Той бе пристигнал от Канада в четири сутринта и спа непробудно десет часа. Следобедната светлина струеше през капандурата над леглото му и озаряваше балкона в края на мецанина. Мърсър нахлузи чисти джинси и стара памучна блуза с емблемата на Минно-геоложкия институт в Колорадо. Багажът му стоеше неразопакован до леглото.

Преди да си легне не забрави да включи автоматичната кафеварка зад бара, но я бе настроил за обяд, когато смяташе да стане. Кафето, направено преди два часа, беше гъсто като катран. Идеално!

Тъй като рядко използваше кухнята, Мърсър държеше хранителните продукти в шкафовете под бара. Залови се да си приготвя овесена каша. Сети се да погледне срока на годност на млякото едва когато първата бучка извара падна в купата. Мърсър се задави от миризмата, изсипа сместа в мивката и прокле съквартиранта си. Портокаловият сок във вградения хладилник, зареден с бира и безалкохолни напитки, също беше развален.

Хари Уайт, неговият осемдесетгодишен най-добър приятел и най-своенравният човек, когото познаваше, знаеше, че Мърсър се връща днес, и би трябвало да е напазарувал. Хари се разполагаше в къщата му като у дома си и това не винаги беше хубаво. Домакинските му умения бяха като на бясно куче. В кошчето за отпадъци имаше дузина празни бутилки от „Джак Даниълс“и фасове от десетина стека цигари.

Мърсър бе отсъствал шест седмици и реши, че положението в дома му можеше да е и по-лошо. Хари поне бе прибирал пощата му и бе отговарял на телефонните обаждания. На секретаря бе оставено само едно съобщение и Мърсър го изслуша. „Доктор Мърсър, обажда се Синди от кабинета на доктор Крайън. — Това беше зъболекарят на Мърсър. — Искам да ви напомня, че днес, сряда, в десет часа, трябва да дойдете за почистване на зъбите.“

Мърсър прокара език по зъбите си и реши, че не ги застрашава непосредствена опасност да изпадат. Щеше да си уговори друг час при зъболекаря, когато следващия месец се върнеше от Канада.

Той пиеше кафе, прелистваше пощата и се радваше, че Хари не е повторил номера си от миналата година и не го е включил в няколко пощенски списъка за порнографски снимки. Мърсър не можеше да погледне пощальона в очите, докато бъркотията не бе оправена. Но когато разрови по-надълбоко купчината, той разбра, че все пак извратеното чувство за хумор на Хари е било в разгара си.

Старецът не само беше донесъл всичко, изпратено по пощата, но и старателно бе смесил важните съобщения с реклами и други листовки. Професионалните списания бяха скрити в каталози на компании, за които Мърсър не беше и чувал. Щеше да му отнеме поне час, докато отдели личната си поща.

Телефонът иззвъня.

— Ало!

— О, Мърсър! Най-после си станал. — Гласът на Хари беше дрезгав и стържеше като дизелов двигател в студено утро като резултат от шейсет години пушене цигара след цигара и неуморно редовно пиене.

— Да. Прибрах се в четири. Чакай, откъде знаеш, че спя? Къде си, по дяволите?

— Минах преди два часа, но ти спеше непробудно — безгрижно отвърна Хари и издиша цигарения дим от белите си дробове. — Дойдох малко преди обяд. Аз съм долу в кабинета на втора линия.

Мърсър погледна телефона и видя, че лампата на факса свети.

— Трябва да извикам ченгетата да те арестуват за воайорство. Защо не си купил мляко, негоднико? Знаеше, че се връщам днес.

— Купих — възрази Хари. — За да спестя време, го купих преди две седмици и го донесох вчера. В хладилника ти е, заедно с портокаловия сок, който искаше.

— И имаше повече бучки от овесената ми каша.

— Непрекъснато ми натякваш. — Хари извиси глас като капризно дете. — Млякото е вкиснато. Има много бучки. Господи, по-лош си и от доведените сестри на Пепеляшка! Чакай. Ще се кача горе. Нуждая се от питие, ако трябва да те слушам да се заяждаш за всяка дреболия.

Мърсър остави на бара безжичния телефон и се усмихна. През десетте години, откакто се познаваха, не си спомняше да са си разменили една добра дума. Но не си спомняше и Хари да му е отказал услуга. Освен тухлената къща, старецът беше другата котва в скитническия живот на Мърсър, и приятел, който означаваше за него повече от когото и да билофактът, че възрастовата разлика между тях е над четиридесет години, не се отразяваше на взаимоотношенията им. И двамата отдавна бяха осъзнали, че характерите им са сходни и неподвластни на поколенията. Мърсър явно много приличаше на Хари преди четиридесет години и понякога се опасяваше, че след две десетилетия ще стане като него.

Докато Хари изкачи старинното извито стълбище до библиотеката в съседство с бара, Мърсър приготви „Джак Даниълс“и безалкохолно с аромат на джинджифил.

Двамата бяха еднакви на ръст и имаха горе-долу едно и също телосложение, само дето Хари вече се бе прегърбил от възрастта. Очите на Мърсър бяха сиви и проницателни, а на Хари — сини и подигравателни. Лицето му беше набраздено като топографска карта, а посребрялата коса се бе запазила твърда и гъста като четка за обувки.

Старецът харесваше традиционната си униформа — широк панталон, старателно изпрана бяла памучна риза, под която се виждаше тениска, и маратонки. Застудяването в средата на март го бе принудило да облече тънък шлифер.

— Добре дошъл у дома! — поздрави той, настани се на бара пред питието си и подпря на месинговия парапет кух бастун вътре със сабя, който Мърсър му бе подарил за рождения ден. Макар че беше загубил крака си преди няколко десетилетия, бастунът беше по-скоро украса, отколкото необходимост. — Господи, приличаш на вампир! Кога за последен път видя слънцето?

— Знаех си, че трябва да отида на друга водолазна експедиция, вместо да стоя вкъщи и да търпя обидите ти… — Мърсър млъкна, защото чу странен шум, сякаш някой се качваше по извитото стълбище.

Чаткането спря, но хриптенето продължи. Някой бе стигнал до края на дървените стъпала и бавно вървеше по килима в библиотеката. Мърсър погледна Хари който се обърна към остъклените врати между бара и читалнята.

— Влез, момче — дрезгаво подвикна старецът. — Всичко е наред.

След миг Мърсър се ококори.

— Какво е това, по дяволите?

— Куче, за Бога! Ти за какво го взе?

— Повече прилича на претъпкана наденица.

Басетът изглежда разбра, че е център на внимание, размаха опашка и легна на пода. Беше толкова дълъг и кръгъл, че приличаше на стара прахосмукачка. Краката му бяха къси и криви, а коремът му се влачеше по пода. Кръвясалите очи на старото куче допълваха сивата козина на муцуната и сребристите лиги, които течаха от увисналата му уста. Мърсър изчисли, че басетът е на петнадесетина години.

— Казват, че хората приличат на домашните си любимци, Хари. Горкото същество трябва да стане много по-грозно, ако ще бъде твой двойник. Откъде го взе?

— Ровеше в кофите за боклук зад „При Дребосъка“. — Хари говореше за кварталния бар, собственост на бившия жокей на име Пол Гордън. Старецът беше неизменно присъствие в заведението като снимките от конни надбягвания по стените. — Нямаше каишка. Дребосъка искаше да се обади на Дружеството за закрила на животните, но аз реших, че никой няма да пожелае да го осинови, затова го прибрах у дома. Това стана точно след като ти замина за Канада.

— Боже мой, какъв мил жест! Не мога да повярвам, че си го направил.

— Я си го начукай! — изръмжа Хари, но не можа да скрие задоволството си.

— Как го кръсти?

Кучето стана и се качи на едно от кожените канапета.

— Повлекан, защото не иска да излезе на разходка. Басетът чу името си, излая продължително, отпусна се изтощено и след миг захърка.

Мърсър се усмихна. Хари бе спал много пъти на същия диван.

— Приличате си повече, отколкото предположих отначало.

— Аз поне все още имам топки.

— Макар че не ти трябват — подразни го Мърсър. Хари изгълта остатъка от питието си и отново запали цигара.

— Виагра, скъпи, виагра.

Мърсър потрепери от образа, който си представи, и напълни чашата му. Беше буден едва от час, но нямаше какво да прави през следващите няколко дни, затова си наля водка с лимонов сок и включи пречиствателя за въздух. Цигареният дим вече се превръщаше в противен облак.

— Сигурен ли си, че не искаш да отидеш на водолазна експедиция или нещо друго?

— Ще остана тук — предпазливо отвърна Мърсър, защото тонът на Хари изостри вниманието му.

— В такъв случай предполагам, че трябва да те поканя на купона, който ще правя тук в събота.

— Много мило от твоя страна.

— Моля, моля — скромно каза Хари. — Това е най-малкото, което мога да направя за теб.

Час по-късно Хари пиеше четвъртото си уиски, а Мърсър втората си водка, когато старецът неочаквано стана.

— Трябва да пусна една вода. Повлекан също. — Той извади от джоба си каишката на кучето, сложи я на врата му и леко го разтърси, за да го събуди. Басетът продължи да хърка. — Хайде, крастав звяр!

Кожата на Повлекан потрепна като на кон, който гони мухи. Кучето излая тревожно. След минута Хари успя да го убеди да слезе по стълбите. Мърсър отиде на вътрешния балкон в библиотеката, за да гледа как старецът влачи басета. Верен на името си, Повлекан се плъзгаше по корем, принуждавайки Хари да го дърпа за каишката, докато най-после осъзна, че твърдоглавието няма да го спаси от разходката.

Хари погледна нагоре.

— Нали ти казах!

Звънецът иззвъня миг преди ръката му да докосне дръжката на външната врата.

Двамата мъже на стъпалата бяха облечени в еднотипни костюми, конфекция, които издаваха, че са правителствени служители. Мускулестите тела, прекалено късо подстриганите коси и безизразните лица стесняваха кръга до силите на реда и военните. Те се стреснаха, когато вратата се отвори толкова бързо, и посегнаха към оръжията си, но не ги извадиха, макар че не прикриха какво се готвят да направят.

— Вие ли сте доктор Филип Мърсър? — с почти обвинителен тон попита по-високият.

— Да — автоматично отвърна Хари.

По-ниският мъж се приближи и го блъсна. Той беше няколко години по-възрастен от партньора си и изглежда беше водачът. Мъжът погледна Хари в очите и за да няма недоразумение, каза:

— Омега деветдесет и девет храм. Отговор?

По време на Втората световна война Хари е бил офицер в търговската морска флота и като се досети, че това е парола, каза първото нещо, което му хрумна.

— В Испания вали предимно в равнините.

На балкона над тях Мърсър не чу размяната на реплики, нито видя как играта на объркване се превърна в гняв. Нямаше представа какви са мъжете и какво искат. Нито го интересуваше. Той беше в почивка. И после Хари извика:

— Говори ли ти нещо „омега деветдесет и девет храм“? Приливът на адреналин го порази като електрически ток.

Преди три месеца заместник-съветникът по националната сигурност адмирал Айра Ласко, бивш морски пехотинец, му бе дал парола за разпознаване. Двамата мъже бяха агенти на тайните служби, несъмнено членове на охраната на президента. Отговорът на паролата изникна в съзнанието му.

— Керван единадесет слънцестоене — извика Мърсър. Водачът го погледна ядосано.

— Вие ли сте Мърсър?

— Да.

Мърсър не знаеше подробностите, но разбра защо са дошли агентите. Вината беше негова. Посещението им сигурно беше свързано с предишните му успехи.

Отдавна бе установил, че има два начина да се гледа на разпределението на богатствата от минерали в света. Или майката Природа нарочно бе скрила съкровищата си в някои от най-размирните политически горещи точки на планетата, което беше малко вероятно, или наличието на минерални ресурси бе настроило съседни народи едни срещу други в стремежа да ги контролират. Мърсър осъзна, че вярно е второто, защото го бе виждал много пъти.

Незаконната търговия с диаманти и потребността да се контролират регионите със залежи от диаманти бе финансирала почти всички граждански войни в Африка напоследък. Бунтовническите групировки в Колумбия се биеха от тридесет години и купуваха оръжия с нелегално добити изумруди. А Близкият изток нямаше да може да изнася особения си вид агресивен фундаментализъм, ако не разполагаше с петролни залежи, с които да плаща. Мърсър не се изненада, че размириците в Индонезия се засилиха малко след отварянето на огромна златна мина на остров Айрън Джая.

Богатството пораждаше алчност у някои и завист у други и впоследствие двете страни се сбиваха за господство. Каузите и лозунгите, които издигаха, бяха измислена маскировка, за да скрият грозната истина за тези човешки конфликти.

Кариерата на Мърсър го бе направила свидетел на ужаса, кръвопролитията и невероятната жестокост. Той се бе озовавал в центъра на пет-шест локални войни, етнически конфликти и революционни преврати. Не му беше присъщо да остава пасивен в подобни ситуации или да бяга, както правеха мнозина чуждестранни работници. Мърсър често оставаше и чрез прякото си участие бе играл важна роля в спасяването на живота на безброй хора.

Успехите му бяха привлекли вниманието на военните и разузнавателните кръгове към него като човек с уникални професионални способности и опит в критични положения. Преди година Айра Ласко му бе предложил да го включи в екипа си, дори искаше да създаде специална длъжност за Мърсър като научен съветник. Работата далеч надвишаваше компетенциите на редовните научни служители на президента. Те се съсредоточаваха върху формирането на националната политика, а Мърсър трябваше да бъде консултант и понякога оперативен агент, защото при сблъсък на световете на науката и ужаса възникваха проблеми, които никой друг не можеше да реши.

Той слезе по стълбите и прекоси фоайето. Шеговитите закачки от изминалия час и очакването за първата ваканция от една година се бяха изпарили. Айра не би изпратил двама агенти, ако не беше абсолютно наложително. Беше се случило нещо значимо.

— Защо не влезете, господа? Хари, разходи Повлекан и не бързай.

— Дадено. — Осемдесетгодишният старец се усмихна на агентите. — Извинявам се за дребната шега. Не се обиждайте.

По-ниският мъж показа на Мърсър картата си от тайните служби. Името му беше Майкъл Тайър.

— Кой е този човек?

— Приятел, който знае, че работя за Айра Ласко. Отпуснете се.

Тайър продължи да говори кратко и ясно.

— Адмирал Ласко ни изпрати да ви заведем във военновъздушната база „Андрюс“, където ви чака въздушен транспорт. Каза да си вземете багаж за една седмица.

„Поне предполага, че ще се върна“ — помисли Мърсър и после зададе един от по-практичните въпроси, които се въртяха в главата му.

— Къде отивам? Трябва да знам какво да си взема.

— Не ни казаха — отвърна другият агент.

— Добре. Дайте ми няколко минути. — Мърсър се качи обратно горе и от балкона видя, че агентите не са помръднали от местата си. — Старецът и кучето му ще се върнат след няколко минути. Кажете му, че съм в спалнята и приготвям багажа си.

Мърсър не бе разопаковал нещата си от Канада, затова нахвърля в коша мръсните си дрехи и сложи празните чанти на леглото. Въздушен транспорт от „Андрюс“ можеше да означава тридесетминутно пътуване с хеликоптер или товарен реактивен самолет „С — 5 Галакси“, който да го закара на другия край на света. Нямаше смисъл да се опитва да гадае какво му е необходимо. Той натъпка в едната чанта чорапи и бельо за седмица и тоалетните си принадлежности, после добави джинси, две всекидневни ризи, панталон, спортно сако, официална риза, вратовръзка и два миньорски гащиризона с дебели кръпки на коленете и лактите.

Преди да сложи метална каска върху купчината, Мърсър извади от нощното си шкафче полуавтоматичен пистолет „Берета“. Не беше необходимо да проверява дали магазинът е пълен, защото разбра това по тежестта на оръжието. Пъхна го в подплатата на каската, дръпна ципа на кожената чанта и натъпка работни ботуши и чифт обувки във външните джобове.

Погледна часовника си и видя, че приготвянето на багажа му е отнело три минути и четиридесет секунди. Не беше зле.

Чу гласа на Хари и надникна през балкона.

— Не си прави труда да се качваш. Заминавам.

— Мислиш ли, че ме интересува какво правиш? — отвърна Хари. — Оставих пълна чаша на бара.

Двамата се срещнаха на площадката до библиотеката. Мърсър последва Хари до бара и изпи остатъка от водката си с лимонов сок.

— Ще отсъствам една седмица или поне така ми казаха. Кой знае… — Мърсър извади две стодоларови банкноти от портфейла си. — За твоя купон.

— Благодаря — каза старецът, но не докосна парите.

— Наеми някого да почисти, след като приключиш. Последния път къщата беше пълна с кутии от пица. — Мърсър се усмихна. — До скоро, Хари!

— Да, до скоро! — Хари го погледна престорено намръщено в опит да не показва разочарованието си.

Мърсър почеса Повлекан зад ушите и басетът го възнагради с влажна целувка, а после легна в краката на стопанина си.

Мърсър извади коженото си яке от дрешника до външната врата и тръгна след Тайър и партньора му към черния шевролет „Събърбан“, паркиран пред къщата. Движението по пътя към „Андрюс“ беше натоварено и пристигнаха в ба-зата след повече от час. Никой не пророни дума и това напълно устройваше Мърсър, защото имаше възможност да разсъждава какво се е случило. Излишната потайност не му се понрави. Айра можеше да му се обади и да му каже защо го вика. Не беше нужно да изпраща две горили, които почти го отвлякоха и го накараха да бърза за някакъв таен полет. Мърсър ненавиждаше това правителствено престараване.

След като минаха през няколко пункта за проверка, Тайър подкара шевролета през огромната военновъздушна база и излезе на пътя зад пистите. От летището излетя самолет цистерна КС — 135 и пронизителният рев на двигателите му раздра въздуха. Четирите черни ивици от отработилите газове приличаха на отпечатъци от нокти в ясното небе. Шевролетът се насочи към грамаден хангар и влезе през страничната врата. Тайър спря до единствения самолет в подобното на пещера пространство — „Гълфстрийм IV“с обозначителните знаци на американските военновъздушни сили. До отворения люк стоеше войник в камуфлажна униформа. Черните нашивки на яката му показваха, че е капитан.

— Водиш ли пътника ми? — без предисловие попита мускулестият чернокож мъж.

Мърсър слезе от колата с чантата в ръка. Военният го огледа.

— Мърсър? Аз съм Сайкс. Омега деветдесет и девет храм.

— Керван единадесет слънцестоене.

— Добре. Качвай се на борда.

Още преди Мърсър да стигне до мястото си двигателите забръмчаха и маневреният реактивен самолет беше изтеглен от хангара. Мърсър забеляза, че всички транспаранти са спуснати, и протегна ръка да вдигне най-близките. Капитан Сайкс се пресегна пред него и отново ги спусна.

— Съжалявам, докторе. Смятайте, че има затъмнение. Сайкс дъвчеше тютюн и изглежда гълташе сока.

— Имате ли представа колко ще продължи полетът?

— Достатъчно, за да изиграем партия джин. „Става все по-хубаво“ — помисли Мърсър.

— Познавате ли адмирал Ласко?

— Знам, че е дал разрешение за този полет, но не го познавам — отвърна Сайкс. — Той е много по-високо в йерархията от мен.

— Ако го видите преди аз да съм се срещнал с него, кажете му, че е мъртъв. — Мърсър се настани удобно на седалката, изтегна се и затвори очи.

— Е, няма ли да играем на карти, докторе?

— Нареди един пасианс.

Няколко минути по-късно самолетът излетя. Нямаше смисъл да разсъждава къде отиват, нито да гадае защо го вика Ласко. Вместо да се изнервя още повече с умствени упражнения, Мърсър остави съзнанието си да се плъзне в равновесие между съня и будното състояние. Ако полетът щеше да трае дълго, най-малкото, което можеше да направи, беше да се изолира.

Впускане в неизвестността. Този израз се появи в главата му и мигновено му напомни за първия път, когато участва в спасителна операция в мина. Образите се върнаха в съзнанието му като неясен сън, хиперреалност, където Мърсър стоеше неподвижно, докато събитията препускаха покрай него. Тогава беше двадесет и седем годишен и бе започнал да работи като консултант. Във въгледобивната мина на хиляда и сто фута под земята в Западна Вирджиния, където Мърсър преценяваше кой е най-подходящият начин да се извадят новооткрити рудни залежи, беше избухнал пожар. Като единственият миньор, обучен с известния южноафрикански екип „Прото“, Мърсър беше първият доброволец, който слезе в мината. Той заведе още четирима мъже, след като беше потвърдено, че не всички миньори от смяната в шахтата са се върнали, когато мината е била евакуирана.

На асансьорната клетка имаше надпис МИНАТА РАБОТИ 203 ДНИ БЕЗ ИНЦИДЕНТ. Но вече не беше така.

От шахтата излизаха гъсти талази пушек и поглъщаха светлината на фенерите. Върху кислородните им маски се натрупа мръсотия, която се размазваше при опит да я почистят. Страхът накара Мърсър да диша учестено.

Асансьорът се спусна в неизвестността и измина десет нива, навлизайки все по-навътре в дима. Когато наближи единадесетото, горещината стана почти непоносима. Но никой от мъжете не изрази желание да спрат. Трябваше да разберат какво се е случило с двадесет и шестимата миньори, попаднали в пожара.

Картината, която видяха при отварянето на вратите на клетката, беше по-страшна и от най-страховитите изображения на ада. Стените, таванът и подът тлееха от остатъчната енергия при избухването на пожара. Всичко възпламенимо гореше, а хората представляваха ужасяващи изкривени форми от въглен. И най-лошото — някои от тях все още бяха живи. Спасителите използваха преносими пожарогасители, за да потушат пламъците. Докато звукът на огъня заглъхваше, жаловитите викове на умиращите се засилваха.

Първата експлозия бе изчерпала повечето въздух в мината, но макар че мощните вентилатори на повърхността бяха изключени, огънят щеше да запали отново въртящите се облаци от въглищен прах веднага щом долу проникнеше кислород. Мърсър разбра, че разполагат с няколко минути. Хората от екипа довлякоха ранените в асансьора. Двама спасители пожелаха да останат и да търсят другите миньори, но Мърсър не им позволи. В мината беше твърде горещо. Рискът вече граничеше със самоубийство.

Втората експлозия беше силна като първата и разтърси подемника, когато бяха на петнадесет метра от повърхността. Ако не бяха със защитни облекла, вълната от свръхсилно налягане щеше да ги обгори до смърт. Използваха телата си като човешки щит, за да предпазят пострадалите си другари, докато асансьорът стигна до върха. Движейки се едва-едва сред талазите от пушек, изнесоха седемте мъже, които бяха спасили от пожара. Работниците пренесоха ранените в сградата, а Мърсър и хората му съблякоха обгорените защитни облекла. Когато Мърсър влезе в станцията за първа помощ, само единия от мъжете все още беше жив, но и той не оцеля, за да стигне до най-близката болница. Мината горя дванадесет дни. По-късно труповете бяха извадени, но единадесетото ниво не беше отворено отново.

От всички спасителни операции в мини тази се бе запечатила най-дълбоко в паметта му. Не защото му беше първата а защото беше единствената, в която не спаси нито един миньор.

Той разтърси глава, за да прогони образите. Паметта му беше пълна с такива страхотии, че отбягваше да си ги спомня. Необичайно лошото му настроение вероятно се дължеше на факта, че сегашната ситуация го изнервяше. Неизвестността беше противникът, от когото се страхуваше най-много. Щом разбере какво става, мрачното настроение щеше да премине.

Четири часа по-късно самолетът започна да се спуска. Мърсър предположи, че са се движили с петстотин възела, и изчисли, че са прелетели шестстотин и петдесет километра. Но не знаеше посоката и мястото можеше да бъде навсякъде — Южна Америка, Азорските острови, Гренландия или на запад до…

Не, не можеше да бъде!

А може би да? Имаше само един начин да разбере. Сайкс не спеше, но от петнадесет минути не бе прелиствал страница от книгата, която четеше. Преди придружителят му да осъзнае, че самолетът се снишава, Мърсър наклони щорите на стъклото. Мракът навън беше непрогледен. Можеше да се намират над Атлантическия океан, но Мърсър се съмняваше в това.

Ярката луна осветяваше отдолу облаците над „Гълфстрийм“и когато засенчи очи с ръката си срещу блясъка на осветлението в кабината, Мърсър видя тъмните очертания на планини на хоризонта.

Самолетът леко зави и на земята блеснаха светлини. Гледката беше пищна и неземна, каквато нямаше никъде другаде в света. Лас Вегас.

Мърсър знаеше наоколо само едно място, което беше свръхсекретно и изискваше това ниво на достъп, което бяха изискали от него — отдалечена част от пустинята, наречена с романтичното име Страната на мечтите, но повече известна с обозначението си на стара карта на Министерството на енергетиката.

Зона 51.

ЗОНА 51, НЕВАДА

Разпознаването на крайната цел само задълбочи загадката около тайнственото пътуване на Мърсър.

Той знаеше малко за Зона 51 предимно от кабелната телевизия. Уединеният комплекс, заедно с военновъздушната база „Нелис“и Ядрения полигон в равнините на Юка, обхващаше по-голяма територия от Швейцария и през петдесетте години на XX век бил използван за изпитателни полети на шпионския самолет U — 2. Оттогава повечето американски секретни самолети се изпробваха на пресъхналото езеро Грум, където бе построена Зона 51. SR — 71, „F — 117 Стелт“, бомбардировачът „B — 2 Спирит“ и „F — 22 Раптър“ бяха извършили първите си полети там. Носеха се слухове, че в момента в Зона 51 се разработва хиперзвуков шпионски самолет на име „Аврора“, който ще замени „Блекбърд“и се пази в Страната на мечтите. Военните отричаха, че базата съществува, но това бяха общоизвестните факти за Зона 51.

Легендата за секретния център произлизаше от мита, че летяща чиния, разбила се в Розуел, Ню Мексико, през 1947 година, е транспортирана до това изолирано място в пустинята, за да бъде изследвана. Привържениците на теорията за конспирацията приемаха отричането на правителството, като доказателство, че това наистина се е случило. Те свързваха съобщения за странни светлини, свидетелски показания на шарлатани и откачалки със собствената си параноя във фантастична история за изумителната техника в космическите кораби и ексцентричен медицински експеримент с отвлечени хора.

Мърсър не вярваше нито дума от всичко това. Зона 51 беше просто мястото, където военните тайно разработваха следващото поколение самолети. Освен това едва ли някоя напреднала цивилизация би била толкова непохватна, че да катастрофира на Земята. Още по-невероятно беше предположението че военните могат да запазят подобна тайна в продължение на половин век.

И все пак в едно нещо вярваше — че охраната на Зона 51 е упълномощена да използва смъртоносна сила. Нямаше представа дали някога се е наложило тази заповед да бъде изпълнена, но беше чувал, че туристи и зяпачи на самолети са били гонени от района от неумолими, въоръжени до зъби мъже, които подигравателно бяха кръстени Камуфлажните.

Щорите на стъклото се спуснаха като гилотина. Мърсър вдигна глава и видя в очите на капитан Сайкс неодобрение и възмущение.

— Не трябваше да правите това, докторе!

Преди Сайкс да добави още нещо, вторият пилот се подаде от кабината.

— Капитане, може ли една дума?

Сайкс отиде при него и слуша няколко секунди, после кимна и се върна на мястото си. Пилотът затвори вратата на кабината.

Преди да седне, Сайкс бръкна в багажното отделение над главата си, извади шлем и го хвърли на коленете на Мърсър. Лицевата част беше матова и ако я нахлузеше, Мърсър нямаше да може да вижда нищо.

— Ще трябва да си я сложите, когато се приземим — каза Сайкс.

— Знам къде сме, капитане. Наистина ли е необходимо?

— Ако се престорите, че не знаете къде кацаме, няма да ми се наложи да попълвам куп безполезни доклади. Наречете го услуга. Изглежда попаднахме на насрещен вятър по пътя. Обикновено се приземяваме и прехвърлят пътника в микробус с тъмни стъкла. Но ние нарушихме разписанието и след десетина минути над нас ще прелети руски шпионски сателит. Ще кацнем нормално, но ще отидем право в един от хангарите. — Гласът на Сайкс стана сериозен. — Охраната на базата е най-затегнатата в света, докторе. Заповедите са първо да стрелят, а после да не си правят труда да задават въпроси. Разбирате ли? — Да.

— Казвам ви го, за да спасите живота си. Щом слезем от самолета, ще ви водя аз. Не махайте шлема. Сторите ли го, ще ви застрелят на място.

Мърсър преглътна ироничния си отговор. Сайкс му обясняваше всичко това за негово добро.

— Кажете ми кога да го надяна.

Самолетът продължи да се спуска, оставяйки блясъка на Лас Вегас далеч назад, и подходи към най-дългата писта в света — ивица от железобетон, два пъти по-дълга, отколкото е необходимо за приземяването на космическата совалка. „Гълфстрийм“ докосна настилката по-леко от всички пътнически самолети, с които Мърсър бе пътувал. В бързината да се скрие от шпионския сателит пилотът сякаш изобщо не намали тягата, когато се отправи към хангара в далечината.

От рязкото и внезапно намаляване на скоростта, когато самолетът стигна до целта си, гумата на колелата изсвири пронизително и раздруса Мърсър. Пилотът изключи от скорост и бръмченето на моторите заглъхна.

— Е, докторе, може да си сложите шлема — предложи Сайкс. — Аз ще се погрижа за чантата ви.

Мърсър облече якето си и нахлузи шлема. Светът пред очите му стана сив. Липсата на видимост беше дезориентираща за миг, но после отметна назад глава и видя обувките си и килима.

— Имам чувството, че участваме в странна игра на „постави опашката на магарето“.

Сайкс се засмя.

— Стига охраната да не постави деветмилиметров куршум в геолога. Вървете след гласа ми. Таванът е достатъчно висок, така че не е необходимо да се навеждате. Добре. Завийте насам. Намирате се почти до стълбата на самолета. Стъпалата са четири.

Мърсър спря, когато усети промяна в светлината на изхода, замисли се за предупреждението на Сайкс и свали шлема от главата си.

Дъхът му секна от онова, което видя.

Хангарът беше няколко пъти по-голям от онзи в „Андрюс“и бе осветен от мощни прожектори, монтирани на тавана десет етажа по-горе. Огромните врати, през които можеше да мине товарен самолет, вече се бяха затворили зад „Гълфстрийм“. Но вниманието му не бе привлечено от невероятните размери на помещението, нито от матовата черна муцуна на бомбардировача „В — 2 Стелт“, който се извисяваше зас-трашително като кошмарно същество, а от летателния апарат с форма на чиния вляво. Дискът висеше безшумно на около метър над бетонния под, беше с диаметър девет метра, висок около два и половина и бе направен от лъскав сребрист материал.

И тогава Мърсър разбра какво вижда и прихна да се смее. Онова, което бе помислил за извънземен надпис от едната страна на летателния апарат, всъщност беше богато украсен стилизиран шрифт — там пишеше КОМПАНИЯ ЗА ЧИНИИ „ВРЪХ“. Висящият в празното пространство диск беше сложен макет, представата на някой техник за шега. Мърсър се вгледа по-внимателно и видя спускащите се от тавана кабели, на които бе окачена чинията. Нямаше следа от въоръжената охрана, за която го бе предупредил Сайкс.

Айра Ласко стоеше встрани заедно с жена в бяла лабораторна престилка. Мърсър не чуваше какво говорят, затова се обърна към Сайкс.

— Мислех, че не познавате Айра. Капитанът повдигна рамене.

— Не съм и ваш придружител, по дяволите! Вчера адмирал Ласко ме изпрати във Вашингтон и случайно хванах този полет на връщане.

Мърсър слезе по стълбата на самолета и извървя петдесетте крачки до Айра. Заместник-съветникът по националната сигурност беше на петдесет и пет години и болезнено слаб, но невероятно силен. Главата му беше обръсната като тактическо отстъпление пред оплешивяване. Това му придаваше решителен вид, който се допълваше от заострена брадичка и проницателен ум. Очите му бяха кафеви и бдителни, а веждите — посребрели. Ласко не беше много висок — само метър шейсет и осем, но авторитетът му беше безспорен.

Айра беше облечен в сивокафяв панталон, подходяща по цвят риза и кожено яке с опознавателните знаци на военния флот на Съединените щати. Температурата в хангара едва достигаше десет градуса. Макар че се намираше в пустинята, Зона 51 беше на километър и половина над морското равнище.

— Казах на шефа на охраната, че ще откажеш да си сложиш шлем, ако се наложи самолетът да спре тук. — Айра махна към отсрещната страна на хангара, където под големи мушами бяха скрити футуристични очертания, несъмнено летателни апарати. — Ето защо покрихме интересните неща.

Гневът на Мърсър от тактиката, която бяха използвали дотук, бе заменен от страхопочитание. Бяха му позволили да надникне в светая светих на държавните тайни. Ако откачалките по конспирациите бяха прави, там ставаха неща, за които дори президентът не знаеше. Той обаче нямаше да достави на Айра удоволствие, като покаже, че обстановката е нарушила спокойствието му. Мърсър пое протегнатата ръка на Ласко.

— Ще ми обясниш ли защо намери за необходимо да ме отвлечеш? Едно телефонно обаждане и билет за самолета до Вегас щяха да бъдат достатъчни.

— Търся те в дома ти от два дни. Не оставих съобщения, защото отговаряше Хари. — Айра и Хари се познаваха и няколко пъти си бяха говорили за войната. Ласко бе започнал военната си кариера на борда на подводници, а Уайт навремето ги бе потопявал в Тихия океан. — Ако му бях казал, че ще идваш тук, щеше да вземе първия самолет.

Мърсър не отрече тази вероятност, по-скоро неизбежност.

— Може би трябваше да дойде. Не забравяй, че през есента Хари ми спаси кожата в Панама.

— И натрупа шест хиляди долара дългове от хазарт в кредитната ти карта.

Мърсър се намръщи. Десет хиляди беше по-близо до истината.

— Освен това — продължи Айра, — той няма да ти трябва, за да ти пази гърба. Тук си по работа. Не е кой знае колко интригуващо, но е нещо, за което имаш опит. Задача, която ние смятаме за изключително важна.

Мърсър повдигна вежди в недоумение.

— Ние?

Ласко се обърна към жената до него.

— Това е доктор Браяна Мари. Тя ръководи проекта и ще ти обясни всичко.

— Приятно ми е да се запознаем, докторе. — Мърсър стисна ръката на дребната брюнетка. Браяна Мари не си беше сложила грим и обикновеното й момичешко лице не се нуждаеше от това. Той се усмихна, когато тя използва лявата си ръка, за да избърше ненужно ревера на бялата си лабораторна престилка. Венчалният й пръстен проблесна на ярката светлина. Мърсър се замисли за ситуацията от нейната гледна точка. В базата вероятно имаше стотина мъже на една жена и своевременното обявяване на семейното положение трябва да й бе станало навик. — Лекар ли сте?

— Ядрен физик — отвърна тя със забележително плътен глас.

Отговорът й го изненада и Мърсър погледна Айра.

— Тук се извършва много повече, отколкото изпитания на самолети — обясни адмиралът. — Всичко е свръхстрого секретно. По дяволите, аз знам само за няколко разработки, а съм в екипа на президента!

— Дясната ръка не знае какво прави лявата, а? — пошегува се Мърсър.

— Персоналът тук дори не знае, че съществува лява ръка — сериозно отбеляза доктор Мари.

— Дори с твоето най-високо ниво за достъп до секретна информация трябваше да използвам връзки, за да обясня някои подробности за тази операция. Хората, с които ще ра-ботиш, нямат представа — добави Айра.

Мърсър изведнъж почувства хлад, който нямаше нищо общо с климатичните условия. Той бе прекарал достатъчно време с Ласко и можеше да прецени настроенията му. Бръчките от напрежение около очите и на челото му не бяха там последния път, когато се черпиха в бара на Дребосъка. Пък и лицето на адмирала беше необичайно бледо за края на зимния сезон.

— Какво става тук, Айра?

— Имаше инцидент — отговори вместо него Браяна Мари. — Загинаха хора. Трябва да продължим тяхната работа.

Свистенето на вятъра отвъд вратите на хангара прозвуча като погребална песен.

Мърсър научи, че ще нощува в главния комплекс. На другия ден щяха да го заведат в още по-секретна база на територията на Зона 51 — място, което Ласко нарече МН — 2. Айра помоли капитан Сайкс да заведе Мърсър до стаята му в сградата зад хангара. Над коридора имаше метален покрив, който да скрива хората, минаващи оттам, от сателитите в орбита около земята.

Стаята беше като в хотел, само че вратата се заключваше отвън. Ако искаше да излезе, Мърсър трябваше да позвъни на униформен служител на рецепцията. Той се изкъпа за пръв път, откакто бе напуснал Канада, приблизително преди тридесет и шест часа и осем хиляди километра по въздуха. За щастие връщането на запад бе неутрализирало умората от дългото пътуване. Докато горещата вода обливаше тялото му, той си спомни стар виц за изтощен турист на организирана екскурзия. „Днес е понеделник, значи това трябва да е Рим.“

Мърсър се бършеше с хавлията, когато изведнъж се досети върху какво работи доктор Мари. Планината Юка беше наблизо и отговорът беше очевиден.

Дежурният ефрейтор му отвори да излезе от стаята, а Сайкс го чакаше на рецепцията.

— Това ли е обичайното ти разпределение? — попита Мърсър.

— Не — провлачено отвърна Сайкс. — Аз и екипът ми сме тук от месец.

— Екип?

— Делта Форс. — Това беше елитното подразделение за специални операции. — Ако не възразяваш, ще ти дам един безплатен съвет, докторе. Разбрах, че човек се чувства по-добре тук, ако не задава твърде много въпроси.

Въпреки неприятното им запознанство Мърсър харесваше капитана. Вече бе установил, че мудните му реакции не се дължат на мързел. Сайкс беше хладнокръвен и решителен, сякаш когато се събудеше всяка сутрин, знаеше точно какво ще прави и ще каже. Просто беше пестелив в действията си и изчакваше подходящия момент.

— Нека да отгатна — отбеляза Мърсър. — Дори един-единствен въпрос е твърде много.

— Започваш да схващаш — ухили се Сайкс.

Капитанът го заведе в безлична сграда — бетонен административен куб, подобен на съветски жилищен блок. По-голямата част от базата беше построена през шейсетте години на XX век и през осемдесетте бе разширена, но бе запазила сивотата от периода на студената война. Постройките бяха четвъртити или квадратни. Нямаше орнаменти, нито тревни площи и улични лампи.

Нито хора. Сякаш вървяха из постапокалиптичен призрачен град.

— Страшничко, а? — Сайкс сякаш прочете мислите му. — Предполагам, че изолацията се отразява на някои хора, които са принудени постоянно да живеят под прикритие. Няколко дни след като дойдох тук позволиха на неколцина млади войници да спретнат шоу за китайския шпионски сателит.

— И какво направиха? — попита Мърсър, когато влязоха в сградата и тръгнаха нагоре по стълбите. Вътрешността на постройката беше безлична като външността.

— Легнаха голи на пистата и с телата си написаха „Начукай си го, Мао“.

Мърсър се засмя.

— Дали китайците са ги видели?

— Те откраднаха толкова много от нашите технологии, че са видели дори кои са обрязани.

Сайкс отвори вратата на зала за конференции и съобщи на Мърсър, че Айра ще го придружи обратно до стаята му, Двамата стиснаха ръцете си на раздяла.

Завесите на прозореца бяха спуснати и лампите хвърляха червеникави отблясъци върху лакираната маса. На едната стена имаше снимки на шпионския самолет U — 2. Айра седеше начело на масата. Сакото му беше преметнато на стола. Предвидливо бе донесъл бутилка от любимото си шотландско уиски и кофичка с лед.

Мърсър прие с благодарност чашата. Макар че не беше любител на уискито, денят се очертаваше да бъде тежък. Доктор Мари, която седеше от лявата страна на Айра, изпи глътка минерална вода.

Мърсър се настани срещу нея, вдигна чашата си за наздравица, изпи съдържанието на две бързи глътки и сетне разкъса воала на тайнствеността с точна хипотеза.

— Строите подземно хранилище за недокументирани ядрени отпадъци като онова, което Министерството на енергетиката изгражда в Юка.

Мълчанието беше тежко като олово.

— Как се д-досетихте… — заекна доктор Мари и после гласът й заглъхна.

Айра се засмя.

От половин век американските атомни централи бълваха неизброими тонове радиоактивни материали, за да извлекат енергия. В резултат се получаваше много по-концентриран продукт от влизащото в реакторите, отровен отпадък, който не губеше смъртоносното си въздействие в продължение на хилядолетия. Краткосрочното решение беше отпадъците да се складират в охлаждащи басейни в централите. Единственият осъществим дългосрочен метод за изхвърлянето им беше да им намерят подходящо място, където да ги заровят, и да се надяват, че са ги запечатали достатъчно добре, за да не излезе ядреният дух от бутилката.

В момента се работеше върху прокарването на два тунела с дължина двайсет и два километра на дълбочина триста метра под планината Юка. Ядрените отпадъци щяха да бъдат складирани в помещения встрани от тунелите. Тъй като на още триста метра под хранилищата имаше подземни реки, щяха да бъдат взети изключителни предпазни мерки да няма изтичане на радиоактивни материали.

Четиридесетте хиляди тона ядрени отпадъци щяха да бъдат премествани в склада в продължение на две десетилетия. Когато хранилището за седемдесет и седем хиляди тона се напълнеше, съдържанието му щеше да бъде наблюдавано още един век и през 2116 година комплексът щеше да бъде запечатан завинаги.

Мърсър се усмихна иронично на доктор Мари.

— Отговарям на въпроса ви — това е единственото логично предположение. Намираме се на около шейсет и четири километра от планината Юка, вие сте ядрен физик, а моята работа е да копая тунели. Всичко това води до един-единствен извод. Присъствието на Айра само придава на положението подходящия нюанс на тайнственост.

— Мразя да развенчават митовете около мен — шеговито измърмори Ласко. — А твоята преценка е малко пресилена. Отпадъците, които смятаме да складираме тук, са документирани. Искаме само да докараме повечето от най-опасните преди някой да разбере какво става.

— Под „опасни“ имаш предвид отпадъците, останали от оръжейните програми, а под „някой“ — терористите, нали?

— Точно така. — Айра отново напълни чашата на Мърсър. — Желанието ни е да направим същото, както при пренасянето на диаманта на Хоуп.

Мърсър знаеше добре тази история. Последния път, когато прочутият диамант беше преместен от вашингтонския музей „Смитсониън“в Ню Йорк за щателно изследване и почистване, охраната беше безпрецедентна — бронирани коли, полицейски ескорти и огромен контингент пазачи. Но когато пристигнаха в „Хари Уинстънс Джуълри“в Манхатън, кутията с известния диамант се оказа празна. Пазачите, медиите и обществеността не знаеха, че охранителната свита е номер за заблуда на евентуални крадци. Скъпоценният камък всъщност беше изпратен в обикновен пакет по пощата.

Доктор Мари се наведе напред.

— Ще използваме стандартни товарни контейнери и редовните методи за сигурност, но искаме да избегнем вниманието на медиите, което би уведомило терористи или саботьори на операцията. Като пренесем материала тайно, ще премахнем изкушението.

— Колко време смятате да държите тук радиоактивните отпадъци? — попита Мърсър.

— Ще бъдат прехвърляни постепенно в постоянното хранилище. Поради топлината, излъчвана от материалите, те трябва да бъдат разпръснати в изкопаното пространство в планината Юга.

— Искаме да построим временен склад, далеч от вниманието на медиите и терористите — намеси се Айра. — Когато запечатаме главното хранилище, тук няма да остане нищо.

Мърсър се облегна назад и се замисли върху думите им. Разбираше потребността от онова, което Айра искаше да направи. Знаеше, че голяма част от ядрената политика се основава по-скоро на емоции, отколкото на науката, макар че не пренебрегваше ужаса, който би настъпил при евентуален инцидент. С преместването на най-опасните радиоактивни отпадъци преди някой да се е усетил доктор Мари смяташе да спести безпокойството на нацията и да опази по-добре ядрените материали. В това имаше логика, защото при всички случаи отпадъците щяха да бъдат транспортирани някъде.

Мърсър разбираше необходимостта от потайност, но не му бяха обяснили защо бързат и той беше готов да чака часове, за да зададе този въпрос. На Айра беше присъщо да не разкрива повече, отколкото се налага, но Мърсър нямаше да се съгласи да помогне, докато не научеше цялата истина. Не го приемаше лично. Това беше цената, която плащате за приятелството си с професионален агент.

Никой от двамата не показа неудобство, че седят един до друг и мълчат. Доктор Мари обаче изпита желание да запълни тишината.

— Преди два дни стана злополука. Срутване. Работехме денонощно, на три смени по десет души. Инцидентът се случи по време на смяна на екипите. Загинаха петнадесет човека, включително двама отговорници.

— А другите петнадесет? — попита Мърсър.

— Отърваха се невредими — отвърна тя. — От съображения сигурност не искаме да включваме повече миньори. Но решихме, че ни трябва още един инженер. Адмирал Ласко каза, че познава подходящия човек. Вие сте минен инженер с достатъчно високо ниво за достъп до секретна информация, за да работите тук.

Мърсър отново забеляза, че не спомена защо бързат.

— Виж какво, Мърсър. — Гласът на Айра стана плътен. — Закъсняваме с два месеца от определения срок. Тунелите вече трябваше да са готови и да са взети мерки да няма проникване на вода. Първият товар радиоактивни отпадъци ще пристигне след сто двадесет и един дни.

— Защо точно тогава?

— Защото хранилището в Оук Ридж не може да поеме повече изразходваното ядрено гориво и трябва да заменят контролните пръти в експерименталния високоскоростен реактор след сто двадесет и един дни. Предпочитаме да докараме материалите тук, отколкото да ги местим другаде.

Удовлетворен от отговора, Мърсър зададе следващия въпрос, който го безпокоеше.

— Казаха ми, че ще остана тук една седмица. Очевидно, няма да стане така. В момента работя по договор с „Де Беерс“. Колко време ще трябва да ги залъгвам? Два месеца?

Браяна Мари поклати глава.

— Оцелелият отговорник на смяна твърди, че до две седмици ще стигнем до подземната галерия, която смятаме да използваме. Това е естествена пещера в скалата. Геоложкото проучване показа, че това е кухо пространство, останало след срутването на дайка от интрузивна магма.

„Тук се вмества проникването на вода, за което Айра спомена“ — помисли Мърсър. Подобни дайки — езици от разтопени скали, впръскани в околните пластове — можеше да се дръпнат назад в централната галерия от магма, откъдето бяха излезли. Ако това се случеше, в земята оставаше кухина, която често се запълваше с вода. След като направеха хидра, изолация, създаденото от природата празно пространство можеше да се използва за временно хранилище за радиоактивни отпадъци.

— Кой е извършил проучването? — попита Мърсър. Съмняваше се, че са открили пресъхнала дайка. По-скоро беше интрузивен пласт или лаколит по посока на седиментния слой, отколкото срещу него.

— Грегър Худ. Мърсър кимна.

— Познавам го. Работи бавно, но е добър. А другият отговорник на смяна?

— Доналд Рандъл, миньор професионалист от Кентъки.

— Дони Рандъл?

— Той предпочита да го наричат Доналд — педантично отбеляза доктор Мари, сякаш учтивостта можеше да намали чувството на ненавист, което Рандъл предизвикваше.

Мърсър се вторачи в очите на Айра. Тонът му беше безпрекословен и обвинителен.

— Наел си Рандъл Дръжката? Знаеш ли, че той е буйстващ психопат?

Ласко наведе глава.

— Имахме оплаквания срещу него, но вече е късно. Рандъл е тук и не можем да доведем друг.

Дони Рандъл бе получил прякора си „Дръжката“в Южна Африка преди края на апартейда. Беше отишъл там, защото заради склонността му към изблици на насилие беше изгонен от миньорския синдикат и отстранен от всички мини в Съединените щати. Южна Африка беше идеалното място за него. Рандъл беше не толкова расист, колкото садист. В онези дни чернокожите миньори нямаше към кого да се обърнат, за да реши трудовите им спорове, затова той беше жесток колкото си искаше, без да страхува от наказание.

Рандъл беше висок метър деветдесет и пет, едър и изпитваше удоволствие да се бие с всеки, който го предизвика, макар че предпочиташе да използва дръжка на кирка вместо юмруците си. Оттам идваше прякорът му. Мърсър беше чувал, че Рандъл е убил най-малко шест души в мините край Йоханесбург и е пребил десетина. В Южна Африка Дони бе намерил и друго приложение на дървената дръжка с диаметър пет сантиметра. Той я използваше, за да изнасилва работници, които бяха твърде млади или дребни, за да се защитят. Поради толерантното отношение на съдилищата Рандъл не беше осъден за деянията си и напусна страната, когато Нелсън Мандела стана президент. Някои твърдяха, че му е било заповядано да замине, но Мърсър вярваше на историята, че е избягал от тълпа чернокожи миньори, които са искали да нахлузят горяща автомобилна гума на врата му.

Оттогава името му се появяваше от време на време, но Мърсър знаеше, че Рандъл се е върнал в Съединените щати. Скоро бе чул, че Дони е в руски затвор след опит да открадне диаманти от мина „Мир“в северен Сибир.

Мърсър най-после откъсна очи от обръснатата глава на Айра и погледна доктор Мари. Ако тя мислеше, че всички минни инженери са като Рандъл, нищо чудно че се държеше хладно с него.

— Ще ви помогна с проекта — каза той и Ласко вдигна глава, — при условие че уредя нещата с „Де Беерс“.

— Ние ще се погрижим за това.

— И ако дадете на Рандъл да разбере, че аз съм шефът. Имате достатъчно хора за две смени по осем-десет часа на ден. Щом се разпределим, не искам да виждам онова копеле.

Айра и Браяна Мари осъзнаха, че чувството в тона на Мърсър не е страх от Доналд Рандъл, а опасение, че ще го убие.

— Благодаря, доктор Мърсър — каза Браяна. — Нямате представа колко много означава това за нас.

— Знаех, че мога да разчитам на теб — добави Ласко и няколко от бръчките на челото му се изгладиха. Този път той напълни с шотландско уиски чашите на всички и тримата вдигнаха наздравица.

Сутринта Мърсър и Айра се качиха на шевролет „Събърбан“ като онзи, който го бе закарал във военновъздушната база „Андрюс“. Мърсър се надяваше, че правителството купува с отстъпка тези огромни коли.

На стъклата на автомобила бяха спуснати плътни завеси и матовата преграда ги разделяше от шофьора. Въпреки онова, което бе видял предишната вечер, Мърсър явно нямаше разрешение да разгледа други части на Зона 51. А после му хрумна, че може би и Айра няма право на достъп до някои места. Интересна мисъл.

Той попита за доктор Мари и Ласко обясни, че тя работи във Вашингтон и е дошла в Невада само за вчерашното съвещание. Доктор Мари нямаше да бъде необходима в тайното хранилище до прокопаването на тунела. Докато шевролетът се отдалечаваше от базата, двамата мъже прекараха времето си, като пиеха кафе от термос и си припомняха запознанството си в Гренландия преди година.

Когато стигнаха до място отвъд периметъра на езерото Грум, невидимият шофьор смъкна преградата, за да виждат през предното стъкло, а Айра дръпна завесите.

В планината беше хладно, макар че предишната нощ не беше толкова студено, че да има скреж. Малобройните растения, кактуси, юка и предимно ниски храсти линееха сред суровата околна среда, сякаш животът в дивата пустош беше експеримент, който постепенно се проваляше. Скалистата земя променяше хилядите си оттенъци, докато слънцето се издигаше все по-високо. Небесният купол загатваше, че се простира далеч отвъд хоризонта, но изглеждаше ограничен от назъбените възвишения.

Целта им се намираше на два часа път от главната база, в каньон с отвесни стени. Мърсър видя, че могилите от пръст и камъни, изкопани от шахтата, са разхвърляни равномерно на дъното на каньона, за да замаскират, че там се работи. Лагерът се състоеше от няколко очукани фургона, разположени до стените на каньона. Надвисналата отгоре скала хвърляше постоянна сянка върху шахтата и я скриваше от въздушно наблюдение.

Лагерът беше в окаяно състояние, но Мърсър бе работил при много по-лоши условия. Между два фургона прелетя изсъхнал трън, завъртя се на вятъра и се стрелна край шевролета като уплашено животно.

И тогава Мърсър забеляза създадената от природата пещера в дъното на каньона. Беше широка поне двадесет и един и висока десет метра и се простираше на тридесетина метра навътре в планината. Мощни прожектори, монтирани на скелета, осветяваха вътрешността и машините край дупката с площ двадесет квадратни метра, пробита в скалата. Високият колкото двуетажна сграда подемник позволяваше пръстта и камъните да бъдат изхвърляни направо в камионите, разпръснати из пустинята. Наблизо имаше огромни вентилационни тръби, които да поддържат циркулацията на въздуха под земята, и няколко ремаркета. Близо до входа на пещерата бяха поставени два големи генератора за електричество и грамаден изпускателен отвор на помпа за източване на вода от мината.

Мърсър остана смаян от охраната и от ефективността на всичко, което Айра бе създал там.

— Направи игрище за голф и няколко бунгала и ще имаш чудесно място за пенсионери.

— Дом за възрастни „Адска дупка“?

Мърсър се засмя, доволен, че Айра отново става човекът, когото познава.

— По-скоро „Дом за почти мъртви“. Хари ще ти бъде говорител.

Шевролетът спря пред първия фургон. Айра слезе на песъчливата земя и в същия миг вратата на фургона се отвори. Мъжът, който застана на прага, беше в джинси, каубойски ботуши и бяла тениска, сух и жилав. Той присви очи, докато се взираше в Мърсър, и после кимна, когато позна Айра.

— Здравейте, господин Ласко! Това ли е новият ни шеф?

— Здравей, Ред! Запознай се с Мърсър.

— Чувал съм за теб. — Гласът на Ред издрънча като разстроена китара. — Ти си онзи, който откри новата диамантена мина в Африка преди няколко години.

Ръкуваха се, а Айра продължи с представянето.

— Ред Хардинг беше заместник-отговорник на смяната която загуби половината си екип по време на срутването.

— Не искаш ли ти да бъдеш шеф? — попита Мърсър. Трябваше да знае дали Ред не го мрази, че поема длъжността която може би искаше.

— По дяволите, синко… — Ред беше вероятно петнадесет години по-възрастен от Мърсър. — В живота на човека идва момент, когато той вече не иска да издава заповеди. По-лесно е да ги получаваш.

— Разкажи ми какво се случи.

Ред се замисли, макар че беше имал достатъчно време да разсъждава за срутването.

— Срути се част от тавана. Без видима причина. Падна в тунела и смаза всички. Петнадесет души.

Мърсър имаше чувството, че Ред не крие нищо, но му е неудобно да опише инцидента. Въпреки това нещо не му беше ясно.

— Не сте вкарали дълги болтове в тавана, за да стабилизирате скалата?

— Не беше необходимо. Пробивахме изключително твърда скала. Нямаше проникване на вода, нито пукнатини.

— В момента слагат болтове — обади се Айра. Мърсър очакваше да направят поне това.

След като му показаха стаята в един от фургоните, той облече миньорски комбинезон, а Ред Хардинг даде работно облекло на Ласко. Мърсър нямаше къде да скрие пистолета, затова реши да го вземе със себе си, пъхна го в колана на гърба си и сложи каска на главата си.

Айра не махна бейзболната си шапка, за да не се плъзга каската по обръснатата му глава.

В пещерата беше много по-студено, отколкото в каньона, въпреки топлината от машините с дизелово гориво.

Докато чакаха асансьора да излезе от земята, Мърсър разгледа парче скала, голямо колкото юмрук, паднало по време на срутването. Винаги се учудваше на факта, че през милионите, дори милиардите години, откакто този незабележим камък се бе образувал в земната кора, не го е виждал никой.

Той беше първият. Това го накара да се почувства като изследовател от златната епоха на Великите географски открития които съзира нов континент. Мърсър работеше в мини от ученическите си години, в гранитните кариери във Върмонт, и тази тръпка все още не го беше напуснала.

Асансьорната клетка пристигна съпроводена с дрънчене на звънци. Отвътре излязоха трима души. Малкият мащаб на проекта означаваше, че само една шахта може да бъде използвана за изваждане на материала от недрата на земята, за транспортиране на хората до работната площадка и за проветряване през огромни тръби от едната страна на дупката.

Звънците отново издрънчаха и асансьорът започна да се спуска.

Айра се вкопчи в предпазния парапет и Ред и Мърсър потиснаха усмивките си. Знаеха, че първото спускане в мина е ужасяващо и мнозина не искат да го повтарят. Айра възстанови равновесието си и пусна парапета.

— А аз мислех, че пътуването до работното място около Ню Йорк е трудно — каза той, за да прикрие страха си. — Винаги ли е така?

Ред поклати глава.

— Хоризонталният тунел, който прокопахме встрани от тази шахта, е на двеста и четиридесет метра под нас. В Южна Африка някои миньори работят на десет, пъти по-голяма дълбочина. За да стигнеш бързо дотам, почти падаш свободно през целия път.

— Страхотен начин да си изкарваш прехраната — отбеляза Айра, докато се спускаха в непрогледния мрак.

— Наистина е така — отвърна Мърсър, без да обръща внимание на иронията му.

Няколко минути по-късно тракащата клетка забави скоростта си и около краищата й започна да се процежда жълтеникава светлина. Приближаваха се до мястото, където мъжете копаеха и взривяваха, пробивайки шахта към подземната пещера, която Министерството на енергетиката смяташе да използва за временно хранилище за радиоактивни отпадъци.

Подемникът спря на дълбочина двеста и четиридесет метра и Ред отвори вратата. Камерата беше с размери на железопътен тунел и добре осветена. Намираха се много по-близо до недрата на земята и температурата беше осезаемо по-висока макар че не беше горещо. В свръхдълбоките мини пречистеният въздух се вкарваше през огромни хладилни машини за да се поддържа температура от тридесет и пет градуса. В преддверието бяха разхвърляни хидравлични компресори механични скрепери и друга земекопна техника за работа клаустрофобичното пространство.

Входът на главния тунел беше осветен от крушки, които чезнеха навътре в мрака.

— Колко е дълъг тунелът? — попита Мърсър.

— Три километра и половина — отвърна Ред, стъпвайки между навити хидравлични и електрически кабели, дебели колкото китката му. — Лаборантите, които ни казаха къде да копаем, искаха шахтата да е на дълбочина четиристотин и петдесет метра.

— А ямата под подемника?

— Дъното е на сто метра под това ниво.

Това означаваше, че могат да складират над сто хиляди кубически метра вода под нивото на тунела.

— Защо толкова дълбоко?

— Пак лаборантите. Казаха да взривяваме към подземното езеро. Когато пробием тунела, искат да задържат колкото е възможно повече вода. Това е някакъв иригационен проект, нали, господин Ласко?

— Точно така, Ред. — Айра многозначително погледна Мърсър. Ред не знаеше подробности за проекта и Мърсър престана да задава въпроси.

Тримата излязоха от добре осветеното преддверие, запалиха фенерчетата и продължиха навътре в планината. Таванът се извисяваше на два метра и половина и тунелът беше широк около пет метра. Мърсър предположи, че размерите са такива, за да може да минават контейнерите с радиоактивните отпадъци. Камъкът беше сив на светлината на фе-нерчето му.

Айра попита какви са локвите мръсна вода на земята. — Водата се използва за охлаждане и овлажняване на компресорите. Няма за какво да се безпокоиш — отвърна Мърсър. — Трябва да се тревожиш, когато видиш чиста вода. На тази дълбочина всички седименти са разтворени, докато водата минава през скалите. Чистата вода означава изтичане.

На триста метра навътре в тунела те стигнаха до мястото, където се бе срутил таванът. Отломките и труповете бяха изнесени. Единственото доказателство за трагедията беше, че таванът беше два пъти по-висок отпреди. Мястото, откъдето се бе откъртила скалата, беше чисто и гладко, сякаш парчето бе чакало цяла вечност, за да падне. Мърсър погледна Ред.

— Както казах, адски странно нещо — провлачено отбеляза тексасецът.

Главите на болтовете, наскоро вкарани в камъка, бяха сребристи и лъскави.

Тримата продължиха да вървят навътре в тунела. На всеки двадесет метра бяха поставени тежки греди. В мините се използваха дървени подпори, защото започваха да пукат и да скърцат много преди да рухнат, и така даваха на работниците достатъчно време да ремонтират секцията или да излязат на повърхността, ако се налага.

Бръмченето на машините се засили, докато се приближаваха към работната площадка. Минаха покрай няколко малки механични лопати и редица вагонетки с метални колела. Тромавото влакче за изнасяне на руда с нисък електрически трактор отпред приличаше на метална стоножка. Наблизо имаше още по-странна машина, наподобяваща насекомо — платформа, монтирана върху гъсенични вериги, с място за четири компресора за пробиване на дупки в твърди скали. Свределите бяха с размери на картечници и имаха същия зловещ вид. От машината като артерии излизаха хидравлични кабели.

Мъжете в дъното на тунела работеха по двама и използвапо-малки компресори, за да пробиват дупки в камъка. От петдесеткилограмовите инструменти хвърчаха парчета скала и вода за овлажняване. Образуващите се на светлината дъги сякаш негодуваха, че са затворени в това мрачно владение, и бързо изчезваха.

Минното дело беше изминало дълъг път от дните, когато хората слагаха пръчки динамит в пробитите дупки и се на-дяваха всичко да мине добре. Напредъкът в разработването на експлозивите и методите означаваше, че миньорите могат да взривяват скалите с почти хирургична точност. Местните миньори използваха лостове, за да пробият по-големите дупки в центъра на спирално разширяващата се схема. Останалите дупки пробиваха ръчно въз основа на записки за дълбочината и ъгъла, направени от ръководителя на смяната. С помощта на тази сложна система и експлозивите в центъра издълбаваха кухина в скалата. Насрочен със закъснение една микросекунда, следващият кръг от експлозиви взривяваше отломките в кухината, като я разширяваше и отваряше място за камъните от следващите заряди. Експлозиите изгригваха спирално като разцъфтяващо цвете и даваха на миньорите абсолютно точен контрол над количеството материал, което изкопаваха с всеки взрив.

Ред се отдалечи от Мърсър и Айра и потупа по рамото шефа на смяната. Компресорите работеха с пълна сила и не се чуваше нищо.

Още преди да види лицето му, Мърсър позна Дони Рандъл по ръста и широките прегърбени рамене.

Бяха се срещали веднъж в Ботсвана на празненството по случай пенсионирането на управителя на мина „Орала“. Дони бе присъствал на изисканото събитие като шеф на смяна, чийто екип е постигнал месечен рекорд за най-много извадена руда. Докато Рандъл се веселеше онази нощ, един от хората му лежеше пребит в болница, а друг се учеше да се храни без предните си зъби — и двамата заради дръжката на кирката на Дони.

Мърсър научи за това и за някои от предишните му „подвизи“ по-късно в Южна Африка, макар че още тогава бе усетил бруталността, глупостта и първичната му жестокост. Тъй като беше един от неколцината американци там, Дони се бе опитал да говори с Мърсър, но беше пиян и фъфлеше.

Случката беше едно от малкото неща, за които паметта му изневеряваше, и Мърсър се радваше за това. Не можеше да се сети какво каза по време на едноминутния им разговор, но си спомняше, че Рандъл бе изхвърлен от балната зала в хотела от пет-шест пазачи, повечето от които се прибраха вкъщи с охлузвания и насинени очи.

Дони имаше грубо лице, гъсти вежди и постоянно изкривена в подигравателна усмивка уста. Носът му изглежда бе чупен често. Косата му беше боядисана в гарвановочерно, а бакенбардите му бяха в стил Елвис Пресли от късния период. Очите му бяха черни и притесняващи, но не с цвета си, а с хищническата си бързина — стрелкаха се от човек на човек, сякаш Рандъл беше хванато в капан животно, което търси начин да избяга, или лъжец в очакване да бъде разкрит.

Мърсър знаеше, че Дони Рандъл е и двете едновременно.

Погледът на Дони най-после се спря на Айра. Рандъл подигравателно отдаде чест. Фактът, че адмирал Ласко подписваше чековете за заплатите, не го вълнуваше. Ред им направи знак да се отдалечат от шума.

— Какво правиш тук? — обърна се Дони към Айра. Той страдаше от мания за преследване и не разбираше, че безцеремонната му подозрителност допринася за враждебното отношение, което срещаше.

Айра не обърна внимание на липсата на уважение.

— Доведох новия шеф на смяна, който ще замести Гордън и Кадански. Това е Мърсър.

Рандъл не понечи да се ръкува с Мърсър, нито позна името или лицето му.

— Ставаме едва шестнайсет заедно с него. — Дони кимна към Мърсър. В гласа му прозвуча странна комбинация от заплашителност и сприхавост. — Щом не искаш да доведеш повече миньори, не очаквай да спазя крайния срок.

— Видях докладите за напредването — спокойно отвърна Айра. — Дори когато сте работили на три смени, твоите хора не са направили три взривявания на ден.

— Аз не съм виновен. Гордън и Кадански не знаеха какво вършат. По дяволите, ако не бях наваксал за забавянето им нямаше да сме помръднали на три метра от главната шахта.

Подигравателното прокашляне на Ред беше излишно, Мърсър разбра, че Рандъл обвинява загиналите миньори, за да прикрие своя неуспех.

Само за няколко минути на Айра му писна, макар че Мърсър го познаваше добре и знаеше, че не се ядосва лесно, Рандъл имаше такова въздействие върху хората. Ласко се наежи и държането му стана като на ветеран с тридесет години стаж във Флота, който мъмри подчинен.

— От сега нататък Мърсър ще бъде шефът, затова не се притеснявай за графика. Единствената ти задача е да работиш където и както той ти каже, иначе ще бъдеш отстранен. Ясно ли е?

Доналд Рандъл измърмори нещо неразбираемо.

— Какво беше това? — сопна се Айра.

— Казах добре.

— Ще кажеш „Слушам, сър“.

Предизвикателността на Дони продължи само част от секундата. В очите му блесна убийствена искра от жестокостта, на която беше способен, а после изражението му се промени и устните му се изкривиха в безизразна усмивка.

— Слушам, сър. — Той се приближи до Мърсър и стисна ръката му. — Добре дошъл на борда. Приятно ми е да се запознаем.

— И на мен — задавен от гняв отвърна Мърсър.

Петнадесет часа по-късно Айра се бе върнал в централната част на Зона 51, за да отлети за Вашингтон. Мърсър нареди на екипа си да работят нощем, а дневните смени остави на Дони Рандъл.

Нощното небе беше обсипано със звезди, които изглеждаха толкова близо, че сякаш бяха надвиснали над главите им. Въздухът беше неподвижен. Луната осветяваше еднообразния пейзаж, открояваше някои характерни особености със сребристия си блясък и забулваше други в тъмни сенки.

Доналд Рандъл с нищо не показваше, че забелязва неземната красота. Той крачеше през пустинята целенасочено и решително като мигриращо животно, воден по-скоро от инстинкт, отколкото от интелект.

Рандъл намираше заплетени извинения за четиричасовите си разходки, на които излизаше през вечер, макар че никой от миньорите не проявяваше интерес към действията му. Той приемаше мълчанието им като зачитане на правото на личен живот и не му минаваше през ума, че те се радват на отсъствието му от залата за почивка.

Ботушите му хлътваха надълбоко в сипеите, докато задъхано се катереше по един хълм на три километра от лагера. Стигна до върха и огледа купчините камъни, които бе натрупал около скривалището. Никой от знаците, които бе оставил, не беше преместен, нито имаше отпечатъци от стъпки, различни от неговите. Той изсумтя доволно и разрови купчината, като вдигаше двадесет и пет килограмовите камъни, сякаш тежаха колкото обикновени тухли.

Десетина минути по-късно пръстите му докоснаха пластмасовата дръжка на бронираното куфарче. Рандъл го дръпна, извади го, избърса праха от капака и го отвори.

Електрониката в куфарчето беше последната дума в микрокомпютризацията, но размерите и значителното му тегло се дължаха на батериите. Вътре имаше и компас. Дони го сложи на земята и го завъртя, докато сгъваемата антена се насочи на десет градуса югоизточно, както го бяха научили. После включи електрониката и бе поздравен от серия зелени светлини на индикатори и от пронизителния тон на устройството, което бе открило сателита в орбита на тридесет и пет хиляди километра над Земята.

Рандъл не проумяваше сложността на закодирания сателитен телефон. Знаеше само накъде да го насочи и как да го включи. Веднъж се бе опитал да набере телефонен номер за сексуални услуги, но апаратът не реагира, защото беше програмиран да се свързва само с хората, които му плащаха да им докладва за работата в мината.

Дони взе слушалката, натисна бутона за активиране на телефона и зачака. Електронно измененият глас отговори след първото позвъняване.

— Казвай.

Рандъл облиза пресъхналите си устни. Гласът го караше да се чувства неловко, сякаш не беше на човек и Дони полу-чаваше заповеди от машина.

— Имаме проблем.

— Какъв?

— Дойде заместник на Гордън и Кадански.

— Очаквахме, че ще доведат някого. Знаеш какво да правиш.

— Няма да е лесно. Новият е… Филип Мърсър.

За пръв път през всичките им разговори гласът направи пауза и не отвърна веднага.

— Добре. Засега не прави нищо. Ще се справим с него, когато му дойде времето.

— Ясно — отговори Дони, но връзката вече беше прекъсната.

МИНА МН — 2, НЕВАДА

Дъното на каньона беше в сянка много преди слънцето да залезе и за Мърсър не беше трудно да си представи, че скоро ще се зазори, вместо че след няколко минути ще падне здрач. Това беше един от номерата, до които прибягваше, когато работеше нощна смяна. Другите мисловни игри не допринасяха много, за да облекчат напрежението в схванатите му рамене, упоритата болка в кръста и червените кръгове около очите му. Не беше прекарал толкова много време в мината като останалите, но се бе трудил усилено и усещаше, че изтощението обзема всички. Темпото на работа беше жестоко, а Мърсър все още не се беше съвзел след Канада.

Влезе във фургона, който служеше за команден център, и се наведе над сеизмографа. Вниманието му се съсредоточи върху равномерната линия от мастило, оставяща следа върху въртящия се барабан с хартия. Писецът оставаше неподвижен, но това нямаше да е за дълго. Макар че отиваше на работа един час преди смяната му да започне, Мърсър свикна да наблюдава резултатите от взривовете на Дони Рандъл.

Ред Хардинг влезе във фургона, където държаха сеизмографа и няколко други научни технически средства, и сложи чаша кафе до лакътя му. Мърсър му благодари с кимване.

— Още не си разбрал как го прави, а? — Ред отпи малка глътка от пепси колата, която го зареди с кофеин.

Навън хората от екипа на Дони минаваха на път за фургоните с душовете, трапезарията и леглата. Графикът изтощаваше повечето и те не си правеха труда да гледат сателитна телевизия, да играят билярд или да ползват другите развлечения в залата за почивка.

— Все още не — разсеяно отговори Мърсър.

Големият часовник на стената показваше, че остава една минута до взривяването на експлозивите, поставени от хората на Дони.

Хардинг се почеса по оплешивялото, загоряло от слънцето място на главата.

— Той има различни методи, това е всичко.

Мърсър бе забелязал аномалията през десетте дни, откакто беше на обекта. Двете работни смени изкопаваха сходни количества камъни с всеки взрив, макар че Рандъл използваше малко повече експлозиви. Дони някак съумяваше да намали силата на сеизмичния шок от взривовете, които поставяше, създавайки по-малко напрежение в околните пластове — нещо, което всички миньори се стремяха да постигнат. Мърсър го бе наблюдавал, докато работи, но не бе забелязал нищо, което да покаже как го прави. Не искаше да признае възможността Рандъл Дръжката да е по-добър във взривяването на скалите и себелюбието го караше да търси отговора.

— Нашият екип е прокопал два метра повече от него — добави Ред. — Той не е по-добър от нас, а само затрупва с повече камъни дупките, след като постави експлозивите. На това се дължи ефектът.

— Може би имаш право — отвърна Мърсър. Не беше напълно доволен от обяснението, но не можеше да намери друго.

Земята и писецът подскочиха едновременно. Трусът под краката им съвсем не беше толкова силен, колкото показа сеизмографът. Стоманената игла начерта назъбена линия на хартията като електрокардиограф, регистриращ инфаркт. Миг по-късно ударните вълни намаляха и линията стана права, сякаш пациентът бе починал. Мърсър отвори на компютъра графики за сравнение с предишни взривявания. И този път взривът на Рандъл показваше два процента по-слаби шокови вълни от тези на екипа на Мърсър. Двата метра повече, които хората му бяха изкопали, не бяха достатъчни, за да заличат разликата.

Устните на Мърсър увиснаха в краищата.

Вратата на фургона се отвори с трясък, Рандъл се извиси застрашително на прага. Лицето и дрехите му бяха изцапани Брилянтинът и прахолякът бяха превърнали косата му в лъскава каска, прилепнала за черепа. Боята, която използваше, за да направи косата си гарвановочерна, се стичаше по челото му, примесена със сивкави струи пот.

— Как се представих? — Гласът му прогърмя излишно високо.

— Три цяло и две — смотолеви Ред, сякаш предаваше шефа си с отговора.

— Ха! — засмя се подигравателно Дони. — Заредих десет заряда „Товекс“ допълнително. Ако ти беше направил взрива, стрелката щеше да покаже най-малко четири. — И излезе, без да дочака отговор.

— Сякаш ни трябваше още една причина да го мислим за гадняр — отбеляза Ред.

Мърсър не каза нищо. Какво би могъл да каже? Той провери сензорите на вентилацията, изпаренията и концентрацията на прах. За половин час огромните вентилатори щяха да изчистят шахтата от задушаващата смес. След това Мърсър прегледа видеозаписа от монтираната в дъното на тунела камера.

Очите му се приспособиха за секунда към въртящите се облаци от прах пред обектива. Вихрушката приличаше на силна пясъчна буря. Мърсър пиеше кафе, докато вентилаторите изкарваха пушека на повърхността. След няколко минути той видя разпръснатите на пода на тунела камъни, отломките, взривени от скалата при експлозиите на Рандъл, и после от мъглата се появи краят на тунела. Камъкът беше забележително гладък, като се имаше предвид силата на Детонацията. Взривът на Дони беше чист.

Мърсър вече се обръщаше, за да се приготви за работната смяна, когато някаква сянка върху скалата привлече вниманието му. За малко да не я забележи, защото реши, че петното е езултат от ниската разделителна способност на камерата, но после отново седна и се вторачи в него. Ред долови внезапното му напрежение.

— Какво има?

— Не съм сигурен. Вероятно нищо.

Мърсър гледа още една минута. Петното остана непроме-нено. Изпита мрачно предчувствие. В геоложките доклади пишеше, че се намират на десетина метра от подземното езеро, затова не можеше да е вода. Но тогава какво беше?

Той бързо взе решение и грабна преносима кислородна бутилка и маска с вграден интерком.

— Стой тук и наблюдавай камерата. Аз слизам долу.

— Сигурен ли си, че не искаш да дойда с теб?

— Да. Ако петното на скалата се промени, кажи ми.

— Какво мислиш?

— Вероятно инклузия в скалата, но не искам никой да слиза долу, докато не се уверя. — Мърсър взе каската си и изскочи от фургона.

Операторът на подемника слизаше от контролната кабина, когато Мърсър влезе в пещерата.

— Майк, включи асансьора и не напускай мястото си. Може да ми потрябваш да ме издърпаш нагоре бързо.

— Какво става? — попита работникът и отново седна на столчето в кабината.

— Вероятно проникване на вода от високото налягане. — Мърсър затвори с трясък вратите на клетката и смътно чу предупредителния звънец преди асансьорът да започне да се спуска. Намести кислородната бутилка на гърба си и провери комуникационната връзка с Хардинг. — Чуваш ли ме, Ред?

— Силно и ясно.

— Има ли промяна?

— Все още нищо. Мислиш, че докладът е грешен и вече сме стигнали до водата, нали?

— Може би.

Прашинките в лъча на фенерчето му приличаха на снежна вихрушка, а после на виелица, докато се спускаше все по надълбоко. Видимостта беше девет метра, когато асансьорът стигна до подстанцията на двеста и четиридесет метра под земята.

Според доклада се намираха далеч от подземното езеро.

Мърсър не можеше да отхвърли предположението, че петното е вода, процеждаща се през земната кора. Налягането зад нея сигурно беше невъобразимо силно и каменният бент между водата и тунела нямаше да издържи още дълго. Ако беше вода, следващата поредица от дупки лесно можеха да преминат предела и всичко щеше да рухне в катастрофално наводнение. Може би дори в момента скалата се разпадаше и щеше да се срути.

Мърсър не можеше да рискува да изпрати хората си там долу, докато не разбереше какво става. Страхът, че може да пробият преградата към подземното езеро, беше поредният в дългия списък от опасности за миньора и малцина биха оцелели, за да разкажат за него. Миньорите се бояха от наводнение в шахтите повече, отколкото от срутване или пожар. Мърсър си спомни дългите три дни, които бе прекарал в Съмърсет Каунти, Пенсилвания, съветвайки местните експерти как да спасят шестима работници, попаднали в неочаквано наводнение. Изваждането им беше една от най-рискованите операции, които си спомняше.

Той се раздвояваше между необходимостта да бърза и предпазливостта, но както много пъти в живота му всеотдайността към работата го мотивираше. Мърсър хукна навътре в тунела. Ботушите му разплискваха локвите и стъпките му отекваха в затвореното пространство. Дъхът му излизаше със съскане зад маската на лицето. Лъчът на фенерчето на каската му танцуваше с всяка дълга крачка.

Ако бяха стигнали до вода, Мърсър трябваше да изкара хората от мината най-малко за тридесет и шест — тридесет и осем часа и да наблюдава скоростта на овлажняването, а след това трябваше да променят метода на взривяване. Попадането на вода толкова скоро щеше да ги забави драстично.

Вентилационната система пречистваше добре въздуха. Докато Мърсър се приближаваше към работната площадка, видимостта леко се подобри. Той мина покрай камерата.

— Виждам те, Мърсър — извика Ред по предавателя.

— Как изглежда задникът ми? — пошегува се Мърсър, за да намали напрежението в гласа на Ред.

— Голям заради работния комбинезон. Петното не се променя.

— Ей сега ще го разгледам.

Мърсър извади двуметров стоманен лост от шкафа за инструменти, вграден в един от по-малките електрически булдозери. Земята беше обсипана с камъни от експлозията. Някои бяха големи колкото двигател на кола, а други — колкото речни камъчета. Макар че таванът изглеждаше стабилен, Мърсър провери няколко пукнатини с лоста, за да се увери, че няма да се срути върху него. Той откърти няколко камъка и отскочи встрани да не го ударят. След десетина минути беше сигурен, че е безопасно да се приближи до петното. Ред се обади и му каза, че въздухът е чист и може да се диша. Мърсър махна маската от лицето си и изключи кислородния апарат на гърба си.

Лъчът на фенерчето му освети петното и се отрази в лъскавата му повърхност. Изглежда от подземното езеро наистина бе проникнала вода през микроскопични пукнатини в скалата.

Наведе се да го разгледа по-отблизо. Камъкът не беше мокър на допир и приличаше на змийска кожа. Мърсър се върна при кутията с инструментите, взе тебешир и очерта периметъра на петното — около шейсет сантиметра. Маркировката щеше да покаже дали в тунела прониква още вода.

Той клекна и разгледа петното, като дишаше бавно през устата, защото във вентилационната система продължаваше да влиза прах, и пет минути го наблюдава дали нараства. Ако се бе разширило дори само няколко милиметра, Мърсър щеше да изскочи от мината колкото е възможно по-бързо.

Гласът на Ред по предавателя най-сетне привлече вниманието му.

— Вода е, нали?

— Да, но няма признаци, че проникването продължава.

— Искаш ли да слезем там долу?

— Не. Дай ми още няколко минути.

Мърсър се съсредоточи върху купчините камъни, разппъснати от последното взривяване на Дони. Мокрото петно беше ниско долу в лявата страна на тунела и той използва лоста, за да разрови отломките там. Търсеше доказателства на каква дълбочина са пробили подгизналата скала. Не искаше да рискува живота на хората в шахтата, затова напрегна сили да претърколи сам по-големите камъни. Тялото му скоро се обля в пот.

След десетина минути намери първия мокър камък, който беше по-тъмен от останалите наоколо и мазен на допир. След като видя как изглежда хидростатично променената скала, той откри още няколко такива камъка по-нататък в тунела. Рандъл очевидно не бе обърнал внимание на доказателствата за процеждането на вода, когато бе пробивал дупките за последните експлозиви. Екипите обикновено взривяваха три пъти по време на смяната си и Мърсър се запита колко пъти Рандъл съзнателно е рискувал живота на хората си, като е пробивал опасната скала. Усети, че тялото му се изопва от гняв.

— Ред — извика той по предавателя, — изглежда когато Дони е пробивал дупките за последните взривявания, е знаел, че ще стигне до вода. Събери екип да проверят отломките, който е изкарал горе по време на смяната си. Искам да знам дали има и други мокри камъни.

— Прието. Нещо друго?

— Да. Никой да не слиза долу без моя изрична заповед. Приготви преносимия сеизмограф. Ще измеря точно работната шахта. Струва ми се, че се държи, но може да има трусове, които не усещам.

— Добре.

— И намери Рандъл Дръжката.

Мърсър се върна при скалата и премести камерата по-близо до влажното петно.

То не се беше увеличило и не бе излязло извън очертанията на тебешира. Намалявайки налягането на скалата върху езерото, те изглежда не бяха увеличили притока на вода. Мърсър се успокои, отново се наведе, доближи лице на единдва сантиметра от лъскавия камък, изплези език и близна грапавата повърхност.

И в следващия миг се дръпна назад от алкалния вкус.

— Какво е това, по дяволите? — Той близна друго място, за да бъде сигурен, че възприятията не го лъжат. Водата, проникваща от недрата на земята, беше солена, а би трябвало да бъде сладка и бистра като планински извор, след като се филтрираше през стотици метри скали. — И не само е солена, а и има привкус на морска вода — озадачено добави на глас Мърсър.

Мърсър накара всички да работят през следващите три часа. Пренебрегвайки забраната на Айра да привличат внимание, той нареди да запалят всички лампи, докато работниците претърсваха камъните, изкопани наскоро от мината. Нямаше мокри петна и гневът му леко започна да намалява.

Замаян от съня и раздразнителен, че са го събудили, Дони Рандъл настоя, че не е видял вода, когато хората му са пробивали последните дупки по време на смяната, и доказателствата изглежда подкрепяха твърденията му, че е невинен. Камъните, извадени преди последното взривяване, не бяха влажни. Ругатните на Рандъл се бяха превърнали в подигравателни забележки, когато Мърсър призна, че е сгрешил в твърдението, че Дони е изложил хората си на риск.

Рандъл седеше във фургона с командния център. Беше с долнище на анцуг, тежки ботуши и кожено яке, облечено върху голите му рамене. Във фургона беше малко по-топло, отколкото навън, в пустинната нощ. Дони почистваше ноктите си със сгъваемо джобно ножче, когато Мърсър влезе. Боядисаната и намазана с брилянтин коса на Рандъл блестеше на светлината на неоновите лампи. Той видя Мърсър и свали краката си от бюрото.

— Не намери нищо, затова се връщам в леглото. — Рандъл се изправи пред Мърсър в опит да го изплаши. — Май докторската ти степен, хонорарът от хиляда долара на час и фактът, че Айра Ласко те мисли за бог, не означават много, а?

Мърсър изтръпна. Не съзнаваше, че Рандъл знае толкова много за него.

Дони се изсмя, тълкувайки погрешно неволното му движение.

— Следващият път когато искаш урок по минно дело, ела при мен и попитай и аз ще ти кажа как се правят нещата. — В очите му отново блесна хищническа злоба и той заби пръст в гърдите на Мърсър. — И ако още веднъж се усъмниш в способностите ми, по-добре бъди прав, защото ако сгрешиш отново, ще те скъсам от бой. Ясно ли е?

Мърсър не се замисли за физическото превъзходство на Рандъл. Единственото, което го възпря да не счупи пръста на Дони, беше вероятността това да го разяри още повече и фургонът да бъде разрушен по време на последвалото сбиване.

— Не мисля, че си толкова корав, колкото съм чувал — подигравателно добави Рандъл и презрително тръсна намазаните си с брилянтин коси.

Той беше на прага, когато гласът на Мърсър го спря.

— Сгреших за теб, Дони. Извинявам се.

— Така по ми харесваш — засмя се Рандъл. Лицето на Мърсър остана безизразно.

— Ти си не само най-тъпото копеле, което познавам, но те наблюдавах как оглеждаш мъжете и разбрах, че си използвал дръжката на кирката върху миньорите в Африка, защото си и сексуално сбъркан.

Рандъл премига, докато схване обидата. Мърсър сякаш видя как мислите рикошират в главата му като топче за пинг-понг между две хилки. Точно когато очите на Дони се уголемиха от прозрението, във фургона влязоха Ред Хардинг и още пет-шест души. Бяха приключили с преравянето на отломките от мината и нямаха представа в каква ситуация попадат.

Рандъл мълча още миг и явно реши да подмине забележката, но хвърли убийствен поглед на Мърсър, който знаеше, че всичко ще свърши дотам, и се усмихна на прозрачността му.

— Какво стана? — попита Ред, след като Рандъл излезе.

— Дони изрази разочарование от преценката ми за неговия характер.

— Какво? Мърсър се ухили.

— Рандъл се опитваше да докаже, че може да пикае по-надалеч от мен.

— Ясно — отвърна жилавият тексасец. — Готови сме да монтираме сеизмографа. Ще ти трябва помощ. — Той посочи монитора, който показваше мокрото петно. — Не се е уголемило, затова мисля, че може набързо да слезем долу.

Фактът, че през скалата не продължаваше да прониква вода, успокои само донякъде Мърсър. Той се тревожеше много повече за произхода на водата, макар че не бе споменал нищо по този въпрос. Смяташе да се придържа към първоначалното си решение да не пуска работниците в мината най-малко един ден.

— Добре. Ти ще дойдеш ли?

— Разбира се, по дяволите! Мърсър кимна одобрително.

— Вземи още някого. Ще се срещнем при подемника след десет минути.

— Ще се обадиш ли на адмирал Ласко?

Мърсър протегна ръка към закодирания сателитен телефон на бюрото.

— Това е следващата задача в списъка ми. — Той изчака мъжете да напуснат фургона и набра номера.

— Ласко.

— Обажда се Мърсър, Айра. Стигнахме до вода.

— Лошо ли е положението? — след миг на стъписване попита адмиралът.

— Само едно малко мокро петно. Не се уголемява, нито през него се процежда вода.

Прозрението изведнъж осени Ласко.

— Нали не сте пробили пещерата?

— Не. Дотам има още осем метра, но водата изглежда е излязла от кухината, ако съдим по онова единствено петно.

— Това нещо обичайно ли е?

— Трудно е да се каже — след кратко мълчание отвърна Мърсър. — Всичко зависи от налягането на водата, пропускливостта на скалата, откога е там водата…

— Какво общо има всичко това? — прекъсна го Айра.

— За няколко милиона години водата прониква през всичко. Ако знам кога е запълнена кухината в земята, ще имам представа колко бързо се движи водата.

— А, да.

— Поставих камера да наблюдава мокрото петно и след малко ще монтираме преносим сеизмограф да следи стабилността на скалата.

— Добре. Колко души има долу?

— Николко. Това е единствената причина, поради която ти се обаждам. Докато не разбера какво става, не искам никой да работи на обекта.

Мърсър очакваше възражение, но Айра се съгласи.

— Добре. Колко време ще ти трябва? Два дни?

— Най-малко. Скалната преграда между тунела и подземното езеро е под напрежение и докато не преценя доколко е безопасно, не мога да рискувам живота на хората.

— Чакай малко, Мърсър. — Ласко закри с ръка телефонната слушалка, за да говори с някого в кабинета си.

Във Вашингтон беше девет вечерта и Мърсър се запита защо Айра работи толкова до късно.

— Да, ето ме. Виж какво, няма смисъл хората да стоят там два дни. Организирам хеликоптери да ги закарат във военновъздушната база Зона 51. Ще задържат служебния полет до Лас Вегас за вас и ще ви запазят стаи в хотел.

Мърсър се зарадва, но и малко се изненада, че Айра Разсъждава като него. От друга страна обаче, Ласко беше Добър администратор и знаеше как да изтръгва максимални постижения от подчинените си. Хората се нуждаеха от четиридесет и осемте часа в Лас Вегас, за да си починат след месеците непрекъсната работа. Мърсър се засмя.

— Страхотно! Преди няколко минути миньорите ме мислеха за герой, защото им дадох няколко дни отпуск, но ти ме надмина с отиването в Града на греха.

— Там може да ги контролираш в баровете за стриптийз които несъмнено ще посетят — пошегува се Айра.

Смехът застина на устните на Мърсър.

— Няма да замина с тях. Искам да остана и да наблюдавам мината.

— Отиваш с тях — също така сериозно каза Айра.

— Няма да стане. Не желая да обиждам хидролозите ти, но аз съм шефът тук, и ще се уверя дали тунелът е безопасен.

— Затова сме приятели, Мърсър — усмихна се Ласко. — Ти поемаш отговорността дори когато не е необходимо. И аз това правя цял живот. Иди в Лас Вегас, за Бога! Ще прочетеш докладите на хидролозите, когато се върнеш. Нает си да прокопаеш тунела, а не да контролираш целия проект. Освен това ще мога да доведа доктор Худ или доктор Мари найрано вдругиден.

— Не искам никой да влиза в мината — настоя Мърсър. Професията му включваше знания и по хидрология, но беше съгласен, че Грегър Худ познава тази област много по-добре от него. Нямаше какво да прави до пристигането му, освен да гледа мониторите на компютрите. И независимо дали ще бъде в мината или в Лас Вегас, нищо не можеше да попречи на водата да прониква през скалната преграда, ако вече беше нестабилна.

— Ще поставя пазачи на обекта. Никой няма да влиза и да излиза. Почини си два дни. Ако наистина сме толкова близо до подземната пещера, ти и момчетата го заслужавате.

— Добре — склони Мърсър и почувства, че се отпуска. — Печелиш.

— Хеликоптерите ще бъдат там след половин час. Полетът от Зона 51 до Лас Вегас е само петнадесет минути. Чакай. Айра отново закри с ръка телефонната слушалка, за да говори е някого в кабинета си. — Добре, благодаря! Мърсър, имай запазена стая в хотел „Луксор“. Извинявай, че не е апартамент, но пътуваш с държавни пари. Ще се опитам да се измькна от Вашингтон и да се срещна с теб, когато доктор Худ и доктор Мари пристигнат.

— Хубаво. Ще се видим след два дни. Ако кажеш на Хари, че съм в Лас Вегас, ще те убия.

В списъка с най-важните неща в живота на Хари Уайт хазартът беше след пушенето и пиенето, но преди яденето и къпането. Мърсър смяташе да му се обади от хотела, за да го подразни.

Айра се засмя.

— Има груби шеги, има и откровена жестокост. Присъствието ти там се смята за държавна тайна. Ще бъдеш в безопасност.

Мърсър стана от стола и тръгна към входа на мината. Спомни си, че искаше да каже на Айра за солеността на водата, но реши, че това може да почака, докато разговаря с Грегъри Худ. По всяка вероятност този детайл не означаваше нищо и щеше да установи, че хидрологът е имал опит с подобни аномалии по време на свои предишни анализи.

Ред чакаше заедно с един друг миньор, Кен Портър. В краката им беше тридесет и пет килограмовият брониран куфар със сеизмографа и батериите. Те го вдигнаха за дръжките и тръгнаха след Мърсър към подемника. Никой не пророни дума, докато клетката се спускаше в мрака. Обикновено миньорите запълваха времето си с шеги и вицове или игри със зарове, докато слизаха в по-дълбоките шахти, но тримата бяха сериозни и напрегнати, защото много добре съзнаваха риска.

Когато стигнаха до подстанцията, Ред и Кен сложиха сеизмографа на трактора влекач, а Мърсър се настани на седалката и включи електрическия мотор, като продължи да поддържа връзка с миньора на повърхността, който следеше за промени в работната шахта. Спря трактора още преди да се приближат до края на тунела, защото и най-леките вибрации на тежките гуми върху неравната земя можеха да задействат катастрофално срутване. Оттам тръгнаха изключи-телно предпазливо, като сапьори, които ще обезвреждат бомби.

Ред и Кен носеха сеизмографа, навели глави от тежестта му. Мърсър въртеше глава насам-натам, така че лампата на каската му да осветява пода, тавана и стените. Ботушите им скърцаха по осеяния с камъни тунел.

Мърсър се приближи до мокрото място и остана доволен че камерата не е излъгала. Петното бе останало в тебешире-ните очертания.

— Да монтираме сеизмографа и да се махаме оттук — каза той и посочи къде иска да го сложат.

Двамата с Ред се заловиха с трудния процес да настроят сеизмографа и да вкарат в него същия информационен кабел, който пренасяше картината от камерата на повърхността. Кен Портър огледа скалата, за да провери дали има дру-ги мокри петна.

— Мамка му! — неочаквано извика той и се дръпна назад. Мърсър вдигна глава.

— Какво има?

— Неексплодирала бомба.

Тялото на Мърсър се смрази. Кен бе намерил експлозив, който не се беше взривил заедно с останалите. Той посочи към една от петсантиметровите дупки, пробити от екипа на Дони Рандъл. От този ъгъл Мърсър не виждаше какво има вътре. Кен бе осветил с миньорската си лампа триметровата на дълбочина дупка и бе видял синята опаковка на експлозива „Товекс“.

— Отстъпи назад бавно и внимателно — каза Мърсър. „Товекс“ беше един от най-надеждните разрушителни взривове на пазара и той не искаше да рискува.

Кен Портър отстъпи назад няколко крачки. Очите му бяха приковани в черната дупка в тъмния камък. Той се отдалечи от отвора, за да излезе от обхвата на евентуалната експлозия, и се намираше на шест-седем метра оттам, когато зарядът се взриви.

Дупката не беше затрупана отново, за да ограничи силата на взрива, и експлозията изригна като отработили газове на ракетен двигател — кипяща плазма от газ и пламъци, които стрелнаха в тунела в уголемяващо се огнено кълбо. Ударна вълна повали Кен на земята.

Мърсър и Ред също бяха блъснати от взрива. Никой не чу предупредителните викове на другия, защото ушите им заглъхнаха от мощната детонация. Мърсър се изправи пръв, олюлявайки се от кънтенето в ушите си. Той хукна към Кен, но спря. Онова, което видя на потрепващата светлина на лампата на каската си, беше неописуемо.

Мястото около димящата дупка потъмня като уголемяващо се петно от разляно мастило. Вследствие на огромното налягане водата изпълваше микроскопичните кухини в скалата, процеждайки се като пот от пори. Отначало повърхността изглеждаше само влажна, а после заблестя. За няколко секунди се образуваха капки, които започнаха да се процеждат от камъка.

Примитивната част на мозъка му каза да забрави за другите и да бяга, но Мърсър устоя на изкушението. Без да откъсва очи от предвестника на неизбежното наводнение, той протегна ръце към Кен Портър и преметна на рамото си изпадналия в безсъзнание миньор. Ред Хардинг също се бе изправил и се бе вторачил във водата, извираща от скалата.

— Да вървим! — с всичка сила изкрещя Мърсър, но гласът му прозвуча глухо и слабо дори в собствените му уши.

Ред най-после видя, че Мърсър тича към него, излезе от шока и побягна в тунела. Водата зад тях връхлиташе яростно върху камъка, изследвайки най-тесните пролуки, докато намери най-слабото място. От дупката бликна струя с диаметър пет сантиметра и блъсна сеизмографа. За миг водата се разпени около бронирания куфар, но силата й беше твърде голяма, за да бъде спряна от такова незначително препятствие. Тежкият куфар започна да се плъзга по пода, отначало бавно, после набра скорост. Ред имаше петнадесет метра преднина, но преобръщащият се куфар едва не го събори, докато мощната струя го тласкаше в тунела. Шумът се засили, когато дупката се разшири и в шахтата нахлу още вода. Мощта й беше по-голяма, отколкото на пожарен маркуч. Мърсър разбра, че ако струята го докосне, най-малко ще го повали на земята, но по-скоро ще откъсне крайни-ка, който закачи.

Двамата бягаха, преследвани от безмилостния потоп. Нивото на водата се повиши и в тунела започнаха да пулсират вълни. След сто и петдесет метра водата стигна до коленете им. Ред погледна Мърсър и видя в очите му решителност да се бори въпреки намаляващия шансМилиардите тонове вода зад тях притискаха скалата, търсейки излаз от подземното езеро. Дупката се разширяваше и струята бликаше с такава сила, че потокът се извисяваше на петнадесет метра във въздуха преди да падне на земята. Вод-ният стълб мина покрай трактора влекач като прииждаща река и го повлече.

Кен тежеше на раменете му и Мърсър едва настигаше Ред, но преданият тексасец не го изостави. Те се движеха един до друг, докато водата се покачи до кръста им. Скоростта на потока ги влачеше и заплашваше да ги събори. И двамата знаеха, че падането означава смърт.

След осем минути, които им се сториха цяла вечност, Мърсър видя светлините на подстанцията и чу как водата се излива като водопад в дълбоката шахта — оглушителен звук, който разтърсваше земята. Ако успееха да стигнат до подемника, може би щяха да бъдат изтеглени нагоре преди камъните от бента на подземното езеро да се срутят.

Надеждата на Мърсър обаче угасна.

Водата беше твърде много, налягането — твърде голямо, Вместо да рухне на секции, целият тунел се срути едновременно. Стената от вода изпълни всеки квадратен сантиметър на затвореното пространство — плътна бариера, движеща се с шейсет и пет километра в час.

От срутването се образува огромна вълна, която се стрелна в потока. Мърсър и Ред бяха заварени напълно неподготвени.

Като при цунами водата ги блъсна и ги понесе по течението. Мърсър изпусна Кен Портър, когато се удари в стената. Сблъсъкът изкара от белите му дробове последната скъпоценна глътка въздух.

Той успя да се надигне и се изправи. Тъмната вода спадна от предишното си ниво и Мърсър тръгна със залитане. Знаеше че мощният прилив е само прелюдия. Ред се появи на повърхността на няколко метра от него. Дишането му беше затруднено и не можеше да фокусира погледа си. Този път Мърсър не пренебрегна инстинктите си. Ако се заловеше да търси Кен, със сигурност щеше да изгуби Хардинг.

Той сграбчи по-дребния мъж за гърба на работния комбинезон, така че главата му да е над водата, и хукна в тунела като разярено животно. Наводнението беше отнело живота на един човек и Мърсър нямаше да му позволи да убие и втори. Беше изпуснал каската си с лампата, затова се съсредоточи върху далечното съзвездие от светлини около подстанцията. Край раменете му свистеше силен вятър, предвестник на урагана от мощната струя, връхлитаща върху тях.

Ако подът на подемника не беше от метална мрежа, през която водата се стичаше в шахтата, тунелът вече щеше да бъде наводнен до тавана. Спасението обаче беше нож с две остриета — ако се намираха в клетката, когато удареше голя-мата вълна, телата им щяха да бъдат смазани в тежката мрежа.

Мърсър извървя последните крачки до подстанцията и се остави течението да го понесе към асансьора. Добра се до пода на клетката и се изправи на колене. Гърлото го заболя от поглъщането на толкова много вода, а очите му пареха от солта. Мърсър натисна с длан бутона за нагоре и се обърна така, че да вижда тунела. Подемникът започна да се издига.

Водата се процеждаше през мрежата на пода. Мърсър обаче почти не забелязваше това. Той видя как лампите на стените примигваха и после се скриваха под водата. До повърхността оставаха шейсет метра.

Трийсет.

Петнайсет…

Асансьорът бе изминал едва три четвърти от пътя си догоре.

Приливната вълна се разби в подстанцията и запълни всеки ъгъл, търсейки свободно пространство. Сякаш усетил отдушник, потокът се отправи към асансьорната шахта, блъсна се в стената и изригна като гейзер от пода на клетката.

Мърсър и Ред бяха повдигнати във въздуха, блъснати в мрежестия таван и приковани там, докато подемникът ги изкара от водата. Двамата паднаха на пода, без да могат да повярват, че са живи.

Водата в шахтата под тях бучеше в плътна зеленикава завеса. Същински подземен Ниагарски водопад.

— Добре ли си? — задъхано попита Мърсър. Ред кимна.

— Ударих главата си, счупих няколко ребра и може би изкълчих китката си, но съм добре. Кен?

На Мърсър му бе необходима минута, за да превъзмогне факта, че е загубил един от хората си. Колкото и да му беше неприятно, Кен не беше първият, когото бе изгубил под земята, и вероятно нямаше да е последният, докато продължаваше да работи по специалността си. Такава му беше професията.

— Той е в списъка на загиналите.

Ред вдигна два пръста, а после три и накрая само палците си. Двама оцелели от трима беше добре, като се имаше предвид какво бяха преживели.

— Искам да те питам нещо — каза той, приглаждайки косата си, за да изцеди водата. — Забеляза ли, че вкусът е като на морска вода?

— Да.

— Имаш ли обяснение? Мърсър поклати глава.

Подемникът продължаваше да се издига към повърхността.

ХОТЕЛ „ЛУКСОР“ ЛАС ВЕГАС, НЕВАДА

Миньорският лагер трябваше да бъде снабдяван с всичко, включително с питейна вода, затова душовете бяха настроени да текат пет минути и капеха едва-едва. За пръв път от почти две седмици Мърсър се отпусна под струята в банята. Горещата вода се стичаше по раменете и гърба му и разхлабваше възлите в мускулите му. Вече бе измил косата си с шампоан и обилно бе насапунисал тялото си.

Отражението му в огледалото срещу душа представляваше размито очертание, скрито в талазите от пара.

Час след като двамата с Ред се бяха измъкнали от наводнената мина, бяха пристигнали обещаните от Айра хеликоп-тери. Единият излетя веднага с Хардинг, чиито наранявания бяха по-сериозни, отколкото Мърсър предполагаше. Ударът по главата бе оставил вдлъбнатина като удар с юмрук в черепа му. Повечето миньори и Мърсър бяха закарани до един от самолетите „Боинг 737 — 200“, с които правителството транспортираше хора между Зона 51 и Лас Вегас, а два хеликоптера „Блекхоук“ бяха изпратени в района на мината да тьрсят Дони Рандъл. Той се бе върнал във фургона с командния център, когато Мърсър и екипът му тръгваха да монтират сеизмографа, но оттогава никой не го беше виждал. Повечето му дрехи все още бяха в стаята му, но липсваха достатъчно за предположението, че е избягал. Мърсър не се нуждаеше от повече доказателства, за да разбере, че има връзка между Рандъл и неизбухналия експлозив, станал причина за наводнението. Разбра и защо Дони е използвал повече експлозиви — Рандъл се беше запасил с „Товекс“, за да наводни мината.

Айра се обади втори път и му заповяда да напусне обекта Мърсър искаше да помогне в издирването, но Ласко го уве-ри, че инфрачервените детектори, поставени навсякъде из Зона 51, ще засекат човек в пустинята още на първото преминаване, и до осем часа Дони ще бъде затворен в килия.

Недоволен, но оставен без избор, Мърсър се съгласи да тръгне едва след като получи обещанието на Айра, че ще присъства на разпита на Рандъл. Ласко обеща, че след тридесет и шест часа и двамата ще разпитат Рандъл.

Мърсър седя сам по време на полета от тайната база до Лас Вегас, опитвайки се да разбере мотивите на Дони. Нямаше причина да смята, че Рандъл е планирал убийство в мината, затова престана да се обвинява за случилото се и се съсредоточи върху гнева си. Краткото пътуване не му позволи да намери отговори на въпросите и да стигне до определени изводи. Нито имаше достатъчно време, когато се приземиха, защото терминалът, използван от служителите на летище „Маккарън“, беше на един хвърлей от хотел „Луксор“.

Мърсър бе идвал за последен път в Лас Вегас през пролетната ваканция през първата си година в Минно-геоложки институт в Колорадо. Знаеше, че оттогава градът се е разраснал значително, но не беше подготвен за мащаба на промените. Хотелите бяха огромни, построени в различни теми, за да примамват комарджии и дори цели семейства. Бяха издигнати фантастични замъци и високи циркови куполи, репродукции на Ню Йорк, и хотел в архитектурния стил и Венеция в Италия. Проектираният в египетски стил „Луксор“ имаше над четири хиляди стаи и славата на един от най-големите хотели в света. Пирамидалният му дизайн го правеше най-отличителният в града. На върха на високата над сто метра сграда от тъмно стъкло блестеше най-яркият прожектор, направен досега — триста хиляди вата и четиридесет милиарда свещи.

Макар че постройката беше по-малка от Великата египетска пирамида на Хуфу в Египет, проектът и изпълнението го изумиха. Мърсър се смая още повече, когато влезе във фоайето и осъзна, че може да побере десет реактивни самолета.

Статуите, дърворезбите и произведенията на изкуството не можеха да отвлекат вниманието от истинската атракция на хотела. Само няколко крачки деляха фоайето от казиното където отсеченият звън на падащи монети и дрънченето на звънците на игралните автомати съблазняваха хиляди търсачи на богатство.

Неколцина миньори се бяха уговорили да се срещнат край масите за зарове веднага щом оставят в стаите оскъдния си багаж. Мърсър прояви интерес първо към няколко питиета и тридесет и пет минутно къпане, като им се наслади едновременно.

Той протегна ръка към чашата с водка и лимонов сок, поставена на подложката за сапуна. Тя беше втората, а третата чакаше на нощното шкафче, за да я изпие, докато се облича. Мърсър погледна часовника си и остана още пет минути под душа.

После с хавлия на кръста набра домашния си номер и погледна през прозореца към лазурния плувен басейн на четиридесет метра под стаята му. Двама работници чистеха района и подреждаха шезлонги. Градът блестеше почти до хоризонта в хиляди оттенъци на неонови светлини. Телефонът иззвъня четири пъти и после се включи секретарят. Мърсър прекъсна връзката и се обади в бара на Дребосъка.

— Откажи се — подигравателно каза гласът от отсрещния край.

— Хубав начин да отговаряш на обажданията — отбеляза Мърсър.

— О, Мърсър! Извинявай. Имам идентификатор на обажданията и видях кода, но не и номера. Реших, че е някой букмейкър от Вегас, който иска да ми пробута залозите си. — Освен че беше собственик на заведението, Пол Гордън беше и нелегален букмейкър за няколко спорта. — Какво правиш там? Хари каза, че са те отвлекли едни типове от правителството за да свършиш някаква работа.

— Така е. Той там ли е? — Разговорът с Хари винаги повишаваше настроението на Мърсър и проясняваше съзнанието му.

— Да. Чакай малко.

Мърсър чу, че Дребосъка говори с Хари и спомена Лас Вегас.

— Негодник! — ядосано каза Хари в телефонната слушалка. — Защо не ми каза къде те изпращат?

— И аз не знаех.

— Колко време ще бъдеш там?

Мърсър разбра какви мисли се въртят в главата на стареца.

— Само тази нощ — излъга той. Знаеше, че ако бе казал „две нощи“, Хари щеше да се качи на първия самолет за Вегас. Мърсър говореше и се обличаше — черен панталон, бяла памучна риза и спортно сако.

— По дяволите! Обаждаш се само за да ме дразниш, нали?

— Хари, не мога да повярвам, че имаш такова мнение за мен — невинно отвърна Мърсър. — Мислех, че се тревожиш и би искал да знаеш дали съм добре.

— Да ти го начукам! Обаждаш се, за да се пръсна от яд, че си във Вегас.

— Щях да ти се обадя дори ако Айра ме бе изпратил в Уест Подънк, Уискънсин.

— Заслужаваш да те изпратят там, копеле! — рече Хари и после тонът му омекна. — Къде си отседнал?

— В „Луксор“.

— Направи ми една услуга.

— Искаш чаша с емблемата на хотела?

— Защо ми е? Ще открадна твоята. Балконът на стаята ти е над казиното. Изнеси телефона поне да чуя звуците.

Мърсър се засмя.

— Толкова ли си отчаян?

— Не съм играл хазарт, откакто с Дребосъка ходихме с ягуара ти в Атлантик Сити.

— Това беше миналото лято. Забрави ли, че непрекъснато играеше, докато бяхме в Панама?

— Миналото лято? — изкикоти се Хари. — По дяволите, взехме отново ягуара ти преди две седмици, докато беше в Канада.

Мърсър поклати глава. Щеше да разбере, ако беше така.

— Чакай малко да проверя дали кабелът ще стигне. — Мърсър обу кожени мокасини с гумени подметки. — На единадесетия етаж съм и не знам дали ще чуеш нещо.

Той размота дългия кабел на телефона и се приближи до вратата.

Стаите в „Луксор“ гледаха към казиното и звуците отекваха в огромното фоайе, затова вратите бяха звукоизолирани. Когато бяха затворени, в стаята беше тихо, но веднага щом Мърсър отвори, го блъсна шумът на няколко хиляди комарджии, музиката от фоайето и настойчивият хор на игралните автомати.

— Готово, приятелю — каза той и провеси слушалката през балкона, за да може Хари да чуе заразителните звуци.

Писъкът би трябвало да се чуе отдолу — радостният вик на щастлив печеливш на рулетка или игрален автомат, — но се разнесе вдясно от Мърсър от дългия коридор, който свършваше пред асансьора, и изразяваше ужас, а не приятно вълнение.

Трима мъже с еднакви костюми изскочиха от нишата на асансьора. Жената, която изпищя, се опита да избяга от тях, но беше с обувки на високи токчета и те я настигнаха с няколко крачки. Двама държаха картечни пистолети с извити пълнители и дълги заглушители, третият изглежда не беше въоръжен. Той стигна до жената, с лекота я преметна на рамо и я хвърли през високите до кръста перила. Писъкът й се извиси още по-силно, когато инерцията я преметна над парапета. Тя изчезна в развяващите се дипли на оранжевата си пола.

Мърсър се обърна и побягна, но от нишата на асансьора в отсрещната страна изскочиха още двама стрелци. Гласът на Хари стържеше от забравения телефон.

Писъкът на жената изведнъж заглъхна.

Неясно как Мърсър разбра, че мъжете идват за него, за да приключат недовършената работа на Дони Рандъл. Той се хвърли обратно в стаята си. Този ход му спечели малко време, но също така означаваше, че е хванат в капан. Между хотелските стаи нямаше свързващи врати.

Мърсър пусна телефона и се втурна към леглото, където беше чантата му. Пистолетът „Берета 92“ лежеше върху една от ризите. Той го грабна и зареди нов пълнител.

Във фоайето долу щеше да настъпи суматоха. Вестта за смъртта на жената щеше да се разчуе в казиното, но щяха да бъдат загубени няколко ценни минути, докато охраната на хотела разбере как и откъде е паднала. Мърсър разполагаше само с няколко секунди, преди убийците да стигнат до стаята му и да нахлуят вътре. И най-дебелите звукоизолирани врати поддаваха при атака с автоматични оръжия. Образът на блъснатата през балкона жена започна да му въздейства. Мърсър забеляза, че ръката му е стиснала пистолета едва когато кокалчетата на пръстите му побеляха и китката му се разтрепери.

Телефонът не беше възможност за избор. Разговорът щеше да продължи твърде дълго. Портиерът беше свикнал да се справя с изгубен багаж и поръчки за билети, а не със съобщения за въоръжени мъже, които искат да убият един от гостите на хотела. Очите му обходиха стаята. Той раздели проблема на части, анализира всяка от тях, свърза ги отново и получи единственото възможно решение.

Грабна кибрит от масата и скочи на леглото. Ръцете му не потрепериха, макар че сърцето му биеше така, сякаш щеше да изхвръкне от гръдния кош. Той запали кутията и я вдигна към детектора за пушек, който веднага започна да звъни.

Мърсър протегна ръка към пръскачката на стената, действайки по предположението, че от тръбата няма да потече вода, ако някой гост се блъсне в нея от глупост или гняв. Задействайки алармената противопожарна система с включения детектор за пушек, той се надяваше, че контролните уреди ще изхвърлят вода и ще предупредят охраната. Така всеки изпратен в стаята му щеше да знае, че ще се изправи пред аварийна ситуация.

Мърсър разби стоманената глава на пръскачката с ръкохватката на пистолета. През разкъсания метал започна да свисти сгъстен въздух. Той я удари отново и отчупи главата. Секунда по-късно от тръбата изригна силна струя ръждива вода, която стигна почти до скосените прозорци в отсрещната страна на стаята.

От връщането му в стаята бяха изминали двадесет секунди — достатъчно, за да могат стрелците…

Пукотът на автоматично оръжие, сподавен от заглушител, беше още по-тих заради солидната врата, но високомощ-ните куршуми безпроблемно я надупчиха.

Мърсър се хвърли на пода и внимателно стреля два пъти в краищата на вратата, защото предполагаше, че нападателят има подкрепления от двете страни. Деветмилиметровият му пистолет прозвуча като оръдие в сравнение с оръжията със заглушители и куршумите пробиха много по-големи дупки в дървото и звукоизолационния материал. Мърсър чу стенание от болка и стреля още два пъти, като се прицели по-ниско с очакването, че раненият стрелец пада на пода.

Автоматичната стрелба спря за миг.

Мърсър насочи пистолета встрани от вратата и проби четири дупки в стената, за да поддържа огъня и да държи убийците далеч от стаята.

После се наведе, прекоси помещението, приближи се до леглото и сложи в пистолета единствения си резервен пълнител. В главата му се въртяха цифри, докато оглеждаше външната стена на сградата. Хотелът беше висок сто и пет и широк сто и осемдесет метра в основата. Стаята му се намираше на единадесетия етаж. Наклонът беше тридесет и девет градуса — твърде стръмен, за да се пързаля без специална екипировка.

Преди убийците отново да се организират, Мърсър стреля няколко пъти във вратата, надявайки се да им попречи да разбият разхлабената ключалка с насочен изстрел. На прозореца в средата на западната стена имаше надпис СЧУПИ СТЪКЛОТО В СЛУЧАЙ НА ПОЖАР. Той изстреля два куршума, но стъклото не се счупи, докато не го удари със стола. В стаята нахлу пустинната жега и пречисти въздуха от смрадта на барут и страх. Далеч долу се намираше ярко осветеният басейн, а до него — паркингът. Мърсър не се страхуващо от височини, но мисълта за онова, което щеше да се опита да направи, замъгли зрението му.

Той стреля още веднъж в стената до вратата.

Пръскачката бе изпомпала стотици галони вода в стаята и всичко беше мокро. Мърсър взе завивките и одеялото от леглото и разкъса горния чаршаф. Единият нападател се хвърли върху надупчената врата. Мърсър стреля два пъти преди мъжът отново да се опита да я разбие. Ушите го заболяха от оглушителните изстрели. Той занесе мокрия чаршаф до строшения прозорец, разстла го по стената на сградата и го притисна до стъклото. От долния край потече вода.

Единственият начин да оцелее по време на плъзгането по стената на пирамидата беше да забави спускането си. Обувките нямаше да му осигурят достатъчно сцепление, затова се налагаше да импровизира. Отчаяният му план беше да приложи експеримента от детството си да залепи влажна кърпа на стената на банята. Хидростатичното налягане я прилепяше към плоската чиста повърхност и често се изискваше изненадваща сила, за да я махне. Ако чаршафът беше достатъчно голям, сцеплението между плата и сградата щеше да го спаси да не се претърколи надолу по склона и да се стовари на земята с фатална скорост.

Мърсър застана до прозореца и изстреля последните си куршуми на удължени интервали, надявайки се, че докато изпразни пълнителя, убийците ще спрат за няколко минути, които му бяха необходими да се спусне надолу по външната стена на сградата.

„Кои са те, по дяволите?“ — запита се той, но прогони въпроса от съзнанието си. Това нямаше значение. Поне засега, докато не избягаше далеч от хотела.

Мърсър изчака още една секунда, пое дълбоко въздух и изстреля последния си куршум.

— Сякаш има връщане назад — измърмори той, прегърби рамене, седна на чаршафа и сграбчи долната му част.

Набра скорост като скиор от старт във висок до коленете сняг към заледена ивица на пистата. За част от секундата му хрумна, че няма да успее. Вече се носеше по сградата твърде бързо и с всеки изминат метър отлепваше все повече чаршафа от стъклото, ускорявайки стремглавото си спускане.

Вятърът свистеше край ушите му, докато Мърсър се бореше отново да приглади плата, като разперваше ръце колкото е възможно по-широко. Горната част на тялото му се разтрепери. Той разтвори крака, надявайки се, че влажният панталон ще му осигури известен контрол. Сърцето му сякаш биеше в гърлото. Струваше му се, че цяла вечност не си е поемал дъх.

Не смееше да погледне надолу, но веднага щом осъзна това, го направи. Беше изминал с пързаляне осем от единадесетте етажа и можа да прецени колко бързо се приближава до земята по израженията на лицата на двамата работници край басейна, които бяха зяпнали насреща. И все пак не се движеше толкова бързо, колкото предполагаше. Беше забавил скоростта и ударът нямаше да е…

Вдясно от него експлодира прозорец и остри като бръсначи, стъкла се забиха отстрани на тялото му и в крака му. Друг взрив строши стъклото над него и го засипа с лавина от смъртоносни парчета. Не беше необходимо да поглежда нагоре, за да разбере, че поне един от стрелците стои на прозореца на стаята му и стреля по наклонената фасада на хотела. Следващият автоматичен откос вероятно щеше да пръсне черепа му.

Мърсър се намираше на етаж и половина от земята, когато изпусна чаршафа.

В последната секунда преди да се стовари долу той сви колене и се изстреля във въздуха, изчислявайки траекторията си така, че да падне с рамото напред в наскоро подкастрените храсти. Претърколи се болезнено и се блъсна в купчините шезлонги. Тялото му се вцепени за секунда, а после остра болка прониза раменете и десния му крак.

— Винаги съм искал да направя нещо подобно! — възкликна единият от младите работници, които се втурнаха към него.

— Беше страхотно! — добави другият. — Какво беше усещането?

В същия миг отгоре се посипа дъжд от деветмилиметрови куршуми. Първият младеж падна с разкъсан крак. Другият получи куршум в рамото и се строполи на земята като отсечено с брадва дърво. Ръката му едва се крепеше на тялото.

Мърсър се изправи и опита да измъкне младежите и себе си от огневата линия. Още куршуми обсипаха района около басейна и от статуята на сфинкса наблизо се разхвърчаха парчета бетон. Някои образуваха малки гейзери в неподвижната вода. Мърсър закуца сред палмите и пищните статуи. Хотелът беше направен от тъмно стъкло, та не беше трудно да забележи светлината, струяща от счупения прозорец на стаята му и силуета на стрелеца, който бе разбрал, че жертвата му е избягала. Мърсър не можа да види добре лицето му на помръкващия блясък на залязващото слънце, но с радост би се срещнал отново с него при други обстоятелства.

Махна му подигравателно. Беше сигурен, че стрелецът видя жеста.

Мърсър стигна до декоративната стена между басейна и алеята за коли и тъкмо се приготви да се прехвърли, когато група мъже със същите костюми като нападателите горе се появиха на задния вход на хотела. Единият извика нещо неразбираемо и бръкна в якето си, за да извади оръжие. Мърсър се прехвърли над стената и падна на тротоара долу.

По двулентовия път нямаше движение и гаражът му осигуряваше прикритие. Той огледа улицата с дължина осемстотин метра. Отново беше в капан както горе в стаята си, само че този път нямаше налудничави възможности за избор. Убийците го бяха видели и щяха да се прехвърлят над стената преди да успее да измине и двадесет метра. Мърсър се обърна наляво и побягна, натоварвайки още повече ранения си крак.

Неочаквано го заслепиха фарове. Изсвирването на спирачките прозвуча неестествено силно. Колата беше ново сребристо беемве Z3 — едно от най-екзотичните превозни средства, които туристите можеха да наемат в Лас Вегас. Шофьорът завъртя волана и автомобилът се обърна по посоката, от която бе дошъл. Двигателят бръмчеше гневно. Гюрукът беше вдигнат, но стъклото от неговата страна бе спуснато. Шофьорът не се виждаше.

— Доктор Мърсър — извика женски глас и той видя черни, блестящи като обсидиан коси. — Ако искате да живеете, елате с мен.

Мърсър хукна към беемвето и жената отвори вратата.

— Цял живот чакам да се запозная с вас, докторе — каза тя и настъпи педала за газта. — Жалко че дойдох късно.

— Бих казал, че дойдохте точно навреме.

— Съжалявам, но закъснях. И без това ще умрете.

ЛАС ВЕГАС, НЕВАДА

Преди Мърсър да успее да реагира на думите й, жената подкара колата по Мандалей Бей Роуд и сетне по Лас Вегас Булевард — улицата с казина от двете страни, известна в целия свят като Стрип. Тя мина на червено и бързо се отдалечи от задръстването, което предизвика.

— Не исках да прозвучи така, докторе.

Той се опита да проясни съзнанието си и да подреди мислите си след случилото се. Приливът на адреналин намаляваше и краката и рамото му пулсираха в ритъм с все още лудешки биещото му сърце. Дишането му беше учестено.

— По колко начина може да се тълкува изречението „и без това ще умрете“?

— Имах предвид, че те ще продължат да ви преследват — отвърна жената. Лицето й беше в сянка. — Искат ви мъртъв.

Докато минаваха покрай една от по-ярките неонови реклами, в тъмния интериор на колата проникна розова и зеленикаво-синя светлина и Мърсър най-после видя профила на спасителката си.

Устните й бяха стиснати от съсредоточеност. Светлините затанцуваха по гладката й кожа, озарявайки в различни цветове очертанията и извивките на лицето й, правейки я красива и същевременно демонична. Косата й беше черна и лъскава, подстригана късо около главата и падаща на кичури около тънкия й врат. В същия миг тя се обърна и го погледна.

Носеше скъпи очила с черни рамки, които й придаваха сериозен вид. Големите й очи имаха форма на бадеми, бяха раздалечени и издаваха азиатския й произход. Веждите й представляваха изящни дъги. Ако Мърсър не беше избягал от втори опит за покушение върху живота му в продължение на четири часа, тя щеше да му се стори привлекателна. Дори поразително красива.

Вгледа се по-отблизо в очите й и видя какво го е привлякло към нея толкова бързо. Никога нямаше да забрави тези очи и болката в тях. Той съзря безкрайно отчаяние, сякаш жената бе виждала ужаси, на каквито никой не трябваше да става свидетел. Сякаш гледаше в очите на страдащо дете бежанец. Или на майка, току-що загубила рожбата си. Тя беше обсебена от нещо и изглежда никога нямаше да се отърси от натрапчивата мисъл.

Мърсър трябваше да положи усилия, за да прогони предизвиканото от нея съчувствие и да се съсредоточи върху случилото се. Той зададе най-очевидния въпрос.

— Не че не съм ви благодарен, но знам, че не се появихте случайно в подходящия момент, затова бихте ли ми казала коя сте, кои бяха стрелците и защо ме искат мъртъв?

— Казвам се Тиса Нгуен. — Фамилията й често се срещаше във Виетнам, но малкото й име беше странно. — А онези мъже бяха изпратени да ви убият заради работата ви в Зона 51.

Фактът, че тя знаеше името на свръхсекретната научноизследователска американска база, не го изненада. В края на краищата, това беше една от най-известните тайни в света. Мърсър обаче се учуди, че знае за работата му там. Айра Ласко щеше да изпадне в шок, ако Мърсър успееше да оцелее и да му го каже.

Забеляза, че Тиса Нгуен не разкри самоличността на убийците.

Тя зави на едно от кръстовищата, излезе на магистралата и се отправи на север. Движението беше оживено, но Тиса сякаш бе свикнала с това, използваше и най-малките свободни пространства и умело докосваше педала за газта и спирачките, докато се движеше със сто и двадесет километра в час. Караше като професионален състезател.

— Не мога да ви кажа кои бяха стрелците. Съжалявам. Но Държа да знаете, че ви спасих, за да покажа искреността си. Смятам, че не е справедливо да страдате за нещо извън вашия контрол.

— Последните двадесет минути бяха абсолютно извън контрола ми — избухна Мърсър. — Щом сте знаела къде съм отседнал и какво ще се случи, не мислите ли, че трябваше да ми се обадите и да ме предупредите? — Той пренебрегна опитай да го прекъсне. — Благодаря ви за помощта, но защо не спрете на следващата отбивна и не ме оставите?

— Опитах да ви се обадя — троснато каза Тиса Нгуен. Говореше английски с акцент, може би френски. — Няколко пъти. Вие не вдигнахте слушалката и после, точно преди те да нахлуят в стаята ви, телефонът даваше заето.

Той отвори уста да възрази и пак я затвори. Твърдението й беше правдоподобно. Мърсър стоя под душа половин час, а после веднага се бе обадил на Хари. Може би Тиса Нгуен наистина се бе опитала да го предупреди. Но какво означаваше фактът, че тя е знаела кога ще атакуват стрелците? Или ги бе следила, или беше с тях. Той внимателно подбра следващите си думи.

— Знаете, че те убиха една жена. И вероятно двама души от охраната на хотела.

Тиса Нгуен не реагира по очаквания от него начин, само примигна.

— Можеше да е и по-зле.

— По-зле? Казвам ви, че са загинали невинни хора, а вие отговаряте, че е могло да бъде и по-зле. Мисля, че можехте да ги спасите, да предупредите управата на хотела или да направите нещо друго. Не съзнавате ли, че ръцете ви са изцапани с тяхната кръв?

— Тяхната кръв не е първата, доктор Мърсър — сухо отговори Тиса. — И със сигурност няма да е последната.

Измина една минута, изпълнена с напрежение. Мърсър наблюдаваше профила й, раздвоен между красотата и безразличието.

— Закъснях и не успях да им попреча да нападнат стаята ви. Но щях да се опитам да ви спася при всички случаи. Изложих живота си на риск, като ви помогнах, но това всъщност няма значение.

— Какво няма значение? Че загинаха невинни хора или че вие може да сте следващата?

— Нито едно от двете.

Превозните средства оредяха и беемвето покачи скоростта на сто и петдесет километра в час.

Мърсър беше чул достатъчно. Не му трябваше Тиса Нгуен, за да се досети, че нападението е свързано със Зона 51. Беше благодарен за спасяването си, но нямаше да търпи уклончивите й отговори. Щеше да разбере истината, след като двамата с Айра подложеха на строг разпит Дони Рандъл, който несъмнено имаше връзка със стрелците. Мърсър знаеше, че истината няма нищо общо с фалшивото прикритие за хранилище за радиоактивни отпадъци на Ласко. Терористите не убиват миньори, докато копаят склад за ядрени материали, а ги нападат по време на транспортиране или нанасят удара, след като обектът е пълен.

Той сложи ръка на лоста за скоростите.

— След десет секунди ще изключа от скорост.

Тиса Нгуен го погледна, после отново отмести очи към пътя отпред.

— Не можете да ми попречите, освен ако не сте въоръжена, затова защо просто не спрете?

— Не съм въоръжена — призна тя.

— Тогава спрете проклетата кола.

Тиса Нгуен не обърна внимание на заповедта и заговори самоуверено.

— Преди четири месеца имаше сеизмичен трус, регистриран на отдалечено място в Зона 51.

— Една.

— Епицентърът се намираше на двеста и четиридесет метра под земята.

Това беше дълбочината, на която Мърсър и екипът му бяха пробивали главната шахта.

— Две.

— Ако прегледате архивите на Топографския институт на Съединените щати, ще видите, че няма данни за разлом в този район, не и толкова плитко. Това е първото подобно земетресение там.

Тази част на Невада беше осеяна с микроразломи, много от които не бяха открити. Мърсър не остана изненадан от думите й.

— Три.

— Проблемът е там, че това не беше земетресение. Тиса Нгуен млъкна и той трябваше да си напомни за броенето.

— Четири.

— Най-близката аналогия е взривяване на мехур в плътна скала. Всичко е било нормално и после изведнъж сеизмографите регистрират силен трус. След това отново всичко става нормално. Нещо като контролирана ядрена експлозия, продължила само миг.

— Колко? — попита Мърсър.

— Пет.

— По скалата на Рихтер?

— Не. Вашият ултиматум. Стигнахте до пет. По скалата на Рихтер трусът е регистриран като един-единствен пик от три цяло и едно.

— Продължителност?

— Една секунда.

— Не е възможно — заяви той. — Не е ли имало леки трусове преди или след това?

— Само един пик.

Мърсър не бе чувал подобно нещо, но въпреки всичко странното земетресение не беше причина да го убиват. Той я попита защо.

— Забравихте да броите — отвърна Тиса Нгуен. Въпреки осезаемия му гняв тя му се присмиваше.

— Броя наум — измърмори той, макар че беше готов да се усмихне. — Защо някой ще ме иска мъртъв, че работя на неоткрит разлом?

— Защото не е разлом. Те мислят, че е било експеримент на някакво оръжие. Не знам подробности. Аз… не участвам в групировката, която издаде заповедта за убийството ви. Научих какво ще се случи и долетях във Вегас да ви спася. Вие сте невинна пионка в тази игра. Не искам да пострадате.

— Защо?

Тя го погледна за пръв път от дълго време. Очите й омекнаха, но устните останаха предизвикателно стиснати. Шокът от атаката бе преминал и Мърсър трябваше да признае пред себе си, че Тиса Нгуен е изключително красива.

— По лични причини. Само това мога да ви кажа.

— А откъде знаете, че работя в Зона 51? — Самият той не го знаеше, докато не го напъхаха в правителствения шевролет.

Тя се засмя.

— Не предполагах, че сте скромен, докторе, Това е очарователно.

— Не съм скромен.

— В някои кръгове вие сте един от най-известните хора в света, може би най-добрият геолог изследовател в днешно време. Открили сте или сте изиграли важна роля в разработването на десетки преуспяващи мини. Опали в Австралия. Диаманти в Канада и Африка. Рубини в Индия. Изчислено е, че сте отговорен за изкопаването на сто милиона кубически метра пръст през последните осем години.

И тогава Мърсър разбра. Досети се по изпълнения със страхопочитание фатализъм, с който говореше Тиса Нгуен. Тя беше член на природозащитна организация с радикални убеждения и бе решила да се откаже от пасивните протести и да премине към насилие. Така както някои фанатизирани групировки, защитници на правото на живот, бяха започнали да убиват лекари, извършващи аборти, беше неизбежно и природозащитниците екстремисти постепенно да вземат на прицел онези, които смятаха за най-опасните врагове на екосистемата. Мърсър все още имаше белези от сблъсъка с подобна организация в Аляска преди няколко години.

— Мислите, че съм враг номер едно на Земята и като ме Убиете, няколко акра от пустинята ще останат непокътнати за идните поколения, които всъщност няма да обърнат внимание на този факт?

Тиса Нгуен се замисли върху обвинението.

— Тъкмо обратното. Наистина съм член на организация на име Ордена и се стремим да опазим планетата, но не така, както вие мислите. Не се завързваме за дървета и не преследваме китоловни кораби с гумени лодки. Нашата работа е по-скоро… свързана с последиците. Мърсър се подсмихна.

— И смятате мен за достатъчно важен за последиците, за да ме убиете?

— Аз не желая да ви убиват — разпалено заяви тя. — Но други искат.

— Защото съм преуспяващ минен инженер? И смятате, че работата ми вреди на околната среда?

Тиса Нгуен отново го погледна.

— С изключение на някои крайности един човек не може да повлияе на околната среда по никакъв начин. Трябва да се придържате към скромността. Повече ви подхожда. Малко от вашите постижения изискват корекции от моя страна.

Мърсър нямаше представа какво има предвид под „корекции“и се приготви да я попита, но тя продължи.

— Опасявам се, че сте взет на прицел, защото стоите на пътя на хора, научили какво се е случило преди четири месеца дълбоко под Зона 51. Докато не разберат защо се е случило, в това число и аз, хората от Ордена смятат, че има огромен риск.

— Нямам представа за какво говорите. Тя кимна.

— Нямате представа колко много неща не знаете. И се боя, че нямам време да ви ги обяснявам. Всъщност имам време, но няма да ми повярвате.

Мърсър започна да мисли, че спасителката му е откачена. В думите й нямаше логика.

— А аз искам да ми вярвате. — Тиса Нгуен го погледна. Мъката се бе разсеяла, но в очите й бе останала лека тъга, всеобхватна меланхолия, която омекотяваше чертите й. Той разбра, че думите й са интимна изповед. — Със спасяването ви, надявам се, показах, че може да ми имате поне малко доверие. Ако бях разбрала за плановете им по-рано, кълна се, че щях да ви предупредя. Съжалявам за гостенката на хотела, за която споменахте. Колко е часът?

— Моля?

— Часът?

Мърсър погледна часовника си и после забеляза, че на таблото има електронен часовник.

— Осем и половина. Защо питате? Ще се случи ли нещо?

— Не — разсеяно отвърна Тиса Нгуен. — Просто не нося ръчен часовник. Спасих ви, защото реших, че е крайно време някой да предприеме нещо. Организацията ни не прибягваше до насилие. Опитите за употреба на сила започнаха отскоро и се страхувам, че ще става по-лошо.

— Защо не отидете при властите?

— Това правя. Дойдох при вас. Вие имате опита и познанията да разберете онова, което ще ви покажа, и да се надяваме — влиянието да го предотвратите.

Сетивата му се обостриха.

— Какво да предотвратя? Терористична атака?

— Опасявам се, че не е толкова лесно. Ще разчитам на малкото доверие, което — надявам се — изпитвате към мен, и ще отговоря, че все още не мога да ви кажа, но ще ви направя демонстрация. Трябва да знаете, че онова, което ще ви кажа, нарушава клетва за опазване на тайна, датираща от сто и петдесет години.

Тиса Нгуен пое дълбоко въздух. Мърсър нямаше представа коя е тя и какво иска организацията й, но беше ясно, че жената се бори със съвестта си. Очевидно изпитваше по-голямо желание да изложи на риск живота си, за да го спаси, отколкото да наруши обета си.

— Може ли да дойдете да се срещнем на гръцкия остров Санторин на двадесет и седми?

— Предполагам — предпазливо отвърна той.

— Там има лифт, който пренася хората от пристанището до града. Ще ви чакам на крайната спирката горе в пет следобед.

— Съжалявам, но вие не ми дадохте нито една причина да съм спокоен, че всичко това не е някакъв сложен сценарий за клопка.

— Не мога да кажа или да направя нищо до двадесет и седми — настоя тя, но сетне се поправи. — Чакайте. Мога.

Преобразяването й беше драстично. На Мърсър му се стори, че друг човек кара колата. Премрежените й замислени очи се оживиха.

— След няколко дни в Тихия океан ще се случи нещо необяснимо. Съжалявам, но не знам какво е, а само че ще бъде невиждано досега природно явление. Убедена съм, че ще го разпознаете. Ако се случи, ще се срещнете ли с мен? — Тонът й беше умолителен.

— Явлението има ли нещо общо с вашата организация? Как я нарекохте? Ордена?

— Да.

— Но вие не сте замесена?

— Не. Това е… групировката, която ви нападна.

— Ако се срещна с вас, ще ми обясните ли най-после коя сте?

— Ще разберете, когато видите демонстрацията. — Тя отново млъкна, загадъчна, но и примамлива. Мърсър знаеше, че не трябва да й вярва. — Хората ви наричат Мърсър, а не Фил или Филип, нали?

— Да.

— Може ли и аз да ви наричам Мърсър?

— Щом ще се срещаме на един от най-романтичните острови в света, мисля, че това е най-малкото, което можете да направите.

Мускулите на лицето й се изкривиха, докато се опитваше да сдържи усмивката си.

— Мърсър — промълви Тиса Нгуен, а после изведнъж удари спирачки. — Пристигнахме.

Бяха излезли от магистралата най-малко преди час. Млечнобялата луна се очертаваше над сухите, безводни планини на изток, а звездите блестяха студено и безразлично. Високите електрически стълбове край пътя бяха наредени до хоризонта като оловни войници. Докъдето стигаше погледът, нямаше други доказателства за човешко присъствие, никакви светлини или сгради.

— Какво е това място? — попита Мърсър.

— Твоята спирка. — Тиса видя, че той стана напрегнат, сложи ръка на рамото му и се вторачи в бледите отблясъци на кожата си върху тъмния плат на спортното му сако. — Отпусни се. Намираме се на служебния път към Зона 51. Периметърът е стотина метра по-нататък. Щом преминеш маркировката, камерите за наблюдение и топлинните сензори ще те засекат. Охраната ще те открие само за две минути. Ще ти отнеме повече време да докажеш кой си, но мисля, че ще се оправиш.

— А ти? — попита Мърсър по-загрижено, отколкото очакваше.

— Всичко ще бъде наред, стига да се срещнем след две седмици на Санторин.

— А онези…

— Престъпната фракция? Няма да посмеят да ме докоснат. Не се тревожи.

Мърсър слезе от беемвето и затвори вратата. Не виждаше логика в случилото се и нямаше обяснение за изминалите няколко часа. Докато стоповете изчезваха зад завоя, той осъзна, че има две идеи. Едната беше да настоява за отговори от Айра Ласко, а втората — че въпреки недоверието, което бе показал пред Тиса, не се съмняваше в здравини разум. Беше му се случило твърде много и предполагаше, че става нещо много по-значимо. Експлозията в мината, изчезването на Дони Рандъл и нападението в „Луксор“. Между всичко това имаше връзка, но Мърсър нямаше представа каква и не смяташе да се отдава на размисъл. По-късно щеше да го направи. Той придърпа на раменете си мокрото сако и тръгна по пътя. Хрумна му трета идея и Мърсър погледна през рамо към мястото, където бе заглъхнало бръмченето на колата на Тиса. Беше сигурен, че си струва да разбере онова, което тя знае.

ЗОНА 51, НЕВАДА

Двадесет напрегнати минути Мърсър убеждава двамата пазачи в камуфлажни униформи, които се появиха в пустинята, че не трябва веднага да го заведат при местния шериф като нарушител. Последва двучасово пътуване с джип „Чероки“, още няколко часа чакане в уединена сграда, докато няколко пъти проверят самоличността му, и после бърз полет с хеликоптер „Блекхоук“ без прозорци до главния комплекс.

Заведоха го в същата спартански обзаведена стая, където бе настанен през първата си нощ в Зона 51. Пет минути след като се изкъпа и облече чистите дрехи, оставени от войника на рецепцията, някой потропа на вратата.

— Омега деветдесет и девет храм. Мърсър позна плътния глас и каза отговора.

— Керван единадесет слънцестоене.

Вратата се отвори и в стаята влезе капитан Букър Т. Сайкс, който го бе придружил по време на полета от Вашингтон. Едрият чернокож мъж държеше картон с шест бири в едната ръка и колода карти в другата. Беше облечен в камуфлажен панталон и черна тениска, опъната на широките му гърди, и стискаше незапалена пура между равните си зъби.

— Чух, че си се върнал от града. Мърсър се ухили.

— В тази баня има по-хубави шампоани, отколкото във Вегас.

Сайкс извади две бири и му даде едната.

— И обслужването по стаите е по-евтино. — Той седна до масичката под прозореца и започна да разбърква картите. — Носи се слух, че охраната на базата те е забелязала да идваш насам от магистрала 375 близо до град Рейчъл.

— Изгубих се, докато търсех маса за зарове с разгорещени играчи.

Сайкс поклати глава.

— Не предполагах, че ще ми кажеш какво е станало. Адмирал Ласко трябва да пристигне до два часа, за да те разпита. Реших, че ще искаш да изпиеш няколко бири, вместо да спиш.

— Не си сбъркал. — Мърсър отпи голяма глътка от бирата си и погледна картите, които Сайкс му бе дал. — Източникът на слуха каза ли дали са хванали Дони Рандъл, избягалия миньор?

— Той изчезна безследно. Охраната извика мен и екипа ми да помогнем в издирването. Открихме, че следите му водят на единадесет мили от МН — 2 и после изчезват. Няма следи, че е кацал хеликоптер да го вземе. Няма нищо.

— Топлинно сканиране?

— Засякохме множество зайци и няколко чакала, но не и изчезнал миньор. Дори да е умрял там някъде, трупът му би трябвало все още да е топъл и да го открием. Хората ми продължават да го търсят. Аз се върнах, когато чух, че си тук, за да разбера дали имаш някакво обяснение.

— Нямам представа как е изчезнал. Дори не знам защо, освен че някой се е свързал с него и го е подкупил. Експлозията беше умишлена. Рандъл се опита да убие мен и още двама души. Мисля, че той е предизвикал и срутването преди да дойда тук, което уби десетина души.

— Обзалагам се, че вече не вярваш на историята на адмирала?

— За хранилището за радиоактивни отпадъци? Не. Мислех, че това е строго секретно. Откъде знаеш толкова много?

— От Ласко. Разговаряхме вчера, след като ти и хората ти бяхте изпратени във Вегас. Възложиха ни охраната на проекта му. Той смята, че експлозията и изчезването на Рандъл са начало на нещо по-голямо.

— И аз мисля така — съгласи се Мърсър и свали картите си, за да покаже, че е спечелил първото раздаване. — Тъй като ще прекараме известно време заедно, ще ми кажеш ли какво правиш тук?

Сайкс запали пурата си със златна запалка „Зипо“.

— Нека да ти разкажа за проекта „Маймунска бомба“. След три часа и няколко десетки игри на джин телефонът на нощното шкафче иззвъня.

— Добро утро, Айра! — каза Мърсър. Знаеше кой се обажда. Слънцето беше започнало да озарява очертанията на планините навън.

— Кажи на Сайкс да те доведе в заседателната зала след пет минути.

Линията прекъсна.

Сепнат от резкия тон на приятеля си, Мърсър остави слушалката на вил ката и повдигна вежди в недоумение.

— Мисля, че здравата съм загазил. Сайкс стана.

— Така си е.

Айра беше с костюм, малко по-тъмен от торбичките под очите му. Беше се избръснал набързо, вероятно в самолета, и на лицето му бяха останали ивици недообръсната прошарена брада и няколко порязвалия. На масата имаше кана с кафе и четири чаши. Доктор Браяна Мари седеше от лявата му страна. Беше облечена в червена блуза и неизменната си бяла престилка. Ласко не вдигна глава, когато Мърсър и Букър Сайкс влязоха в залата, и продължи да прелиства папката на масата пред него.

Мърсър седна, наля си кафе и отпи. Никой не пророни дума, нито помръдна. Доктор Мари дори сякаш не дишаше. Айра най-после затвори папката, махна очилата си за четене и погледна Мърсър така, сякаш беше непознат. Или противник.

— Как стигна от „Луксор“ до мястото, където те намери охраната?

Мърсър не можа да обясни защо излъга, но не се поколеба да го направи.

— На автостоп. Провървя ми. Качиха ме двама колежани.

Бяха тръгнали за Рейчъл, защото чули, че точно преди зазоряване прелитат НЛО, и искаха да се качат на хребета Фрийдъм.

— Хребетът Фрийдъм е забранен за публичен достъп от деветдесет и пета година — троснато рече доктор Мари.

— Казах, че бяха колежани. Вероятно не са знаели. Аз дори не съм чувал за този хребет. — Мърсър знаеше за отвесната скала, надвиснала над единия ъгъл на базата, от телевизионно предаване.

— Какво се случи в „Луксор“? — попита Айра и вдигна папката. — Това е предварителен полицейски доклад. Една мъртва туристка, двама тежко ранени чистачи на басейн и двама неизвестни мъже, намерени застреляни пред стаята ти. Охраната е преследвала други двама.

Мърсър се изненада. Предполагаше, че ще рани поне един от нападателите с инсценирания си пожар, а не че ще убие двама. Явно беше извадил късмет, защото стрелбата през стените не изискваше умения. Той разказа всичко — разговора с Хари, блъснатата от балкона жена и стремглавото си спускане по наклонената стъклена стена. Не пропусна нищо, освен спасяването си и последвалия разговор с Тиса Нгуен. Нямаше да я издаде, докато не разбереше какво правят Айра и доктор Мари в обект МН — 2.

— А Дони Рандъл и експлозията? — попита Ласко. — Имаш ли някакви теории?

— Същите като твоите — отвърна Мърсър. — Инцидентът, който е убил онези хора и те накара да ме повикаш, не е бил случаен. Дони го е предизвикал, защото се е надявал да бъде определен за шеф на проекта и ти да му кажеш какво всъщност става тук. Когато това не се е случило, онези, които го контролират, са решили да се откажат от безрезултатните си опити. Заповядали са на Рандъл да ме убие и да офейка. Взривът, който беше поставил, щеше да свърши работата, ако Кен не го бе забелязал. Дони беше във фургона с командния център и сигурно ни е видял на камерата. Детонирал е експлозива с малко закъснение. Не е останал да види дали Ще се удавим и очевидно са му помогнали да се измъкне от Зона 51. Тъй като хората на Сайкс не са намерили следи от превозни средства, а предполагам, че радарът тук би засякъл хеликоптер дори на височината на върхарите не дърветата, може да направим извода, че навътре в пустинята го е посрещнал всъдеход на въздушна възглавница и го е откарал. Всички в мината знаеха, че отиваме в „Луксор“, затова убийците са имали резервен екип, който да ни чака, в случай че Рандъл не успее. И ти ли си на това мнение?

Айра въздъхна.

— Да, освен за всъдехода на въздушна възглавница. Не се сетих за това — призна той.

— Бях откровен с теб. — На лицето на Мърсър се изписа зле прикрит гняв. — Не мислиш ли, че е време и ти да бъ-деш откровен с мен? Какво става тук, Айра? Загинаха много хора и не заради някакво тайно хранилище за радиоактивни материали.

— Не, но не мога да ти кажа повече. Съжалявам. Ще те разбера, ако се откажеш от проекта, стига да обещаеш, че няма да обсъждаш с никого какво се случи тук през послед-ните две седмици.

— Но аз дори не знам какво се е случило тук през последните две седмици! — отчаяно каза Мърсър.

— Така е най-добре — сериозно отбеляза Бранна. Мърсър можеше да приеме предложението на Айра и да напусне Зона 51, без да се обижда. Вероятно дори щеше да запази работата си на научен съветник. Но нямаше да научи истината, а за него това не беше възможност за избор. Ласко му бе поднесъл загадка и го бе примамил с достатъчно информация, за да разпали любопитството му. Играеха си с Мърсър. И двамата го знаеха. Както и това, че Мърсър няма да се откаже. Предлагаха му да запази маската на секретност, вместо да научи тайната.

— Ще се съглася, ако ми обещаеш няколко минути насаме с Рандъл Дръжката, когато го заловите.

Айра изсумтя.

— Ще ти дам копелето.

— Е, какво знаеш за стрелците?

— Нямаха документи за самоличност. Етикетите на дрехите им бяха отрязани, но изглежда са били купени от магазин от веригата „Сиърс“ някъде в страната. Ченгетата проверяват всички коли на съседните паркинги, но в града има стотици хиляди туристи и се съмнявам да открият нещо. Оръжията са изпратени в лабораторията на ФБР. Вероятно ще установим, че са били купени от магазин от човек с определено отношение към правителството и кратка памет. Не разполагаме с нищо за мъжете, поне от базата данни за престъпниците. Ще ни отнеме повече време, докато издирим останалите. Не съм настроен оптимистично.

— Не мислиш, че са местни хора, наети за задачата, така ли?

— Не, освен ако бандитите в Лас Вегас не са започнали да наемат убийци тайландци.

— Тайландци? — Мърсър не беше видял лицата на нападателите, затова се стъписа от факта, че са били азиатци. Мигновено се сети за Тиса Нгуен и за организацията, в която тя членуваше.

— Тайландци, лаосци или камбоджанци. Все още не сме сигурни какви са били. Очакваме антрополог, който ще прецени националността им.

— Петима нападнаха стаята ми, а навън имаше още. Научихте ли нещо за тях?

— Нищо за тримата, които избягаха. Пазачите са били твърде далеч. Слезли са по аварийните стълби и са напуснали хотела по време на суматохата. Според неколцината очевидци нападателите са били високи, ниски, чернокожи, бели, латиноамериканци, добре облечени, дрипави, с пистолети и дори с меч. Описанията са типични за паникьосани свидетели.

В стаята настъпи мълчание. Убийците очевидно бяха професионалисти и не бяха оставили улики. Те и Дони Рандъл бяха изчезнали, оставяйки множество въпроси, на които никой не можеше да отговори.

— Какво става в мината? — попита Мърсър.

— Мощни помпи източват водата от шахтата — отвърна доктор Мари. — Това може да отнеме няколко дни.

Мърсър си спомни силата на потопа и разбра, че работата ще продължи повече от няколко дни. Спомни си и странния солен вкус и как се пенеше като морска вода и реши да не споменава това. Предпочете да го запази за себе си, също както и съществуването на Тиса Нгуен и някои други неща.

— Тогава единственото, което можем да направим, е да чакаме помпите да си свършат работата.

— И да търсим изоставен всъдеход на въздушна възглавница — добави Сайкс.

Помпите все още работеха на пълни обороти, изхвърляйки сто хиляди галона в час, когато патрулът в джипа „Чероки“ намери всъдеход на въздушна възглавница с размери на камион на шейсет километра югозападно от обект МН — 2. Машината лежеше върху изпуснатата си гумена въздушна възглавница до мощен влекач. Резервоарът беше почти празен, а отпечатъците на Дони Рандъл бяха навсякъде по седалката до шофьора в отворената кабина. Следи от гуми като оставените от правителствените джипове продължаваха в същата посока. Не беше трудно да се разбере как са го направили. Екипът за евакуация беше докарал всъдехода в Зона 51 с джип „Чероки“, какъвто използваше охраната, за да буди по-малко подозрения. Бяха го разтоварили на максимално разстояние от уговореното място, където чакал Рандъл. След като бяха взели „къртицата“ си, те се бяха върнали в джипа, бяха зарязали всъдехода и влекача и бяха заминали. Организирана и добре изпълнена операция.

За шест часа всъдеходът бе проследен до производителя в Калифорния и беше установено, че е откраднат седмица по-рано от полигона на компанията. Задънена улица.

По препоръка на Мърсър половината от миньорите бяха изпратени вкъщи с щедри премии, а хората от смяната му останаха в Лас Вегас — в случай че им потрябват, след като водата от мината бъде източена. Обект МН — 2 не напуснаха само неколцина инженери, за да наблюдават помпите, а Мърсър, Айра и доктор Мари отидоха в главния комплекс на Зона 51, като всеки ден поддържаха връзка с тях.

Той седеше във фургона с командния център и бавно прелистваше старо списание. Беше вдигнал краката си на масата и до лакътя му имаше чаша кафе. Канеше се да обядва, когато някакъв шум прекъсна ленивите му разсъждения. Не шум, а по-скоро липсата на шум. От четири дни чуваше постоянното бучене на водата в двадесет и пет сантиметровите тръби от помпите. Звукът беше станал обичаен като уличното движение за жителите на големите градове и той трябваше да се съсредоточи, за да го чуе. И когато спря, му беше необходима минута, за да осъзнае, че го няма.

Край фургона се разнесоха бързи стъпки, когато техниците хукнаха към шахтата. Мърсър изскочи навън и побягна след тях. Отговорникът за помпите вече ги беше изключил.

— Какво стана? — викна Мърсър, поемайки контрола върху положението.

— Нещо е запушило входната дюза на втората всмукателна помпа — отвърна служителят на военновъздушните сили.

— Помътняла ли е водата?

— Не. Нивото на частиците в изхвърлената вода не се е променило. Помпите не засмукват кал.

Това отхвърли първата идея на Мърсър, че помпата се е задръстила с наноси.

— Опита ли да я пуснеш на обратен ход, за да прочистиш входната дюза?

— Компютърът го прави автоматично, когато има запушване. Нямаше резултат. Нещо се е затъкнало здраво.

Мърсър млъкна за минута.

— Каква е дълбочината на водата при входната дюза? Сержантът погледна монитора на главната помпена станция.

— Тридесет и три метра.

Не беше дълбоко и Мърсър можеше да се гмурне. От разговора със Сайкс в първата нощ след завръщането си от Вегас знаеше, че екипът на Делта Форс е донесъл цялата си екипировка в Зона 51, включително водолазни костюми. Щеше да бъде по-бързо да се гмурне до задръстената входна дюза, отколкото да чака да донесат подводна камера.

— Ето какво искам — каза Мърсър. — Спри дизеловите мотори. Помпите не трябва да работят. Не можем да рискуваме да се повредят, ако нещо влезе в друга от тях. Докато са изключени, внимавай втората помпа да не се счупи. Вярвам на контрола на компютъра, но само дотук.

— Добре. Нещо друго?

— Това би трябвало да е достатъчно. — Мърсър се върна във фургона с командния център и набра номера на секретния телефон на Ласко. — Айра, възникна още едно непредвидено препятствие.

— Какво се случи?

— Една от помпите се запуши и не можем да я изчистим. Искам да се гмурна там долу заедно със Сайкс и да я погледна. Можеш ли да го изпратиш с водолазна екипировка?

— Чакай малко. — Ласко сигурно сложи ръка на слушалката, защото Мърсър не чу нищо. Паузата продължи минута. — Доктор Мари иска да знае каква е дълбочината на водата.

— Тридесет и три метра. Плитко е и ще можем да се гмурнем.

— Чакай пак. — Този път Айра се обади чак след три минути. — Добре, ще го изпратя, но и аз ще дойда. Искам да ти кажа някои неща. До един час ще долетим с хеликоптер.

Четиридесет и осем минути по-късно хеликоптерът „Блекхоук“ кацна на четиристотин метра от каньона, който криеше мина МН — 2 в края на плиткото езеро от изпомпваната от тунела вода. Водният басейн беше обграден от кал там, където бреговете му се отдръпваха през деня чрез изпаряване, а през нощта, когато помпите изхвърляха водата, се разширяваха. Мърсър изпрати бронетранспортьор да вземе Айра, Сайкс и водолазните костюми и след това заповяда на всички останали да излязат от шахтата. Онова, което Айра искаше да му каже, вероятно беше секретно.

Бронетранспортьорът влезе в мината и спря до подемника. Сайкс веднага започна да разтоварва тежките водолазни чанти. Правеше го с такава лекота, сякаш бяха пликове с продукти. Мърсър и шофьорът му помогнаха с кислородните апарати. Айра чакаше до асансьора и се взираше в тъмната шахта. Въздухът беше наситен с мирис на солена вода, досущ лека морска мъгла.

— Предположих кой номер носиш — каза Букър Сайкс, докато отваряше първата чанта. Вътре имаше черен неопренов костюм.

Мърсър го вдигна. Изглеждаше по мярка.

— Трогнат съм, че си забелязал размера ми.

— Много смешно. Е, как е там долу?

— Ще слезем с подемника до повърхността на водата. На дъното му има капак. Входните дюзи на помпите са точно отдолу. Намират се на дванадесет метра под мястото, където проправяхме тунел встрани от главната шахта.

— В тунела има ли нещо, за което трябва да се тревожим? — Сайкс продължаваше да вади екипировка от чантите — фенерчета, дихателни тръби и колани с тежести.

— Едва ли.

Сайкс си представи гмуркането и кимна.

— А ти? Ще се справиш ли?.

— Нямам твоя опит, но би трябвало да се оправя. Това не е като гмуркане в непозната пещера. Познавам шахтата. Не е необходимо да влизаме в тунела.

— Определено — обади се Айра. Мърсър и Сайкс го погледнаха.

— При никакви обстоятелства не трябва да влизате в тунела. — Тонът на Ласко не търпеше възражение.

Мърсър се приготви да попита защо, но видя погледа в очите на приятеля си и реши да не задава въпроса. Знаеше, че Айра има чувство за хумор и умее да командва хората. Той рядко издаваше изрична заповед, без да има основателна причина. Мърсър добре познаваше света, в който живееше Ласко, и му беше ясно, че той няма да каже какви са мотивите му.

— Това е заповед, Мърсър — каза Айра. — Не ги издавам много често, но когато го правя, по-добре хората да ми се подчиняват. Заради вашата безопасност е, не за моята. Не излизайте от главната шахта.

— Добре — най-после отвърна Мърсър.

— Капитан Сайкс? — Ласко насочи вниманието си към командоса.

— Сър!

— Мърсър трябва да се движи плътно до теб и да не влизате в тунела. Гмурнете се, почистете входната дюза и веднага се върнете. Ясно ли е?

— Тъй вярно, адмирале.

Мърсър реши, че Айра се страхува от онова, което се намира долу. Какво правеха с доктор Мари, по дяволите? Какво бе казала Тиса? Един-единствен сеизмичен трус, образувала се в скалата кухина, която после изчезнала. Точните й думи бяха „контролирана ядрена експлозия“. Може би наистина беше извършен опит с оръжие, както смяташе нейната организация. Нещо, излязло от контрол?

От мястото, където работеше заедно с Букър, Мърсър виждаше зеещия вход на мината — правоъгълен, тъмен и зловещ. Влажният въздух, повяващ отвътре, беше като леден дъх.

Петнадесет минути по-късно, след като Сайкс обясни набързо редица процедури за безопасност, двамата бяха готови да се гмурнат. Айра извика на краниста да включи подемника, а Мърсър и Сайкс влязоха в клетката и седнаха на пода. Нямаше да им бъде удобно да стоят прави, докато стигнат до нивото на водата, защото Носеха на гръб двадесет и пет килограма екипировка и колани с тежести и инструменти.

— Надолу и обратно — каза Ласко и трясна стоманената врата.

— Надолу и обратно — като ехо повтори Мърсър. Подемникът започна да се спуска.

— Забравих да ти кажа нещо, Букър — каза Мърсър високо, за да го чуе Айра. — Водата е солена.

— Хората ме наричат Доктора. Колко солена? — попита Сайкс. Двамата не си направиха труда да запалят фенерчетата или лампите на миньорските си каски и седяха в мрака.

— Колкото морска вода.

— Тогава би трябвало да плуваме с лекота. Само не вкарвай твърде много въздух в компенсатора за плаваемост.

Температурата постепенно се понижаваше. Милионите галони вода в мината изсмукваха топлината. Мърсър отново изпита чувството, че усеща леден дъх. Клетката забави скоростта си и спря на двеста и тридесет метра. Мърсър отвори капака на пода и освети с фенерчето си дълбочината. Неподвижната вода отрази лъча като черно огледало. Той протегна ръка към вградения в подемника телефон и каза да ги спуснат още метър и половина. Така водата беше само на няколко сантиметра от металната решетка на пода.

Сайкс загреба шепа, поднесе я към устата си и мигновено я изплю.

— Мамка му! Вкусът е океански.

— Казах ти — отвърна Мърсър и се вторачи по-отблизо във водата. На повърхността плаваха някакви увивни растения. Той закачи едно с лоста и го притегли. Беше зелено и влакнесто като водорасло. Мърсър го помириса. Миризмата беше на разложена риба. Но това беше невъзможно! Подземното езеро беше изолирано от останалия свят от десетки или стотици милиони години. Нямаше начин водорасли да са се развили в това уединено мрачно владение толкова далеч от океана. Той го показа на Сайкс и двамата се спогледаха тревожно.

— Хайде да се гмурнем, а?

Мърсър изтръска водораслото от лоста и закопча инструмента на колана си.

Букър пръв влезе във водата. Той пъхна дихателната тръба в устата си, пое въздух няколко пъти и се спусна през капака. Мърсър го последва. Двамата регулираха плаваемостта си. Сайкс даде знак на Мърсър с палец и показалец и потъна, без да разплисква вълни.

Мърсър не беше толкова грациозен, усети как водата обг-ръща тялото му и изпита онази моментна тръпка на безтегловност. Ако не бяха мощните фенерчета, лесно можеше да си представи, че се носят в космоса.

Сайкс се придвижваше с лекота, като се държеше с една ръка за тридесетсантиметровата тръба, водеща към запушената входна дюза. Плавниците му се размахваха бавно, по-скоро за контрол върху управлението, отколкото за изтласкване. Като всеки опитен водолаз той оставяше коланът с тежестите да върши работата вместо него. Двамата минаха покрай входа на тунела. Букър дори не насочи фенерчето си натам, докато се плъзгаха все по-навътре в дълбините.

Мърсър плуваше на метър и половина над него и го осветяваше с фенерчето си. Водата беше замърсена с някакви непознати частици, които обаче бяха твърде големи, за да са наноси. Мърсър не беше виждал такава замърсена изворна вода. Би трябвало да плуват в кристално чиста вода, а не в бульон. Сайкс изглежда не се смущаваше от това, но Мърсър беше неспокоен. Нещо не беше наред. Хрумна му да се откажат и да настояват за отговори от Айра, когато Букър започна да се спуска по-бавно.

Мърсър погледна уреда за измерване на дълбочината. Тридесет и един метра. Сайкс беше застанал точно над задръстената входна дюза и му пречеше да я види. Мърсър се приближи до него и насочи фенерчето си към края на тръбата.

Дюзата на помпата беше запушена от кръгло парче бяла пластмаса с диаметър метър и трийсет — нещо, което не беше в мината преди наводнението. Всъщност не го беше виждал изобщо. Силният вакуум на помпата бе изкривил пластмасата и я бе втъкнал в мрежата, която не позволяваше на по-големите частици да минат през тръбата. Парчето пластмаса беше толкова деформирано, че обръщането на посоката на струята на помпата само го бе заклещило още по-здраво.

Сайкс извади дъската си за писане и мазен молив и нарисува голям въпросителен знак.

Мърсър поклати глава. Нямаше представа какво търсят. Двамата пъхнаха лостовете си в мястото, където пластмасата се бе огънала около стоманената тръба, и едновременно повдигнаха, за да извадят един-два сантиметра от диска. След това преместиха лостовете и повториха маневрата, обикаляйки тръбата така, сякаш отваряха консерва. След няколко минути усилена работа дискът изскочи и се понесе във водата. Докато се преобръщаше, лъчите на фенерчетата осветиха страната откъм входната дюза. Думите, написани в кръг по периметъра, се четяха ясно: ТУРИСТИЧЕСКИ МОРСКИ ЛИНИИ „РАЙЛАНДЪР“ — Щастливите кораби.

Загадъчният диск беше пластмасова покривка, каквито се използваха за масите около плувните басейни на туристическите кораби — нещо, което вероятно падаше в морето при силно вълнение, но как се бе озовало на двеста и петдесет метра под плътна скала, на близо шестстотин и петдесет километра от най-близкия океан?

Не беше нужно Сайкс отново да рисува въпросителна. Недоумението се четеше в очите му.

Мърсър извади дъската си и написа: „Отиваме в тунела. Изчисли за колко време имаме кислород.“

Букър поклати глава. Мърсър настоятелно размаха дъската, подчертавайки искането си. Командосът отново поклати глава. Мърсър изтри съобщението и написа друго.

„Тогава отивам без теб.“

Букър мълчаливо погледна измервателните уреди и въведе числата във водолазния компютър на китката си, после написа: „Имаме четиридесет минути на тази дълбочина и малко повече там, където тунелът се разклонява.“

Мърсър прикрепи въздушна възглавница към пластмасовата покривка за маса, и дръпна връвта за надуване. Белият Диск се издигна в мрака. Щяха да го издърпат в подемника, след като приключеха с гмуркането. Мърсър заплува, убеден, че Сайкс го следва. След двайсетина метра стигнаха до тунела. Мърсър се вмъкна и продължи навътре. Дори не се замисли, че последния път, когато беше там, наводнението бе отнело живота на Кен Портър. Съсредоточи се изцяло върху онова, което се намираше отвъд взривения бент. Нямаше подземно езеро, поне до предичетири месеца. Водата беше морска. И отговорът как се бе озовала насред пустинята в Невада беше на четиристотин метра пред него.

Трябваше да полага усилия да не бърза. Усети, че зад гърба му се образува диря от мехурчета, докато дълбоко и равномерно поемаше въздух. Светлината чезнеше отпред и имаше чувството, че плува в безкраен кошмарен коридор. След седем минути Мърсър стигна до мястото на експлозията. Всички отломки от последното взривяване на Дони Рандъл бяха пометени от наводнението. Отнесена беше и по-голямата част от работната шахта. От тавана стърчаха само назъбени скали, а от пода се подаваха изгнили зъбери, отбелязващи мястото, където бе умрял Кен.

Мърсър не забави придвижването си, но докато минаваше през разбития бент, светлината изчезна. Огромната пещера погълна лъча. Той застана неподвижно във водата, опитвайки да се приспособи към внезапната промяна от клаустрофобичното пространство в тунела. Сайкс го настигна и обходи пещерата с фенерчето си. Водата беше дълбока и подът и стените не се виждаха. Букър насочи лъча нагоре и потупа Мърсър по рамото.

Светлината се отразяваше в повърхността на водата на десетина метра над главите им. Помпите бяха източили езерото до нивото на главната шахта, където чакаше подемникът.

Не беше необходимо да обсъждат какво да направят. Сайкс наблюдаваше уреда за измерване на дълбочината и работеше с компютъра на китката си, за да изчисли колко кислород им остава. Каквото и да откриеха, имаха пет минути да се върнат в асансьорната клетка.

Миг по-късно двамата излязоха на повърхността. Мърсър освети пространството с фенерчето си. Светлината проникваше много по-надалеч във въздуха, отколкото във водата. Пещерата беше дълга най-малко сто и петдесет метра. Сводестият таван се извисяваше на тридесет метра над тях. Стените бяха гладки и обли като във вътрешността на излъскана до съвършенство сфера.

Мърсър видя всичко това съвсем бегло, защото нещо друго привлече вниманието му. Той се бе зачудил на морското водорасло и се изуми, когато откри покривката за маса, но новото откритие противоречеше на всякаква логика.

Дори на светлината на водолазното фенерче очертанията бяха непогрешими. В средата на подземното езеро се поклащаше сив силует на подводница.

НА БОРДА НА „МОРСКИ НАБЛЮДАТЕЛ II“

ТИХИЯ ОКЕАН, ОСЕМСТОТИН КИЛОМЕТРАЮГОИЗТОЧНО ОТ ОСТРОВ МИДУЕЙ

Чарли Уилямс никак не харесваше положението си. Но вината си беше негова. Не беше забелязал как опонентът му премести фигурите си и взе топа му. Царицата му беше притисната от двата коня на противника и Чарли губеше играта. Единствената му утеха беше, че това е едва петата му партия шах и на третия помощник-капитан на кораба Джон Карлайл му бяха необходими петнадесет хода повече, за да го победи, отколкото предишния път.

Спирит, съпругата на Чарли, долови отчаянието му и вдигна глава от книгата, която бе взела от малката библиотека на кораба — биографията на Алфред Уоткинс, откривателя на геомагнитните линии в Англия. Освен блясъка на уредите и сиянието на преносимия компютър на Чарли, където се играеше шахът, нейната лампа даваше единствената светлинка на мостика на „Морски наблюдател II“. Нощта отвъд големите прозорци беше беззвездна, а океанът — спокоен. Вратата беше отворена и тропическият бриз отвяваше озонния мирис на електрониката.

— Чарли — рече тя с глас, който можеше да я направи богата или момиче от телефон за секс услуги, — неприятно ми е да ти го кажа, любими, но макар че най-силната фигура в шаха е женска, самата игра се основава на женомразки представи за класова борба, в която целта е да поддържаш живота на безсилен цар и да жертваш пионките, без да се интересуваш какво означават в реалния свят. Според мен е хубаво, че губиш. Това означава, че си просветен.

— Означава — отвърна Чарли, без да откъсва очи от компютърната игра, — че съм заклет монархист, който ако беше цар, щеше да убие царицата, без да му мигне окото, ако това би го задържало на власт още няколко минути. Какво ще кажеш, Джон?

Третият помощник-капитан наближаваше петдесетте. Дъщеря му беше малко по-млада от Спирит и той мислеше, че Чарли е сполучил в брака си. Спирит представляваше убийствена комбинация от категорично мнение, желязна воля и абсолютно никакво търпение. От друга страна, имаше циганска красота и очевидно обичаше Чарли с цялата си душа и сърце. Карлайл зашари по клавиатурата, за да засили атаката си срещу царя на Чарли, като придвижи офицера си през две трети от шахматната дъска.

— Мисля, че тъй като вие двамата очевидно никога не спите и нямате нищо против да ми правите компания по време на нощната смяна, ще се въздържа от отговор, за да не ме изоставите.

— Дипломатичност от страна на шахматния войник — присмя му се Спирит. — Може би и ти си малко просветен.

— Аз съм много неща — усмихна се старият морски вълк, — но ти си първата, която ме нарича просветен.

Изследователският кораб „Морски наблюдател“ беше собственост на консорциум от Калифорнийския университет и се използваше за изучаване на световните океани. Повечето му пътници бяха млади, наскоро дипломирали се висшисти, които не знаеха много извън специалността си, а екипажът се състоеше от опитни моряци, мнозина с военна подготовка, наслаждаващи се на спокойната скорост на кораба в морето почти десет месеца всяка година.

Това пътуване беше петото за Карлайл и второто за Чарли, но първо за Спирит Уилямс, която втора година учеше за докторска степен и изучаваше въздействието на глобалното затопляне върху дълбокоокеанските течения. Чарли беше нов член на поддържащия персонал на дългия осемдесет метра плавателен съд и отговаряше за „Тритон“ — свръхмодерните водолазни костюми, които приличаха на комбинация между средновековна броня и Мишелин Мен от анимационния филм. Освен това беше зачислен като лоцман на „Скокльо“ — триместната подводница, съхранявана в специален гараж на кърмата на „Морски наблюдател“.

Чарли и Спирит се бяха запознали преди шест месеца и се бяха оженили само четири седмици по-късно. Той бе израснал в Южна Калифорния и бе запазил мускулестото телосложение и тена си на дългогодишен сърфист. Гъстата му разрошена коса, изрусяла почти до бяло от слънцето, беше започнала да губи лъскавината си и да става по-естествено руса, но върхът на носа му бе останал червеникав. Чарли беше двадесет и осем годишен и бе навлязъл в света на дълбоководните подводници, защото бащата на съквартиранта му в колежа притежаваше компания, която ги проектираше и произвеждаше в склад в Лонг Бийч. Докато учеше, Чарли работеше за него през пролетните ваканции и след като завърши, беше нает на пълен работен ден. Той беше спокоен и сговорчив, живееше ден за ден и не се интересуваше от нищо, освен от непосредствените задачи. Не гласуваше на избори, не беше ходил на църква от дете и за малко неща имаше категорично мнение.

Спирит Уилямс беше пълна негова противоположност. Косата и очите й бяха черни, а кожата — бяла, и както подсказваше името й[49], притежаваше богата душевност.

Беше израснала в хипарска комуна край Монтерей и отгледана от родители, които така и не приеха, че шестдесетте години на XX век са безвъзвратно отминали. Майка й имаше индиански произход и беше акушерка и заклинателна, а баща й отглеждаше най-силната марихуана в щата. Те я бяха възпитали да живее семпло, в света на природата. Спирит мислеше, че земята е Гея, жив дух, а човечеството се намира не на върха, а на дъното на световния социален ред. За разлика от съпруга си тя твърдо вярваше в цял списък от възгледи и принципи и се интересуваше от опазването на околната среда, феминизма, правата на животните, на децата, на местни те американци, на затворниците и почти във всяка друга хуманна кауза. Спирит беше двадесет и пет годишна и вече бе арестувана за разбиване на прозорците на голям индустриален концерн в Сиатъл и пръскана с лютив газ на протест при среща на върха във Вашингтон.

— Щом не знаеш шах, на какво си играла като малка? — обърна се Карлайл към нея.

Спирит отбеляза страницата, до която беше стигнала, с перо от бухал.

— Типични детски игри. Например на стражари и апаши.

— Каубои и индианци? Тя кимна.

— На криеница. — Спирит се усмихна. — А по-късно и на доктори.

Карлайл се замисли, докато тълкуваше какво означава това, и се стъписа от безсрамието й.

— На доктори?

— Да. Сякаш дъщеря ти не е играла на това.

— Може, но е проявила тактичност и не ми е казала.

— Обзалагам се, че си от онези бащи, които не знаят кога момиченцето им за пръв път е имало менструация, но знаят точния ден и час, когато синът им се е надървил за пръв път.

Джон можеше да се обиди, но знаеше, че тя не иска да каже нищо лошо със забележката. Спирит просто си говореше така и той й го върна.

— На осемнадесети юни, в седем и двадесет и една минути сутринта.

Тя повдигна вежди в знак на интерес.

— Може би трябва да се запозная с него.

Карлайл погледна смутено Чарли, но съпругът бе свикнал с флиртуването й и гледаше електронната шахматна дъска, за да види дали има надежда за бягство и да реши какъв да бъде следващият му ход.

— До всички кораби, до всички кораби! Говори корабът на Съединените американски щати „Смитбек“. Мейдей, Мейдей, Мейдей![50]

— Гласът от високоговорителите беше ясен и тримата на мостика чуха страха на моряка.

Джон Карлайл грабна слушалките на радиопредавателя.

— „Смитбек“, „Смитбек“, „Смитбек“. Кажете координатите си и каква е аварията.

— „Морски наблюдател“, упълномощени сме от Тихоокеанското командване да подадем сигнал за бедствие и да поискаме незабавна помощ.

Карлайл си представи сценария. Кораб на американския военен флот беше в беда, но въпреки това екипажът трябваше да иска разрешение да помоли за помощ.

— „Смитбек“, моля, съобщете координатите си и каква е аварията — спокойно повтори Джон и през рамо каза на кормчията филипинец да уведоми капитана Пери Джакоби и да го извика на мостика.

— Блъснахме се в айсберг. В кораба влиза вода, но засега помпите се справят.

„Господи!“ — помисли Карлайл. Сигурно получаваше блуждаещ сигнал от водите на Арктика или Антарктика, отразил се някъде в атмосферата — нещо, което често се случваше. По този начин радиолюбителите разговаряха с колегите си в другия край на света. „Морски наблюдател“ едва ли беше най-близо, за да окаже помощ. Всъщност, в зависимост от позицията на военния кораб, можеше да минат няколко дни, докато спасителите стигнат до него.

— Намираме се на 21.21 градуса северно и 173.32 западно… Карлайл ядосано поклати глава и престана да слуша. Това беше фалшив радиосигнал за бедствие — морската версия да изкрещиш в препълнен театър, че има пожар. Някакъв кретен с мощен радиопредавател се преструваше на потъващ американски кораб, но беше твърде глупав, за да осъзнае, че според координатите се намира в тропически води само на сто и петдесет километра от „Морски наблюдател“. Блъснат от айсберг, как не!

— Тук е „Морски наблюдател“ — строго каза Джон. — Нарушавате морския закон и подлежите на съдебно преследване, ако не престанате да подавате фалшив сигнал за бедствие.

От високоговорителите се разнесе друг глас, по-уверен от онзи на нервния радист.

— „Морски наблюдател“, говори командир Кенет Галоуей, капитан на „Смитбек“. Това не е шега. Ние сме товарен кораб на американската флота и се блъснахме в айсберг. Не го видяхме на радара. Изскочи от водата точно пред нас. Нямахме време за маневри да избегнем сблъсъка. Отначало помислихме, че е подводница, но айсбергът се натроши на парчета.

По радиовръзката Карлайл и другите чуха тревожен вой на сирени и панически викове на обезумели хора на закъсалия кораб. Джон се зае да изчислява курса.

— Съжалявам за недоразумението, капитане — отвърна той. — Намираме се на седем часа път от вашата позиция и потегляме към вас. Какво е положението?

— Отначало пораженията не изглеждаха сериозни. Помпите се справят с притока на морска вода и заковахме дупките с дъски, но въпреки това изглежда потъваме. Спуснали сме се с метър и двайсет за последните тридесет минути. Ако продължаваме така, след седем часа ще бъде късно.

През минутата, докато помощник-капитанът на „Морски наблюдател“ обмисляше положението, на призива за помощ отговориха три други кораба в района — два контейнеровоза, пътуващи от Япония за Лос Анджелис, и малък танкер с бензин за остров Уейк. Те не бяха по-близо от изследователския кораб, но капитаните им заповядаха на екипажите да се отклонят от маршрута си, за да предложат помощ. От остров Мидуей излетя военноморски патрулен самолет.

Карлайл не постави под съмнение думите на Галоуей. Щом капитанът твърдеше, че корабът му потъва, значи се случваше точно това. Хрумна му, че може да не са забелязали някоя пробойна, но това беше малко вероятно. Ремонтните екипи на военните кораби бяха добре обучени и не биха допуснали подобен елементарен пропуск.

— Какво означава това? — попита Чарли. Спирит беше до него и държеше ръката му.

Джон почти бе забравил за присъствието им.

— Не знам.

— Мейдей! Мейдей! Мейдей! — отново изкрещя радистът. — Потъваме бързо. Носът е във водата. Говори „Смитбек“. О, Господи! Исусе! Морето! Морето започна да гори!

От високоговорителите се разнесе приглушена експлозия. Чу се още един писък и после тътен на вода. Накрая настъпи тишина.

В продължение на шест часа и четиридесет минути, докато „Морски наблюдател П“ стигна до последните известни координати на „Смитбек“, Джон Карлайл продължи да предава по радиото, без да получава отговор. Противолодъчният боен самолет „Р — 3 Орион“ от Мидуей вече бе докладвал, когато изследователският кораб стигна до мястото. Един час след последното обаждане на „Смитбек“ „Орион“ не бе намерил останки, нито отломки или дори мазно петно.

Товарният военен кораб сякаш никога не бе съществувал.

МИНА МН — 2 ЗОНА 51, НЕВАДА

Айра Ласко не чакаше на входа за шахтата, когато Мърсър и Сайкс излязоха от наводнената мина. Нямаше го и във фургона с командния център. Все още облечен в неопреновия костюм и без да обръща внимание на острите камъчета, които се забиваха в босите му крака, докато претърсваше лагера, Мърсър намери приятеля си в залата за почивка. Доктор Браяна Мари беше с него. Лабораторната й престилка беше преметната на канапето. Те обсъждаха нещо, наведени над дебела папка.

И двамата вдигнаха глави, когато Мърсър влезе в помещението. Тя затвори папката и се облегна назад на стола, а Ласко прокара пръсти по обръснатата си глава. Единствените звуци бяха постоянното бръмчене на климатичната инсталация и капенето на морската вода от неопрена на Мърсър. Той хвърли плавниците си в ъгъла и подигравателно подхвърли на Браяна:

— Ядрен физик, а? А не си ли Хари Худини?

— Казаха ви да не влизате в пещерата — сряза го тя.

— Спокойно, докторе — намеси се Айра.

— Мърсър няма право на достъп до информацията за проекта, адмирале. Ти ме увери, че той ще завърши тунела до пещерата и няма да задава въпроси.

Ласко я погледна изпитателно.

— Не обичам да лъжа приятелите си и го правих достатъчно дълго. Край. — Ласко се обърна към Мърсър. — Нямах избор. Заповедите бяха от министъра на отбраната и канцеларията на президента.

Мърсър долови искреността в гласа му и видя срама в очите му. Това беше Айра, когото познаваше и за когото се бе съгласил да работи. Бръчките от напрежение на лицето му започнаха да се изглаждат. Мърсър смъкна ципа на неопрена, взе няколко салфетки от шкафа и избърса водата от очите и гърдите си. Знаеше, че трябва да седне заради онова, което щеше да чуе. Вероятно се нуждаеше и от питие, но в лагера нямаше алкохол.

— Пещерата не е създадена от природата, нали?

— Не — отвърна Айра. — Образува се, когато подводницата отново се фокусира.

— Отново се фокусира? Какво означава това? Ласко се поколеба.

— Мисля, че е най-добре доктор Мари да ти обясни.

Тя се подвоуми между необходимостта да запази в тайна проекта си и желанието да се похвали с работата си, но накрая гордо заговори.

— Какво знаете за квантовата физика, доктор Мърсър?

— Това е областта на микрочастиците, по-малки от атома, където правилата в живота ни — като гравитацията и магнитните свойства — не важат. Повечето неща, които съм чел, противоречат толкова много на общоприетата логика, че ги пренебрегвам.

Доктор Мари кимна.

— Разумен и откровен отговор. В света има само шепа учени, които не биха отговорили така. Не знаете обаче, че един ден този клон на физиката ще направи революция в начина ни на живот.

— Не мисля, че възможността да преместите подводница в планина ще направи живота ми по-хубав — иронично отвърна Мърсър, все още ядосан заради лъжите, които му бяха наговорили.

Тя не хареса пренебрежителната забележка и тонът й стана рязък и груб.

— Не сме преместили подводницата в планината, докторе. Всъщност подводницата никога не е помръдвала.

Мърсър умолително вдигна ръка. Враждебното и предизвикателно отношение нямаше да му донесе отговорите, които искаше.

— Бихте ли започнали отначало, ако обичате? С прости думи.

— Добре. Каква е най-високата възможна скорост във вселената?

— Скоростта на светлината. Двеста деветдесет и девет хиляди километра в секунда.

— Вторият закон на Нютон за термодинамиката в основни линии твърди, че всички системи се разпадат в хаос, нали?

— Май така беше.

— Падащото дърво в гората издава ли звук?

— Какво общо има това с подводницата?

— Моля ви, отговорете на въпроса.

— Разбира се. Защо да не издава звук?

— В света на квантовата физика вие току-що дадохте три грешни отговора. Изучаването на квантовата теория на атома произлиза от работата на Нилс Бор и Вернер Хайзенберг. Един от принципите, на които се основават всички последвали научни изследвания, се нарича Принципа за неопределеността на Хайзенберг. Казано на прост език, това означава, че наблюдаването на някое явление предупреждава за последиците от него. Следователно във вселената не се случва нищо, ако не бъде пряко наблюдавано. Знам, звучи дръзко, че ние, наблюдателите, караме нещата да се случват със самото си присъствие, но този факт е доказван десетки пъти в лабораторни условия. Това означава, че дървото в гората не може да издаде звук, защото не е падало. Нещо повече, в света на квантите и във времето, и в пространството от хаоса може спонтанно да възникне ред. Макар и за части от секундата, но дори този кратък период от време опровергава Втория закон на Нютон.

— А граница на скоростта? — настоя Мърсър. — Скоростта на светлината?

— Ами ако ви кажа, че съм наблюдавала експеримент, при който лъч лазерна светлина, пуснат в газова среда при изключително ниска температура, излезе от другата страна на камерата, преди да бъде изстрелян? Следствието се появи преди причината. По някакъв начин в квантовия свят съобщение, движещо се по-бързо от скоростта на светлината, е предало на детектора, че лазерният лъч идва.

Мърсър не се съмняваше в твърденията й. Съзнаваше, че научните пробиви с непрекъснато ускоряващи се темпове опровергават неизменните в миналото закони. Не можете обаче да проумее напълно изводите, нито как това е вкарало подводница с тегло хиляда и повече тона в планина на стотици километри от морето.

— Нека да разширим експеримента. И да го направим с частици. В известен смисъл това представлява светлината — частица, наречена фотон.

— Ще има частица, съществуваща на две места едновременно.

— Ами ако в процеса на изстрелването на частицата първата, с която сте започнали, бъде унищожена?

— В друг ъгъл на вашата свръхохладена газова камера ще има частица двойник. — Изведнъж прозрението го осени със силата на физически удар. — Говорите за някаква научнофантастична система на транспортиране.

Доктор Мари направи кисела гримаса.

— Не. Медиите преувеличават вероятността, но истината е, че транспортирането на човешки същества, макар и възможно в абстрактен смисъл, няма да бъде практично.

— Това ли сте искали да направите с подводницата? Да я транспортирате до Зона 51?

Изражението й стана още по-намусено.

— Не, но се опасявахме, че това може да се случи. Целта ни беше да я направим невидима. Наричаме го оптично-електрически камуфлаж. Предназначен е за кораби и вероятно за самолети, ако съумеем да намалим размерите на необходимата техника и консумацията на енергия. Използвахме подводница, защото имаше теоретичен шанс да се случи нещо подобно.

— Изпуснали са я — обади се Айра.

— Не сме я изпуснали — троснато отвърна доктор Мари. — Военноморските сили ни казаха за тази вероятност. Ние вградихме защитна система в случай на авария.

— Разкажете ми какво се случи.

— Системата, която екипът ми и аз разработихме, използва мехур със силни магнитни свойства, който пречупва видимата светлина в тороид, нещо като формата на поничка. Ние виждаме предметите, защото светлината се отразява в повърхността им. Някои дължини на вълните се поглъщат, а онези, които се отразяват, придават цвета на предмета. Черните неща поглъщат всички дължини на вълните, затова не можем да ги видим, но възприемаме присъствието им на цветен фон. Според моята теория, ако затворим светлината в тороид а така, че да не може да избяга, и после я пречупим около предмета, наблюдателят няма да види нищо. Ще бъде все едно водата да изкриви светлината и моливът да изглежда крив, ако половината стърчи над повърхността.

— Е, и? — подкани я Мърсър. Думите й звучаха невероятно и не обясняваха онова, което бе видял в мината.

— Попаднахме в квантовия свят — отвърна тя, сякаш това обясняваше всичко.

— Какво означава това?

— Означава, че възникнаха последици. Бяхме ги предвидили и взехме предпазни мерки, но ги бяхме отхвърлили като реална тревога. Магнитното поле пречупи видимата светлина, докато я превърна в самостоятелна система, точка в пространството, където светлината не може да избяга.

— Чакайте малко. Това прилича на черна дупка.

— Не. Черните дупки са срив на материята вследствие на гравитацията. Ние използвахме магнитни свойства.

— Каква е разликата?

— Гравитацията не е съвместима със света на квантите. Преди смъртта си Айнщайн е работил в тази област, грандиозната теория за всичко — ядрени сили, магнитни свойства и гравитация.

— Значи сте попаднали на нещо ново.

— Но със същите последици. — Какви последици?

— Поради липса на по-добър начин да се изразя, ние спряхме времето. Магнитното налягане, също като гравитацията в черна дупка, създаде мехур около експерименталната под-водница. Светлината беше затворена в мехура и принципът за неопределеността на Хайзенберг влезе в сила.

— И експериментът ви вече няма наблюдател?

— А в света на квантите, когато няма наблюдател, нищо не се случва. Дървото в гората все още си стои, докато някой не отиде да го наблюдава.

— Какво причини това на подводницата?

— В основни линии, за нея времето спря и останалата част от вселената изчезна. Някои учени от нашия екип предположиха, че това може да се случи — и затова взехме предпазни мерки. Инсталирахме пусково устройство за преплитане на квантите, което да намали енергията в магнитната сфера около подводницата и да възвърне нормалния поток от време. Теоретично подводницата трябваше отново да се появи в нашия свят.

— Но я изпуснахте и тя се появи в Невада. Защо?

— Приливът и времето не чакат никого — цитира доктор Мари. — Не я изпуснахме. Земята се върти с повече от хиляда и шестстотин километра в час, а около слънцето още по бързо. Включете и въртенето на нашата Слънчева система с Млечния път и ще разберете, че сме се справили добре, като сме върнали подводницата на нашата планета. Лесно можеше да се фокусира в орбита или на обратната страна на Луната. Не успяхме да я върнем в океана, защото не можехме да гарантираме, че подводницата ще се върне над пределната си дълбочина, затова решихме да провокираме връщането на някоя уединена секретна база на сушата. Зона 51 беше идеалното място.

— МН — 2?

— „Местоназначение — 2“ — каза Айра. — Първоначалните координати за връщането бяха в района, където подводница-та изчезна — край Джаксънвил, Флорида. Надявахме се, че ако наистина избледнее, това ще бъде само за миг.

Употребата на думата „избледнее“ опресни паметта на Мърсър. Това беше една от любимите истории, разказвани от любители на НЛО, откачалките по конспирациите и вярващите в абсурдното.

— Описвате експеримента във Филаделфия — отбеляза той.

— Тази история разпали интереса ми към физиката — призна доктор Мари.

Макар и опроверган от същия човек, който бе създал мита, филаделфииският експеримент остана популярна тема за разговори в някои чатове в интернет. Легендата разказваше за скриването на американския военноморски плавателен съд „Елдридж“ от радарите във военното пристанище на Филаделфия. По време на Втората световна война Айнщайн и известният изобретател Никола Тесла започнали да разработват тайна програма — проектът „Дъга“. Те искали да създадат пречупващ светлината камуфлаж, за да скрият корабите на съюзниците от нацистките подводници. Новият ескадрен миноносец бил оборудван с всевъзможна научна техника, включително огромни електрически генератори. Плавателният съд се обвивал в синьозелена мъгла, когато включели уредите, и след миг избледнявал, а после отново се появявал, щом изключели захранването.

Експериментът бил повторен няколко пъти до август 1943 година. На кораба били направени някои подобрения и когато системата отново била активирана, плавателният съд избледнял в мъглата, само че този път се появил в Норфък, Вирджиния. Няколко минути по-късно се върнал във Филаделфия и се материализирал от свръхестествената мъгла. И сякаш историята не беше достатъчно фантастична, но и очевидец на намиращия се наблизо товарен кораб „Андрю Фурусет“ на име Карлос Аленде съобщил, че видял неколцина членове на екипажа на „Елдридж“ да се разхождат зашеметени, докато други продължавали да избледняват и да се появяват, сякаш били призраци. Той твърдял, че трети се били сраснали с палубата на кораба — причудливи манекени, застинали в пози на невъобразима агония.

— Но това са врели-некипели! — възкликна Мърсър. — Четох как след години Аленде е признал, че е съчинил цялата история. Освен това е доказано, че „Елдридж“ никога не е бил във Филаделфия, а Айнщайн е работил върху проекта „Манхатън“.

Браяна Мари се усмихна за пръв път, откакто Мърсър бе нахлул в стаята за почивка.

— Мислите ли, че фактът, че това не се е случило, има значение? Науката е смесица от експерименти и вдъхновение. Няма значение откъде идват идеите. Има безброй примери за изобретения, вдъхновени от легенди, митове и фантастика. През тридесетте години на двайсети век ръчното радио на Дик Трейси е било само фантазия, но сега никой не се съмнява в клетъчния телефон. Жул Верн описва атомна подводница почти цяло столетие преди адмирал Рикоувър да направи „Наутилус“, която кръщава на творбата на писателя. Научната фантастика предшества лазера, радара, сонара, космическите пътешествия, клонирането и стотици други технологии. Не ви ли е минавало през ума, че ние, учените, се влияем от книгите, които сме прочели като деца, и се надяваме, че някой ден може да превърнем в реалност мечтите на писателите? — разгорещи се доктор Мари. — В целия си професионален живот се опитвам да проумея небивалиците във Филаделфийския експеримент и вие видяхте проклетото доказателство.

— Добре — отстъпи Мърсър. — Признавам, че съм чел малко за квантовото телепортиране. Но всичко, което е постигнато, са няколко хиляди атома, по същество кълбо от газ, изстреляно от точка А до точка Б в лабораторни условия. Твърдите, че можете да преместите цяла подводница, съставена от безброй атоми, и да я сглобите точно както е била?

— Това не е квантово телепортиране, а нещо ново. — Тя въздъхна. — Наричам го магнитно скриване. Не разградихме подводницата, а я преместихме от едно от четирите известни измерения — трите основни величини и времето. Премахнете ли едно измерение от някой предмет, той престава да съществува. Сянката е идеалният пример. Тя е двуизмерно копие на предмета, но не е самият предмет. Аз доказах, че същият принцип важи и за времето. Ние извадихме подводницата от нашето време и после я върнахме. Дори вие не може да сте толкова наивен да мислите, че военните изследвания не са с години по-напред от публикациите в научните списания. Военните имаха свръхзвукови самолети тридесет години преди „Конкорд“и глобални позициониращи системи много преди да бъдат пуснати в търговската мрежа. Експериментът с кълбото от газ, за който споменахте, е стара история за екипа на моя проект.

— Откога е изчезнала? — попита Мърсър, опитвайки се да върне разговора от абстрактното в реалността.

Доктор Мари погледна Айра, искайки разрешение да разкрие друга тайна.

— Почти от дванадесет месеца — отговори Ласко вместо нея.

„Трябвало е да чакат Земята да обиколи Слънцето, преди да върнат подводницата в действителността“ — помисли Мърсър.

— Орбиталните изчисления трябваше да са абсолютно точни — гордо добави Браяна Мари. — Взехме под внимание географската дължина, ширина и надморската височина. Връщането й на секретно място като Зона 51 означаваше, че подводницата ще се фокусира отново дълбоко под земята. Затова се нуждаехме от миньори, които да изкопаят шахта за достъп. Забавехме ли се дори с няколко секунди, подводницата щеше да се върне край Бейкърсфийлд, Калифорния, на надморска височина две хиляди и четиристотин метра. А ако бяхме подранили с няколко секунди, щеше да се появи на три хиляди и триста метра под езерото Пауъл, Юта.

— И кога я върнахте? — попита Мърсър, макар да предчувстваше, че знае отговора на този въпрос.

Мобилният телефон на Айра иззвъня. Той го извади от вътрешния джоб на сакото си и отмести встрани стола си, за да не чуят разговора му.

— Преди четири месеца — отвърна доктор Мари.

„Там се е случило нещо свръхестестествено.“ Мърсър сякаш чу гласа на Тиса. Беше забравил забележката й, която сега прозвуча като предупреждение. „Взривяване на мехур в плътна скала, нещо като контролирана ядрена експлозия, продължила само миг.“Нейната организация беше открила подводницата, появила се от мястото, където се бе пренесла от една година.

Изведнъж му хрумна нещо. Защо им пукаше, по дяволите?

Трябваше да предположат, че сеизмичният трус е земетресение. Сигурно го бяха регистрирали и други сеизмични станции и бързо го бяха забравили. Централна Невада представляваше плетеница от плитки разломи. Защо се бяха съсредоточили върху това единствено явление, при това до такава степен, че да се опитат да саботират прокопаването на тунела? Имаше ли изтичане на информация от отдела на доктор Мари, доносник или предател, който бе издал тайната?

Главата му пулсираше от кратките престои за декомпресия, които двамата със Сайкс бяха принудени да правят. Беше видял доказателството за работата на доктор Мари, макар да не можеше да оцени научната му стойност. Той прогони тази мисъл от съзнанието си. Въпросът със задължителен отговор беше за Тиса Нгуен и Ордена. Мърсър умишлено не бе споменал как тя го бе спасила в хотел „Луксор“, но сега разбра, че се налага да каже на Айра. Ако от екипа на доктор Мари изтичаше информация, това трябваше да спре.

Ласко говори кратко по телефона. Изражението му беше сериозно и мрачно.

— Военноморският флот е загубил товарен кораб в Тихия океан. Според първоначалния доклад на спасителния екип няма оцелели. Няма и отломки.

„Чакай. Ще ти дам доказателство. В Тихия океан ще се случи нещо необяснимо.“ Мърсър беше попитал дали организацията й е замесена и Тиса бе отговорила утвърдително.

Той загуби интерес към разказаното от доктор Мари.

— Какво се е случило? — с дрезгав глас попита Мърсър.

— Не е ясно. Цивилен изследователски кораб е чул сигнала за помощ и в момента се приближава до последните му известни координати. Първоначалните разузнавателни данни на Тихоокеанското командване съобщават, че корабът се е блъснал в айсберг, но се е намирал в тропически води. Обзалагам се, че е бил ударен от подводница, излизаща на повърхността, или от грамаден контейнер, изпуснат от някой товарен кораб. В последното си обаждане са казали, че океанът се е запалил. Може би контейнерът е съдържал възпламеними материали, пробил се е при сблъсъка и се е запалил.

„Как да те убедя, че настъпва краят на света?“ Мърсър сякаш отново чу гласа на Тиса. „Очевидно няма да е достатъчно, ако просто го кажа, затова трябва да ти покажа доказателство. И единственият начин те убедя е постепенно да спечеля доверието ти. Следиш ли мисълта ми дотук?“

Тя му беше казала това в края на разговора. Тогава Мърсър все още не беше наясно какво да мисли за тази привлекателна жена. Тя говореше разумно и същевременно напълно нелогично. Той предположи, че психичноболните хора говорят така. Тиса се опитваше да го убеди във възгледите си, но явно не правеше това с всеки. Пристрастените към теориите за конспирациите се нуждаеха от потвърждения, за да не се мислят за луди. Затова си разменяха информация и интернет беше пълен със стаи за чат по въпросите на паранормалното. Но Тиса не беше такава. Тя искаше Мърсър да й вярва, но не защото не можеше да понесе несъгласието му. Нещо повече, Тиса сякаш търсеше помощта му и единственият начин да я получи беше да го привлече в нейния свят.

Тя знаеше това, когато му каза, че в Тихия океан ще се случи нещо странно. Подхвърляйки му трохи информация, Тиса можеше да го убеди да отиде на Санторин, където се предполагаше, че ще научи истината, вероятно за „настъпването на края на света“. Едно беше ясно. Той трябваше да се включи в издирването на потъналия кораб, ако искаше да разбере нещо повече.

— Има и друга вероятност — бавно каза Мърсър, поглеждай Айра в очите. — Премълчах някои факти за бягството ми от хотел „Луксор“. Нещо много важно.

За петнадесетина минути той им разказа подробно как Тиса го е спасила, че е бягала от членовете на загадъчната организация и е вярвала, че настъпва краят на света.

— И аз съм скептично настроен като теб, Айра — заяви накрая Мърсър. — Нямаше да спомена за това, ако не бях стигнал до извода, че между привидно случайните съвпадения има връзка. — Той започна да отброява на пръстите на едната си ръка. — Срутването, убило повечето хора от първия ти работен екип. Подозирам, че е било предизвикано от Дони Рандъл, като имам предвид опита му да ме убие. Фактът, че Тиса знаеше кога се е фокусирала вашата подводница в Зона 51. Стрелците в хотела. Навременното ми спасяване от Тиса. А сега в Тихия океан е потънал кораб при странни обстоятелства. Може да изтълкуваме всичко това по два начина. Или някой от персонала на доктор Мари е предал информация за експеримента и тя е попаднала в ръцете на групировка, която иска да го спре… — Гласът му постепенно заглъхна.

— Или? — едновременно попитаха Мари и Ласко.

— Или са забелязали материализирането на подводницата, разбрали са, че сеизмичният трус не е природен, и са изпратили екип да разследва. Съдейки по добрата им организираност и логистичната подкрепа, мисля, че организацията не е нова и не е възникнала в резултат на работата ви тук. Те съществуват отдавна, само че досега ние не сме правили нищо, което да привлече вниманието им.

— Защо този експеримент привлича вниманието им? Мърсър се облегна назад на стола. Неопренът изсъхваше и тялото го сърбеше.

— Подозирам, че отговорът е там, където е потънал корабът.

— А в Гърция? — попита Айра. Мърсър се замисли.

— Не. Предполагам, че там ще открия още въпроси.

— Но въпреки това ще отидеш. — Думите на Ласко прозвучаха като заповед.

Мърсър превърна това в разменна монета.

— Само ако ме изпратиш в Тихия океан да видя с очите си какво се е случило с кораба на военноморския флот.

Айра не се поколеба. Точно с такава мисия очакваше да се залови Мърсър като специален научен съветник.

— Ще го уредя.

— Какво ще стане тук? — добави Мърсър.

— Ще изпомпаме водата от мината, за да могат хората на доктор Мари да стигнат до подводницата. Предполагам, че после ще започнат отначало, а флотът ще отпише грешка за сто милиона долара.

НА БОРДА НА „МОРСКИ НАБЛЮДАТЕЛ 2“ ТИХИЯ ОКЕАН

В рамките на двадесет часа след разговора му с Айра Мърсър отиде от Зона 51 до Лас Вегас за пътнически полет до Хавай. Оттам се качи на товарен самолет на военновъздушните сили и стигна до Гуам, където го чакаше военен самолет, пренасящ екипаж и поща до самолетоносача „Роналд Рейгън“, а последната отсечка от пътуването до изследователския плавателен съд измина на борда на стар хеликоптер „Сий Кинг“. Името и постът на Айра Ласко имаха значителна тежест пред военните и прехвърлянията преминаха без засечка.

От въздуха „Морски наблюдател“ изглеждаше като всеки друг научен кораб. Надстройката беше прегърбена над носа. Отзад имаше дълга открита палуба и на кърмата беше монтиран кран. Две четвъртити кабини с размери на товарни контейнери заемаха част от пространството на палубата. Мърсър реши, че там се помещават научните лаборатории и контролният център за яркожълтата подводница под крана. Площадката за хеликоптери се подаваше от задната част на надстройката на две нива над главната палуба и изискваше цялата съсредоточеност на пилота, за да кацне. Той задържа хеликоптера достатъчно дълго, за да може Мърсър да слезе и да вземе чантата си и някои технически средства от един член на екипажа.

Силната въздушна струя, предизвикана от перките, блъсна Мърсър, когато „Сий Кинг“ излетя от площадката и отново се отправи към „Рейгън“. Миг по-късно от вратата наблизо излезе петдесетинагодишен мъж, облечен в бяла униформа с къси ръкави и позлатени еполети на раменете. Той беше слаб и не по-висок от метър и седемдесет, но прошарените коси и решителният поглед му придаваха силно физическо присъствие.

— Филип Мърсър? — извика мъжът малко подозрително, сякаш очакваше някой друг да слезе от хеликоптера насред океана. — Аз съм Джон Карлайл, третият помощник-капитан. Добре дошъл на борда!

— Благодаря! — Те се ръкуваха и Карлайл го заведе в надстройката. Климатичната инсталация прогонваше влажността и горещината.

— Стреснахме се от радиосъобщението тази сутрин от военноморския флот, че изпращат вас. Съжалявам, но не очаквах цивилен. Вие сте цивилен, нали?

Мърсър все още се чувстваше неудобно да използва титлата си заради сепнатите погледи, които предизвикваше, но трябваше да обясни кой е още в самото начало.

— Всъщност съм специален научен съветник на президента.

— На Съединените щати? — смая се Карлайл.

— Същият. Упълномощен съм да дойда тук от адмирал Айра Ласко, заместник-съветника по националната сигурност. Вие не само сте били на подходящото място и време, за да наблюдавате потъването на „Смитбек“, но докато от флота са изпратили спасителен кораб от Сан Диего, сте били и единствените с подходящата техника да разследвате корабокрушението.

— Не ни казаха, че ще използвате нашата подводница за огледа.

— В момента вашият капитан Джакоби вероятно получава заповед да ми помага по всякакъв начин. И в случай че се питате — правителството ще плаща.

— Какво по-точно трябва да направим?

— Знаете ли какви са обстоятелствата около потъването на „Смитбек“?

— Бях дежурен, когато получихме сигнала им за помощ. Казаха, че са се блъснали в айсберг. Отначало реших, че е шега, но сега имам теория.

Мърсър мълчаливо чакаше.

— Последните им думи бяха, че морето се е запалило. Мисля, че „Смитбек“ се е блъснал в контейнер, паднал от товарен кораб, и съдържанието му е предизвикало пожара.

— И ние предполагаме същото. — Мърсър беше решил да не споменава нищо за Тиса Нгуен и предсказанията й и само щеше да предложи теорията за контейнера, ако третият помощник-капитан вече не се беше сетил за нея. Освен това бе измислил приемливо прикритие за неотложността на мисията си. — От флота обаче искат потвърждение. Има анонимни терористични заплахи срещу американски кораби в Тихия океан и ако се окаже, че не е катастрофа, а нещо дру-го…

— Трябва да разберат веднага, за да вземат съответните мерки — довърши мисълта му Карлайл. — Бях във флота двадесет и една години. Знам как стоят нещата там и лично аз се радвам, че сме тук да помогнем.

— Благодаря ви, господин Карлайл.

— Джон.

— Джон. А мен ме наричат Мърсър.

— Хайде първо да те настаним, Мърсър, а после ще идем мислим план как да огледаме потъналия кораб.

Мърсър остави оскъдния си багаж в определената за него каюта и се изкъпа набързо. Когато излезе от малката баня само по хавлия и се приготви да я хвърли на леглото, видя че на прага стои жена с гарвановочерни коси. Мърсър много добре си спомняше, че затвори вратата преди няколко минути. Жената беше по сандали, тесни къси панталони и прилепнала по тялото тениска. Очевидно не носеше сутиен и излъчваше първичен сексапил, който вероятно пленяваше повечето мъже. Тя го огледа от главата до петите. — Страхотна поява.

— Хеликоптерът ли?

— И това. — Тя престана да флиртува и очите й добиха студен израз. — Аз съм Спирит Уилямс, един от учените, които загубват възможността си да работят заради вас.

— Аз…

— Няма какво да кажете, затова не го правете. Цял живот борих да се кача на борда на този кораб и исках да ви благодаря, че ме прецакахте. — Жената се обърна и тръгна коридора, преди Мърсър да разбере напълно смисъла на думите й.

Той не я последва. Само щеше да си загуби времето. Тя беше учен, вероятно работеше по докторската си дисертация и бе толкова отдадена на работата си, че каквото и да се случеше, независимо колко е сериозно или важно, беше непоносимо объркване за нея. Подобно тесногръдо отношение служеше добре на учените в техния свят, но нанасяше огромни поражения върху останалата част на обществото. Мърсър очакваше, че и другите от научния персонал на „Морски наблюдател“ ще се държат с него по същия начин. Ако му провървеше, можеше да приключи мисията си преди отново да види Спирит Уилямс или някого от останалите.

Десет минути по-късно той намери каюткомпанията и видя, че късметът вече му е изневерил. Спирит Уилямс беше там заедно с Джон Карлайл и млад русокос мъж по бански и с пъстра хавайска риза. Кракът й беше допрян до неговия и тя пиеше портокалов сок от чашата пред него. Мърсър забеляза пръстена на ръката й и предположи, че са женени.

— А, Мърсър! — Карлайл стана. — Позволи ми да ти представя един от нашите водолази, Чарли Уилямс.

Сърфистът със слънчев загар се изправи.

— Наричай ме Чарли. Това е съпругата ми Спирит.

— Имах удоволствието да се запозная с нея — отвърна Мърсър и седна на четвъртия стол край масата.

Стюардът го попита дали желае нещо и той си поръча кафе.

— Видях господин Мърсър и го уведомих, че не одобрявам присъствието му на „Наблюдател“ — намусено каза Спирит. — Предполагам, че е тук като участник в потулването на някаква тайна на правителството. Флотата вероятно върши нелегални изследвания и убива китове със сонар, както направиха преди няколко години по крайбрежието на Лонг Бийч, и нещо се е объркало. А сега той ще скрие истината.

— Мърсър е дошъл да разбере защо преди две нощи загинаха много смели моряци — отвърна Джон, на когото му беше писнало от озлоблението й.

Екипажът не се интересуваше какво правят, след като бяха в открито море, но изследователите получаваха оскъдно финансиране и ревниво пазеха времето си на борда. Забавянето дори с няколко дни беше огромна загуба на времето и ресурсите им. Те не бяха престанали да недоволстват, откакто бяха научили новината, и Спирит беше най-гласовитата.

— Бог да ги прости! — каза тя. — Трябва да ги оставят да почиват в покой. Изпращането на хора тук да злорадстват над останките им е сатанинско.

— Мърсър не е дошъл да злорадства, а да получи отговори, за да не загиват повече моряци.

— Те са знаели какви са рисковете, когато са постъпили във флота. Смъртта влиза в професионалните им задължения.

Лицето на Карлайл се зачерви.

— Защитата на Съединените щати е тяхното професионално задължение.

— Аха, разбирам — още по-язвително подхвърли тя. — Смъртта е само допълнителна облага.

Мърсър улови погледа на Чарли. Водолазът не проявяваше интерес към обуздаването на съпругата си. Чувал я беше в действие и преди и знаеше, че трябва да стои настрана от огневата линия.

— Стига! — изрева обикновено невъзмутимият трети помощник-капитан. След потъването на „Смитбек“ възхищението му към военноморския флот и служителите му се бе разпалило отново. Преди обаче да успее да продължи, в каюткомпанията влязоха още четирима души.

Карлайл гневно погледна Спирит, избърса челото си с носна кърпа и ги представи. Единият от новодошлите беше вторият лоцман на подводницата. Другите трима оглавяваха поддържащия персонал.

— Ще трябва да тръгваш, скъпа — каза Чарли на съпругата си.

Тя коренно промени държането си, усмихна се на събралите се мъже и продължително целуна Чарли по устните.

— Ела да ме вземеш от лабораторията, ако ще се гмуркаш днес. Ще бъда в контейнера с контролния център. Обичам те.

— И аз те обичам.

Ако Джон очакваше Чарли да се извини за поведението на съпругата си, имаше много да чака. Секундите летяха.

Мърсър осъзна, че никой няма да наруши мълчанието, затова се прокашля.

— Е, да се залавяме за работа. Джон може би ви е казал, че ме изпратиха тук, за да разбера какво се е случило със „Смитбек“. Изглежда всички сме на мнение, че корабът се е блъснал в контейнер, който се е разбил и съдържанието му се е запалило. Флотът иска да проверя тази хипотеза, като огледам плавателния съд. Открихте ли къде е точно на морското дъно?

— Намерихме го със сонара десетина часа след като пристигнахме в района — отвърна Джим Маккензи, шефът на водолазния екип. — „Смитбек“ се намира точно под нас на дълбочина около триста метра.

— Струва ми се плитко — отбеляза Мърсър. — Ние сме насред Тихия океан.

— Намираме се над подводно плато, издигащо се от бездната. Ако беше потънал осемдесет километра на север, нямаше да можем да стигнем до него. „Скокльо“е предназначена за дълбочина шестстотин метра, а двата АВК издържат до триста. „Скокльо“е името на подводницата ни. Така прави, когато излиза на повърхността. Просто изскача от океана.

Мърсър се усмихна.

— Имам приятел, който кръсти кучето си Повлекан, защото се влачи, когато излиза на разходка. Какво е АВК?

— Атмосферен водолазен костюм или „Тритон“. Нещо като едноместна подводница с ръце и крака. Поддържа налягането на морското равнище, затова не е необходимо да се тревожим за декомпресия, и предоставя свобода на движенията, каквато нямат по-големите подводници, нито дори роботите.

Чарли помогна в разработването му и сега е може би най-добрият водолаз в света.

— Джими преувеличава — обади се Чарли. — В колежа работех на половин ден във фабриката и наблюдавах на компютъра как ги правят. — Той се ухили накриво. — Но наистина съм най-добрият.

— Колко души побира „Скокльо“?

— Трима — отвърна Маккензи. — Лоцманът и двама наблюдатели. Имаме обаче проблем. По време на изпитание преди седмица изгоря едната редица фарове. На тази дълбочина не виждаш на сантиметър отвъд илюминатора, а роботите ни работят с камери, предназначени за дълбоки тъмни води, затова не могат да осигурят достатъчно светлина.

— Решението е аз да се спусна с теб в АВК и да го използваме като подвижна осветителна платформа — прекъсна го Чарли.

— Самостоятелни ли са тези костюми?

— Свързани са с „Наблюдател“с кабелите за изтегляне и комуникации, но не разчитай на кораба за кислород. Не се тревожи — добави Чарли. — Спускали сме се няколко пъти с „Тритон“и подводницата.

— Кога ще можем да се гмурнем? — обърна се Мърсър към Маккензи.

— Времето не е проблем. Не се предвиждат бури. Акумулаторните батерии са заредени и наскоро сменихме газоочистителите за въглероден двуокис. Трябва да сложим нови баластни плочи и да напълним резервоарите за кислород и после да направим няколко проби. Може би след пет часа.

— Ще искаш ли да видиш и кулата? — попита Карлайл. Мърсър за пръв път чуваше за кула.

— За какво говорите? — попита той.

— Подводната кула на около километър и половина западно от нас. Открихме я със сонара, докато търсехме „Смитбек“.

— Какво представлява?

— Не сме сигурни — отвърна Маккензи. — Прилича на подводна петролна сонда. Висока е двеста и четиридесет метра и широка трийсет в основата. Стеснява се нагоре.

— Цялата ли е под водата? Маккензи кимна.

— Дъното там е по-дълбоко, отколкото тук, около четиристотин метра. Върхът на кулата е на дълбочина сто и петдесет.

Мърсър не беше чувал за подобна конструкция. Познаваше добре дълбоководното сондиране, макар че не беше геолог специалист по петрола. Такава платформа вече не беше рядкост. Някои сонди в Северно море се извисяваха на триста метра, но всички се обслужваха от модули, построени над морското равнище. Маккензи и Карлайл говореха за нещо съвсем ново. И докато мислеше за това, му хрумна и друга идея. Доколкото му беше известно, в радиус от две хиляди мили от мястото, където се намираха, нямаше петролни залежи. Загадките ставаха все повече, но трябваше да ги решава една по една. Беше сигурен, че между тайнствената кула и катастрофата със „Смитбек“ има връзка, но искаше да огледа кораба, преди да проучи подводната конструкция.

— Да проверим първо „Смитбек“. Какъв е пробегът на „Скокльо“?

— Може да стои под водата тридесет и няколко часа, но има пределна скорост три възела и не може да се каже, че е бързоподвижна — отвърна Алан Джарвис, лоцманът на подводницата, който щеше да закара Мърсър до потъналия кораб. Джарвис беше на неговите години, черна оредяваща коса и очила с позлатени рамки. — Ако искаш да останем на дъното и да отидеш до кулата, ще ни трябва един час, дори повече, защото през целия път ще се борим с течение със скорост два възела.

— Ще трябва да преместим „Наблюдател“ — отбеляза Карлайл. — Чарли ще е завързан за нас. За да го закараме дотам, Ще трябва да го вдигнем нагоре, да го пренесем до кулата и после отново да го спуснем.

— Това проблем ли е?

— Не. Вие ще се движите толкова бавно, че той ще ви изпревари.

— Тогава ето какво ще направим — заяви Мърсър и никой не оспори правото му да реши. — Първо ще се спуснем към кораба и сетне ще разгледаме онази ваша кула.

Мърсър се опита да дремне след съвещанието, но силното кафе и тракането на вентилатора на климатичната инсталация го държаха буден. След като един час се взира в тавана, той призна, че безсънието му няма нищо общо с кофеина и шума. Образът на Тиса Нгуен прогонваше съня от очите му. Мърсър непрекъснато си представяше очите й — дълбочината им и болката им. Не вярваше, че това се дължи на лична драма, защото хората криеха по-добре такива неща, особено от непознати.

Тя му напомняше на изображение от картина с религиозен сюжет — Богородица с младенеца, където блажената Мадона с обич гледа бебето си, но в очите й се чете и прозрението, че той ще трябва да умре, за да изкупи греховете на света. Дали Тиса познаваше греха? Затова ли беше убедена, че настъпва краят на света?

Какво беше видяла с очите си, че да вярва в това? Тиса изобщо не страдаше за положението в света, глада и бедствията, за които медиите съобщаваха толкова бодро и енергично, а за нещо определено, за което само тя и организацията й знаеха, че се е случило или ще се случи.

Тя всъщност беше признала за намесата на групировката в потапянето на „Смитбек“. Не, не беше така. Само бе споменала, че в Тихия океан ще се случи нещо необяснимо.

Мърсър никога не се беше чувствал толкова объркан. Имаше усещането, че върви по минирано поле и държи грешна карта. През последните седмици му бяха подхвърлили десетина лъжи, бе оцелял от два опита за покушение и бе срещнал жена, за която не преставаше да мисли. Връзката между всичко това беше ефирна и не можеше да я види, още по-малко да я разбере.

Знаеше ли Тиса, че „Смитбек“е бил близо до кулата? Дали го беше предупредила своевременно и го бе оставила да разсъждава, така както не бе предотвратила смъртта на жената в хотел „Луксор“? Или се опитваше да проумее някакви неумишлени последици? Ами ако „Смитбек“ се бе изпречил на пътя на експеримент, който организацията й извършваше? Имаше ли това нещо общо е експеримента на доктор Мари с оптично-електрическия камуфлаж?

Мърсър можеше само да се надява, че някои от отговорите се намират на триста метра под леглото, на което неспокойно се мяташе.

Час по-късно той се отказа от опитите да заспи, облече работния комбинезон, който Алан Джарвис му беше дал, и отиде на кърмата на „Наблюдател“.

„Скокльо“ беше в люлка под крана. Подводницата беше боядисана в яркожълто и на корпуса бяха монтирани резервни кислородни бутилки, малки мотори и витла и две механични ръце, завършващи със зловещи на вид щипки. Носът беше направен от плексиглас, дебел петнайсет сантиметра. Лоцманската кабина беше тясна. Алан щеше да седне зад и малко над двете места за наблюдателите. На стените отвътре бяха наредени копчета, лостове и няколко компютърни монитора с плоски екрани. Малката подводница беше върхът на модерната дълбоководна технология.

Чарли беше наблизо и работеше върху още по-необикновена екипировка — атмосферния водолазен костюм „Тритон“. АВК също беше боядисан в жълто и с двадесетте въртящи се съчленения приличаше на огромна гъсеница. Шлемът беше с широка лицева част за по-добра видимост, а в края на ръцете имаше подвижни щипци с три пръста.

— Какво ще кажеш? — с нескрита гордост попита Чарли.

— Изумително, по дяволите! Колко тежи?

— Двеста и петдесет килограма, когато е празен, но е балансиран и в съединенията има вода, затова на дълбочина над десет метра е почти безтегловен. Много е хубав, стига да не страдаш от клаустрофобия.

— Как се работи с него?

— Няма нещо особено. — Чарли отвори задната част на костюма. — Готвех се да проверя системите. Може да го направим заедно. Влез вътре.

Това беше все едно да нахлузи стоманени панталони. Мърсър използва прикрепения за люлката на АВК лост, за да се провре през отвора, после спусна краката си до крачолите и пъхна ръцете си в ръкавите, а главата в куполовидния шлем. Костюмът миришеше на електроника, дезинфектант и съвсем леко на потта на предишния потребител.

— Усещаш ли педалите под краката? — Гласът на Чарли беше приглушен и далечен, макар че лицевата част на шлема беше отворена.

— Да.

— Те контролират моторите. Отпуснеш ли тежестта си върху десния заден педал, костюмът се движи назад. Опитай.

Мърсър натисна с пета и двата мотора, прикрепени към раменете, забръмчаха.

— Натисни напред и ще тръгнеш напред.

Той опита и малките витла спряха веднага и започнаха да се обръщат в противоположната посока.

— Левият ти крак контролира обръщането — обясни Чарли. — Задният педал те обръща надясно, а предният наляво.

Мърсър изпълни указанията и други мотори, монтирани на външната част на скафандъра, забръмчаха пронизително. След това пробва ръцете. Хиляди часове беше работил с тежки минни машини с подобни лостове за управление като ръкави на костюм и само за няколко минути започна да борави с контролните уреди на „Тритон“.

— Мамка му, човече! Имаш вроден талант — възкликна Чарли, когато Мърсър се обърна.

— Контролните уреди са поставени логично. И казваш, че на десет метра вече не усещаш тежестта?

— Костюмът е изумително маневрен. Ръцете се движат само с мускулна сила и можеш да се навеждаш на четиридесет и пет градуса. Астронавтите от НАСА казаха, че са по-хубави от техните скафандри, а налягането, при което ние работим, е много по-високо от вакуума, където те имат опит. Ако ти остане време, докато си на борда, ще ти дам да изпробваш единия във водата.

Мърсър се усмихна.

— С удоволствие, но мисля, че няма да стане. Очаквам да замина оттук колкото е възможно по-скоро.

Обикновено безгрижното и весело изражение на Чарли помръкна.

— Какво става всъщност? — попита той. — Позволено ли ти е да говориш? Права ли е Спирит, че правителството е объркало нещо?

— Не, няма потулване на тайна, макар да се съмнявам, че думата ми ще убеди съпругата ти.

Бившият сърфист се подсмихна.

— За пет минути разбрах, че когато твърди, че небето е зелено, не трябва да споря с нея.

— Бавно загряваш — пошегува се Мърсър. Отстъпчивият и добродушен характер на Чарли го предразполагаше. — Аз го установих за пет секунди.

— Спирит е голям образ, нали? Запознахме се на купон на плажа. Тъкмо бях убедил едно друго момиче да дойде у дома, когато Спирит се появи зад мен. Заяви, че имам предразсъдъци към жените и се интересувам единствено от силиконовите гърди на другото момиче. Обърнах се да й кажа, че е лесбийка, и направо онемях, като я видях. Мисля, че и тя го почувства. И после си спомням само, че бяхме в леглото и Спирит рече нещо от сорта „По-хубави са от силиконовите, нали?“.

Мърсър се усмихна. Донякъде завиждаше на Чарли, че е успял да преобрази секса в любов. Много пъти беше изпитвал онази моментна тръпка на сексуално желание, но поради една или друга причина връзката му не се бе задълбочавала. Хари Уайт веднъж му беше казал, че за да се ожениш, трябва да избереш подходящия човек и подходящия момент. Едното не ставало без другото. Разбира се, съветите за брака на осемдесетгодишния ерген не бяха най-добрата идея на света, но Мърсър не можеше да отрече, че в думите му има зрънце истина.

Много жени бяха идвали и си бяха отивали от живота му. Мърсър не мислеше, че проблемът е в тях, затова сигурно беше в подходящия момент. Или в него.

Мислите му бяха прекъснати от появата на Алан и Джим Маккензи. Алан хвърли горнище на анцуг на Мърсър.

— На триста метра е студено, а не можем да си позволим да използваме акумулаторните батерии за отопление.

Мърсър го облече, а другите трима мъже и екипът от техници се заловиха с последните приготовления преди потапянето. Мърсър забеляза, че Спирит стои на площадката за хеликоптери над палубата. Ако не грешеше, тя гледаше него, а не съпруга си. И после очите им се срещнаха. Спирит го изгледа презрително и влезе в надстройката. Беше ядосана не заради забавянето в изследователската й работа, за което беше виновен той, а лично на него.

— Всичко е готово — съобщи Маккензи. — Хайде да те пъхнем в консервата и да вдигнем ципа.

Мърсър се изкатери по стълбата, подпряна на „Скокльо“, провря се през люка, като внимаваше да не се изцапа с гъстото машинно масло, размазано по защитните прегради около отворите за плътно затваряне, и се настани на едно от тесните, места за наблюдатели. Пред него имаше редица копчета и лостове, но Алан го бе уверил, че не трябва да се безпокои за тях. Лоцманът контролираше всичко, освен механичните ръце. Миг по-късно в подводницата влезе и Алан. Той нахлузи шлем на главата си и отново се залови да проверява уредите и да съобщава данните на Маккензи, който заедно с още неколцина души бе отишъл в контейнера с контролния център. Мърсър сякаш слушаше тайнствения език на пилот, който говори с диспечери — поредица от числа и неразгадаеми съкращения.

— Добре. Всичко е наред. Може да тръгваме. Ние ще се потопим първи, а Чарли ще ни последва в „Тритон“.

— Колко ще продължи спускането?

— Не би трябвало да е повече от двадесет минути. За твоя информация налягането е около четиридесет килограма на квадратен сантиметър.

— Напомни ми да не си купувам имот в този район. Кранът повдигна единадесеттонната подводница от спусковата шейна и внимателно я понесе към края на кърмата. Морето беше спокойно и тъмносиньо, а небето безоблачно. „Скокльо“ бавно бе спусната във водата. Мърсър несъзнателно пое дълбоко въздух, когато вълните обляха плексигласа.

— Не си се гмуркал с такова нещо, а?

— Толкова ли е очевидно?

— Не съвсем — отвърна Алан. — Повечето хора, които се качват за пръв път, са толкова нервни, че не спират да говорят. Но всеки поема дълбоко въздух, когато подводницата започне да потъва. — Лоцманът включи слушалките и микрофона на главата си. — Джим, готов съм. Спускай ни.

„Скокльо“ се разтресе, когато се освободи от кабелите, и заплава самостоятелно.

— Потеглихме — каза лоцманът.

Подводницата беше в отрицателна плаваемост поради железните плочи с тежест един тон, прикрепени към долната част на корпуса, и веднага потъна под вълните. Мърсър изви врат и надникна нагоре, докато водата покриваше плексигласовата лоцманска кабина. Повърхността на океана отразяваше трепкащ сребрист блясък и постепенно се смаляваше, докато подводницата се спускаше към дълбините. Няколко минути достатъчно светлина проникваше отгоре и водата наоколо се виждаше ясно. Изхвърлените от камбуза хранителни остатъци привлякоха пасаж риби и хищниците, които ги преследваха. Няколко по-смели екземпляра спряха, за да преценят дали подводницата ще бъде следващата им закуска, преди да изчезне в сгъстяващия се мрак.

Все по-надълбоко се спускаха, водата пречупваше спектъра на светлината като призма, така че цветовете започнаха да се разделят и да избледняват. Първо изчезнаха жълтите и оранжевите оттенъци, а после червените. Остана виолетовата бездна, която също избледня до синьо и накрая стана черна.

— Мислиш ли, че сме сами? — попита Алан след десетина минути.

— Предполагам — отвърна Мърсър с усещането, че опитният лоцман го изпитва.

Алан натисна копче на таблото и морето оживя. Водата съвсем не беше чиста и прозрачна, а приличаше на снежна виелица. Телата на десетки милиони миниатюрни същества бавно се носеха надолу към бездната, където създанията на дъното щяха да ги асимилират и отново да ги върнат в хранителната верига. Рибите, които бяха стояли настрана от тромавия натрапник, се втурнаха към фаровете. Все още беше плитко и Мърсър разпозна формата на рибите, но не и различните видове. Истински странните морски същества — сепни вампири, змиорки, морският дявол и други — живееха дълбоко под пределната дълбочина на потапяне на „Скокльо“.

— Прекарал съм над шест хиляди часа тук долу — гордо каза Алан. — Никога няма да ми омръзне. — Той отново угаси фаровете. — Съжалявам, но трябва да пестя акумулаторите. Знам, че потапянето няма да продължи дълго, но това е стандартна оперативна процедура.

— Благодаря за гледката. Работиш на страхотно местенце.

— Дълбочината е двеста и шейсет метра — извика Алан на Мърсър и на хората, които с трепет гледаха мониторите на борда на „Морски наблюдател“.

— Чарли се гмурка — съобщи Маккензи.

— Прието, Джим. Би трябвало да стигнем до дъното след шест минути.

— Прието.

Джарвис активира сонара за претърсване на дъното, слаб акустичен пулс, който пиукаше все по-ускорено с увеличаването на дълбочината. Гърдите на Мърсър се свиваха и отпускаха в ритъм с тоновете. Знаеше, че се приближава до отговора, но не беше сигурен какъв е въпросът.

— Петнайсет метра до дъното — измърмори Алан. Пръстите му летяха по контролните бутони и лостове, докато маневрираше под водата.

— Намирате се на петдесет и седем метра източно от потъналия кораб — съобщи Маккензи по радиопредавателя.

По лицето на Мърсър се стече струйка кондензация. Очакваше я, защото разликата между температурата в „Скокльо“и океана беше петнадесет градуса, но като си представи огромното налягане върху стоманения корпус, сърцето му подскочи.

Алан включи моторите за движение напред и отново запали фаровете. Дори да работеха с пълния си капацитет, те пак нямаше да осветят повече от шест метра. Водата беше гъста като масло. Мърсър се вторачи в мрака, опитвайки се пръв да съзре „Смитбек“. Дъното беше песъчливо, набраздено от постоянното течение и безинтересно като повърхността на луната.

— Ето го! — каза Алан, който имаше богат опит в дълбоководното гмуркане и видя минута преди Мърсър очертанията на потъналия кораб.

„Смитбек“ се извисяваше от морското дъно като развалините на отдавна изоставена мавърска крепост в Сахара. Беше потънал само преди няколко дни, но изглеждаше стар, изоставен, забравен и от десетилетия обитаван от духове. — Господи! Погледни го.

„Смитбек“ беше военен морски плавателен съд, товарен кораб с тъп нос и квадратна кърма. Беше купен от „Маерск Лайн“ след войната в Персийския залив и работата му беше да извършва бързи доставки за въоръжените сили, включително до шестдесет танка „Ейбрамс“. Корабът беше дълъг сто и осемдесет метра, но се нуждаеше само от четиридесет и осем души екипаж. Мърсър и Джарвис видяха достатъчно детайли, за да разберат, че случилото се със „Смитбек“ не може да се обясни със сблъсък с контейнер. Мърсър не проумяваше онова, което виждаше.

Корпусът и надстройката бяха смачкани от падането на морското дъно. Явлението не беше необичайно. Потъващият плавателен съд можеше да се удари с двадесет морски мили в час в дъното, а отделни конструкции не бяха проектирани да издържат на такава сила. Но пораженията върху „Смитбек“ бяха много по-сериозни, отколкото Мърсър и Джарвис очакваха.

Сякаш гигантски юмрук беше смазал на морското дъно останките на кораба. Носът беше заровен дълбоко в тинята, а килът беше счупен по средата. Беше невъзможно да се каже Дали „Смитбек“ се е наклонил, защото беше напълно разрушен. От информацията за кораба, която Айра му бе дал.

Мърсър знаеше, че мостикът се е издигал над кила на близо тридесет метра. Купчината изкривен метал на дъното на Тихия океан не изглеждаше повече от една четвърт от това разстояние. „Смитбек“ беше сплескан като палачинка.

Светлината извън подводницата се промени, когато Чарли се приближи до потъналия кораб с водолазния си костюм.

— Какво се е случило? — попита той, като видя мащабите на пораженията.

— Опитваме се да преценим — отвърна Мърсър. — Да започнем от носа и да продължим към кърмата.

— Прието.

Лесноподвижният „Тритон“ се повдигна от корпуса и се насочи към предната част на „Смитбек“. Алан маневрира „Скокльо“ на място, така че всички фарове да осветят кораба. Чарли и подводницата се движеха като един, докато си проправяха път по дължината на „Смитбек“. Стоманената му повърхност беше нагъната като акордеон. Гредите бяха пробили метала и стърчаха като натрошени кости. Когато стигнаха до средата, Мърсър накара Алан да приближи подводницата колкото е възможно повече до кораба. Шестте нива на четвъртитата надстройка бяха изравнени с най-долното. Палубата беше осеяна със стъкла от кабината на щурвала, които искряха като скъпоценни камъни. Близо до кърмата на черни мехури изтичаше машинно масло. Имаше само две дупки, откъдето излизаше въздух.

— Какво мислиш, Алан? — попита Чарли, след като приключиха с огледа.

— Предполагам, че е бил натоварен догоре и всичкият въздух е излязал от корпуса, докато е потъвал. Това е единствената причина пораженията да са толкова сериозни. Какво е твоето предположение, Мърсър?

— Теорията ти е правдоподобна, но има един проблем. — Мърсър потърка брадичката си, докато обмисляше изводите от онова, което се готвеше да каже. — „Смитбек“ се е връщал от Корея. Празен. Обемът на товарните отсеци е сто хиляди кубически метра. Дори ако товарните рампи някак са се отворили, трябвало е да мине много повече време, за да излезе такова голямо количество въздух. Мисля, че причината е друга.

— Каква? — попита Чарли.

— Не знам, но ми се струва, че отговорът е в кулата, която сте открили, момчета. Джим, чуваш ли ме?

— Слушаме ви — отвърна Маккензи, който беше на „Морски наблюдател“.

— Отиваме към кулата. Издърпайте Чарли. Ще се срещнем с него там.

— Прието. Алан, курс на двеста шестдесет и пет градуса. Ще коригираме посоката ви по пътя, защото има напречни течения.

— Разбрано, Джим. Двеста шестдесет и пет. — Лоцманът издигна подводницата и угаси фаровете. Мракът отново стана непрогледен, докато безшумно се отдалечаваха от призрачния кораб.

Алан включи портативен касетофон, за да заглуши постоянното бръмчене на моторите за движение напред. Тясната кабина се изпълни със звуците на джазова музика.

— Спускал съм се до двадесетина потънали кораба — каза той след няколко минути. — Подобно деформиране става с по-старите плавателни съдове. Те рухват, след като корозията разяде стоманата. Веднъж намерихме товарен кораб от Първата световна война в крайбрежните води на Франция. Беше се разпаднал по същия начин като „Смитбек“. Представляваше нещо като сандвич от палуби и ръжда. Но не съм виждал чак такива поражения като на „Смитбек“.

— И аз не мога да си го обясня.

— Но нещо ти се върти в главата.

— Може би. — Мърсър не добави нищо повече. Нямаше доказателства и не можеше да изкаже изключително необикновената си хипотеза.

Джарвис управляваше малката подводница с помощта на сложните сензори и изглежда не го интересуваше, че не вижда на повече от два-три сантиметра отвъд купола от плексиглас. Мърсър свикна с дезориентиращата среда и се настани по-удобно на седалката. Температурата в кабината спадна до тринадесет градуса и той се зарадва, че е облякъл анцуга. Държеше ръцете си между краката, но въпреки това усещаше, че са студени. Хладината отчасти се дължеше на онова, което със страх очакваше да намери в кулата.

Четиридесет и пет минути по-късно Джим Маккензи се обади да променят курса и ги предупреди, че се намират на хиляда метра от кулата. Сонарът показа, че морското дъно е на деветдесет метра под овалния корпус на „Скокльо“. Джар-вис насочи надолу носа на малката подводница, когато се приближиха до загадъчната конструкция.

— Ще започнем от основата — каза той и запали фаровете — Чарли не може да се спусне толкова надълбоко, затова известно време ще бъдем сами.

— Добре.

Първата от огромните подпори на кулата се появи, когато бяха на разстояние пет метра. Диаметърът на огромния стоманен стълб беше най-малко дванадесет метра. Освен огромната тежест на конструкцията, нямаше някакъв механизъм който да я е забил в морското дъно. Подпорите бяха на височина петнадесет метра от пясъка и вероятно бяха прикрепени към другите колони. Кръстосаните греди допълваха дизайна на скеле. Сякаш бяха открили Айфеловата кула под водата.

Подводницата обикаляше кулата, като спирално се издигаше нагоре и се движеше само на педя от конструкцията. Когато бяха на шейсет метра от дъното и на тридесет от мястото, където Чарли можеше да помогне в разследването, те видяха първото витло. Петте перки бяха огромни и зловещо извити, за да постигнат максимална ефективност при въртене. На потрепващата светлина беше трудно да се определи от какво е направено дванайсетметровото витло, но материалът изглеждаше еластичен. Военноморският флот използваше меки витла в най-тихите си подводници, за да намали до минимум шума от придвижването.

— Какво е това според теб? — попита Джарвис, всъщност без да очаква отговор.

В лабиринта от стомана зад витлото беше сгушена аварийна капсула, поне два пъти по-голяма от подводницата. Алан предпазливо провря носа на „Скокльо“ между по-големите подпори, за да видят по-отблизо странната конструкция.

Между витлото и капсулата минаваше ос. От долния й край излизаха няколко големи тръби, които изчезваха в мрака.

Мърсър и Алан не ги бяха забелязали, докато се издигаха.

— Прилича на гигантска мелница — отбеляза Мърсър. — Перките са обърнати към течението. Върти ги водата, минаваща през тях.

— Но каква е функцията им? Изпомпват ли нещо от земята, например петрол?

— Не знам. Хайде да се измъкнем и да видим какво има над нас.

Откриха още три такива витла. Чарли в скафандъра ги чакаше на двеста метра под повърхността.

— Колко такива неща има под нас? — попита той по предавателя.

— Четири.

— И още две нагоре.

— Откри ли резервоари? — попита Мърсър.

— Само витлата и поддържащите механизми. В момента нищо не работи и мисля, че всички са свързани с тръби. Забелязах, че водата е по-студена около по-тънките тръби.

„Тънки“ беше относително понятие. Тръбите, свързващи машините, бяха с диаметър поне метър и половина.

— Колко по-студена?

— Между пет и седем градуса според сензорите на водолазния костюм.

Мърсър усети, че е по следите на първото доказателство, което му беше необходимо.

— Може ли да проверим температурата в основата на кулата? — обърна се той към Джарвис.

— Няма проблем. Не забравяй, че подводницата е направена за научни изследвания и на всеки петнадесет секунди можем да проверяваме температурата, налягането и солеността.

— Чарли, стой там — нареди Мърсър, обзет от вълнение. Беше сигурен, че знае какво са открили. Имаше известен риск, докато бяха близо до кулата, но той смяташе, че е оправдан. — Ще се нуждаем от теб, докато се издигаме Искам да отворя кожуха на едно от витлата, за да видя какво има вътре.

— Ще действам по въпроса, докато сте долу — каза Чарли с характерния си провлачен говор на сърфист.

— Не. Чакай ни да се върнем.

— Е, добре, добре — отвърна Чарли, смирен от резкия тон на Мърсър.

Подводницата излезе от кулата и отново се насочи към дъното.

— Какво мислиш? — попита Алан, докато се спускаха.

— Турбините може да се използват за три цели — отвърна Мърсър. — Да изпомпват, да вкарват нещо и да произвеждат електричество. Тук няма трансмисионни линии, значи съоръжението не произвежда енергия. Не видяхме резервоари, които да съхраняват материал, изпомпан от морското дъно.

Остава вариантът, че нещо се вкарва в земята.

— Звучи логично, но не трябва ли да има резервоари за онова, което се вкарва?

— Не и ако е морска вода. Или ако системата е затворена верига?

— Какво е тогава?

— И двете.

— Ще ми обясниш ли?

— Питал ли си се как поддържат леда на хокейните игрища?

Джарвис се ухили.

— Израснах в Аризона. Хокеят не беше приоритет.

— „Койотите“ играят във Финикс — подчерта Мърсър. Вкарваш солена вода чрез система от тръби под леда. Поради солта водата не замръзва при нула градуса и остава в течно състояние. Свръхохладените тръби запазват леда и готово — хокей в пустинята.

— Чакай — прекъсна го Джарвис. — Издигаме се от дъното. Температурата на водата спада по-бързо, отколкото би трябало, с четири градуса само за пет метра.

Решетката от стоманени подпори до основата на кулата не им позволяваше да се приближат до тръбите, спускащи се надолу от кожуха на турбината. Мърсър накара Джарвис да обикаля конструкцията във все по-широки кръгове. На светлината на фаровете дъното изглеждаше еднообразно. Наносите имаха зеленикав оттенък и поради вихрушката от органични материали видимостта беше около метър. Алан обаче майсторски управляваше подводницата за движение близо до бездната.

— Какво е това? — попита той след няколко минути. — Кратер?

— Не съм сигурен — отвърна Мърсър, макар да беше убеден, че знае какво е.

Те преминаха над кратера за няколко минути. Сонарът за релефа на дъното показа, че дълбочината му е трийсет метра. Мърсър изчисли наум, че обемът на кратера е близо петнайсет хиляди кубически метра и помоли лоцмана да задържи подводницата над ръба на огромната яма.

— Какво търсим?

— Задръж я неподвижно — отвърна Мърсър и започна да работи с контролните уреди.

— Ей, не може да правиш това! — възрази Джарвис, когато механичните ръце на „Скокльо“ се протегнаха напред.

Мърсър провери как щипците реагират на движенията му върху лостовете за управление.

— Ще заплатя щетите.

За секунди Мърсър разбра каква е системата. Не беше трудно да маневрира с автоматизираните ръце на подводницата, защото много години бе работил с миньорска техника. Той прибра едната ръка и премести другата по-близо до ръба на кратера.

— Какво става там долу? — извика Маккензи по предавателя.

— Искам да взема проба от почвата — отвърна Мърсър и бръкна с механичната ръка в калта, предизвиквайки малка лавина, която се плъзна край подводницата. Макар да нямаше обратна информация за съпротивление върху лостовете, той усети, че щипците се удариха в нещо твърдо. От тинята изскочи сребрист мехур и в издълбаната от него кухина се видя странна бяла маса.

— Какво е това? — попита Джарвис.

— Лед.

— Какво? Невъзможно! Мърсър се обърна и го погледна.

— Лед е. Кулата представлява гигантска нагревателна помпа.

— Но за какво служи? Няма логика.

— Хей, момчета! — извика Чарли отгоре. — Тук става нещо. Перките започнаха да се въртят. Виж ти!

— Какво? — попита Алан.

— Течението не може да е по-силно от един-два възела, а това чудо се върти като чудноват ураган.

Мърсър проумя значението на думите на Чарли миг по-късно. Той възприемаше кулата от един аспект и пренебрегваше друг. Осъзна грешката си и очите му се разшириха от изумление, но въпреки това заговори с твърд като стомана глас.

— Чарли, хвани се за нещо. Дръж се за кулата. Джим, чуваш ли ме там горе?

— Тук съм, Мърсър. Какво става?

— Намираме се над залежи от метан-хидрат. Това е потопило „Смитбек“. Трябва да се махнете оттам.

— Какви ги говориш?

— Метан-хидратът е последният голям източник на твърдо гориво на планетата — газ, затворен в леда от температурата и налягането на морското дъно. Обикновено е стабилен, но мисля, че предназначението на кулата е да разтапя метан-хидрата. Този газ увеличава обема си около сто и петдесет пъти в твърдо състояние. Ако залежите са големи, океанът ще закипи като шампанско от толкова много метан. Плътността на водата ще намалее, „Морски наблюдател“ ще загуби плаваемост и ще потъне като камък.

— Газът изригва ли в момента? — попита Маккензи, който разбра опасността.

— Ще изригне.

Първото предположение на Мърсър, че кулата е нагревателна помпа, се оказа правилно. Но едва сега осъзна, че конструкцията не вкарва студена морска вода в земята, за да поддържа стабилността на метан-хидрата, а го извлича, за да разсее хладината в по-топлата плитка вода и да провокира избухване на газа.

„Смитбек“ сигурно бе преминал по време на експлозия и се бе блъснал в огромно парче хидратен лед, което не се е разтопило по пътя си към повърхността. Но не този сблъсък бе станал причина за потъването му, а промяната в плътността на водата. Корабите плават, защото тежат по-малко от обема вода, изместван от корпусите им. В случая със „Смитбек“ разпенената смесица от газ и вода не е била достатъчно плътна или тежка, за да издържи на масата на плавателния съд. Корабът бе натежал повече от водата, която е измествал, и бе загубил плаваемост. И в някой критичен момент бе започнал да потъва толкова внезапно, че никой не бе успял да се спаси. „Смитбек“ явно се бе отправил надолу много по-бързо от нормалното и вероятно се бе ударил в дъното с около двадесет и пет километра в час. Нищо чудно, че от корпуса не излизаше много въздух. Той бе изкаран от кораба в момента на падането.

А пожарът, за който екипажът бе съобщил, преди „Смитбек“ да потъне? Метан-хидратът, дори под формата на лед, беше изключително лесновъзпламеним. Въздухът около кораба сигурно е бил наситен с газа и малка искра е предизвикала катастрофалната експлозия. Мърсър прогони от съзнанието си ужасяващата картина — плавателният съд, обхванат от пламъци, докато екипажът напразно се опитва да разбере защо незначителната повреда от сблъсъка е станала причина Да потъват. Той се съсредоточи върху положението в момента.

От предавателя се чуха забързани команди, издавани от контролния център на „Морски наблюдател“.

— Трябва да изтеглим Чарли на борда — каза Маккензи.

— Мисля, че нямате време.

Мърсър посочи на Джарвис накъде да насочи подводницата — далеч от мястото, където вероятно щеше да стане следващата експлозия от газ. Дънният сонар бе нарисувал на екрана дигитално изображение на морското дъно наоколо. Кулата сякаш бе издигната в средата на поредица от възвишения. Едното вече беше изчезнало в експлозия от газ, оставяйки дълбок кратер.

— Чарли, какво е положението при теб? — попита Маккензи.

— В готовност съм — отвърна младият калифорниец. — Мисля, че съм добре. Ще издържа, ако кабелът се скъса, стига Алан да дойде да ме вземе.

— Температурата се покачи с три градуса — предупреди Джарвис.

Мърсър включи микрофона си.

— Чарли, когато газът експлодира, ще бъдеш точно над него. Сигурен ли си, че ще издържиш?

— Да. Увил съм ръце около подпората. Няма да ходя никъде.

Водата започна да вибрира и видимостта спадна до нулата в буря от ситна утайка. Отначало не се чу нищо, но после басовият тон се извиси в постоянен грохот.

— Температурата се повиши с още три градуса.

— Обърни подводницата срещу течението от кулата и я издигни на двеста метра — заповяда Мърсър, разчитайки, че стълбът от газ, който всеки момент щеше да изригне от морското дъно, ще мине покрай тях.

— Прието.

С внезапност, каквато никой не очакваше, морското дъно изчезна в талази мъгла, която се разрасна като гъбовиден облак от ядрен взрив. Метан-хидратът, огромен мехур от замразени въглеводороди, изригна във висок водопад, когато топлата вода, нахлуваща от върха на кулата, стигна до точката си на кипене и го издигна. Газът се отправи към повърхността, въртейки се в лудешки взрив от енергия като гигантско торнадо.

Подводницата бе подхваната в периметъра на изригването. Джарвис беше изхвърлил баласт, за да се издигнат, и бе увеличил тягата, за да спомогне за изтласкването на подводницата към повърхността, но скоростта намаля, когато разпенената вода я погълна.

— По дяволите! — изруга Алан и увеличи още тягата.

— Чарли, трябва да откачиш кабела си — извика Мърсър. — Джим, газът изригва. Отдалечете „Наблюдател“ колкото е възможно повече. Отправете се на запад, срещу течението, иначе ще потънете като „Смитбек“. Ние с Алан се опитваме да заемем позиция, в случай че Чарли загази.

— Ако откача кабела, няма да имам връзка с вас.

— Разбирам — отвърна Мърсър. — Насилваме „Скокльо“ да стигне до твоята дълбочина.

Водата прииждаше и се пенеше, сякаш кипеше.

— Скоростта на издигане намаля на петнадесет метра в минута и става все по-бавна — съобщи Алан.

— Можеш ли да изхвърлиш още баласт? — попита Мърсър. Не му беше приятно, че е само пътник.

— Не и ако искаме да се задържим на двеста метра, за да помогнем на Чарли.

— Ами ако се отдалечим от центъра на стълба от газ?

— Ако променя курса, вероятно ще започнем да се спускаме. Опасявам се, че ще трябва да изчакаме. По дяволите, в неутрална плаваемост сме!

Гледката от „Скокльо“ наподобяваше ад, но картината пред очите на Чарли беше много по-страшна. Подводницата бе повлечена в периферията на изригването, а той се намираше в центъра. От време на време се освобождаваше толкова много метан, че го поглъщаха грамадни мехури смъртоносен газ. Чарли стоеше в скафандъра и гледаше как водата се стича по шлема му като дъжд по предно стъкло на кола. И в следващия миг мехурът отминаваше и огромното налягане на морето отново се стоварваше върху него. На няколко пъти той загуби равновесие и металните нокти на водолазния му костюм, където бяха ръцете му, остъргаха подпората на кулата.

Картината на повърхността не беше по-приятна. Маккен-зи мигновено бе предал на мостика заповедите на Мърсър. Лоцманът беше подал пълна тяга и бе насочил кораба на запад, срещу течението от кулата. Газът стигна до повърхност-та веднага щом „Наблюдател“ започна да се движи. Появата му представляваше само леко вълнение на мръсна вода, локализирано явление, което би било подминато като порив на вятър, обезпокоил морето.

Но после количеството на изригващия метан се увеличи. Кипящи гейзери вода се извисиха на девет, дванайсет и петнайсет метра във въздуха. Морето сякаш се разтапяше. Водолазна шамандура, която не беше прибрана по време на аварийната маневра, потъна, когато плътността на водата рязко намаля. „Наблюдател“ започна да се движи по-бавно. Мехури от газ изместваха морската вода, от която корабът се нуждаеше, за да плава на повърхността. „Наблюдател“ леко потъна. Вълните минаваха на сантиметри от лакираните му перила. От океана изригваше все повече метан. И сетне постоянното източно течение понесе кораба. „Наблюдател“ стигна до чисти води и се издигна.

Навременното предупреждение на Мърсър ги спаси от участта на „Смитбек“. Но за него и Алан угрозата не бе отминала и смелата малка подводница потъваше все по-дълбоко в бездната.

НЮ ЙОРК

Златиста слънчева светлина струеше през кованото желязо на сводестите прозорци на таванския апартамент. Дървеният под сякаш пламтеше на ярките лъчи. Стените бяха тухлени, а мебелите малко — диван, ниска маса и няколко разхвърляни тук-там големи възглавници. Жилището се състоеше от едно просторно помещение. Душът беше преграден с платнени ленти, висящи от високия таван. Кухнята беше по-малка от камбуз в скромна по размери яхта.

Жената, която заемаше различни пози в средата на стаята, беше обляна в пот. Термостатът беше настроен на максималната степен. Тя стоеше на тънка рогозка и извиваше гръб, докато пръстите й докоснеха пода зад нея. Беше гола и малките й гърди леко потрепваха, докато се протягаше. Жената сви гъвкавите мускули на единия си крак, повдигна го бавно, премествайки тежестта си върху ръцете, и се задържа на пръстите си. Тялото й застина неподвижно. Нямаше трепване или друг външен признак на напрежение. След като стоя така няколко секунди, тя продължи бавно да извива крака си, докато го плъзна между раменете си, отпусна се на рогозката и направи шпагат. После се наведе напред и отпусна глава на гладкото си бедро.

Следващото й действие беше да кръстоса крака, отново да извие гръб и бавно да се изправя с лице, опряно в коленете. Тя правеше гимнастика от един час, но потта й миришеше на чисто и свежо.

Жената отново направи шпагат, завъртя краката си така, че и двата да са пред нея, сетне повдигна гръб от пода, като се държеше на кокалчетата на пръстите си. След като известно време стоя така, тя прибра крака до гърдите си и използва мускулите на плоския си корем, за да се обърне на ръце и отново да извие гръб. И после бързо кръстоса крака и се отпусна на пода. Петите й докосваха тила й. Тялото й беше опънато като тетива на лък.

— Бих помислил, че го правиш заради мен, Тиса.

Тя се стресна и бързо протегна ръка към копринения си халат, захвърлен на дивана. Не го беше чула да влиза в апар-тамента, но мигновено позна гласа му и нежния любящ тон. Лицето й пламна от срам. Тиса се изправи с гръб към него, уви халата около тялото си и преди да се обърне, извади очилата от джоба си. Мъжът на прага беше три години по-голям от нея, но двамата си приличаха като близнаци. Устните му обаче бяха тънки и капризно извити, а не чувствени като нейните. Големите й очи бяха привлекателни, а неговите гледаха презрително. Тиса беше скромна, а той — дързък и арогантен. Тя предпочиташе да я шпионира непознат, отколкото природеният й брат Люк.

— Докато те гледах, си спомних какви неща правеше с дребното си телце, когато беше малка.

Кожата й настръхна от начина, по който той говореше. В гласа му долови не гордостта на по-голям брат, а изпълнения с копнеж вопъл на бивш любовник. В очите му Тиса видя, че не си припомня йогистките й упражнения. Там се спотайваше друг спомен, който се завръщаше с обезпо-коителна честота. Макар да не искаше, тя наведе глава, Черните му панталони бяха от тънък плат и не можаха да скрият факта, че е възбуден. Сигурно я бе наблюдавал отдавна.

Тиса го погледна отново. Усмивката му беше хищническа. Той предпазливо пристъпи към нея.

— И ти мислиш за това, нали?

Тя потръпна от отвращение, но отказа да отстъпи назад.

— Бяхме деца, Люк.

— Аз знаех какво правя — нежно каза той. — Бях на петнадесет. Оттогава сравнявам с теб всяка жена, с която съм бил. След онзи единствен път заедно не мога да се влюбя в никоя.

Двамата живееха в Париж с майка си, когато се случи.

Бащата на Тиса не възрази срещу края на втория си брак, нито че тя взима дъщеря им и неговия син. Той беше обсебен от работата си и не виждаше семейството си по няколко месеца, макар че живееха в едно и също отдалечено село в Хималаите. Майка й бе дошла в Ринпоче-Ла, Дефиле Скъпоценен камък, от Франция, където на млади години бе завербувана от Ордена. Макар че беше отлъчена от обществото в Тибет, защото бе напуснала съпруга си, когото мнозина смятаха за божество, тя имаше в Париж достатъчно роднини и приятели, които да й дадат пари да се върне. Бяха се настанили в просторен апартамент над салон за йога на левия бряг на Сена. Собственикът познаваше бащата на Тиса и Люк и отказа да приеме наем за жилището.

Тиса знаеше за властта на баща си в тяхното село и над древния манастир в началото на уединената долина, но щедростта на хазяина я накара за пръв път да усети влиянието му толкова далеч от родината. Тогава за пръв път доби представа и за мащабите на организацията, в която се бе родила.

Припомняйки си миналото, Тиса осъзна, че брат й винаги бе работил по-добре за Ордена. Той бързо се приспособи към живота във Франция и се наслаждаваше на достъпа, който името на баща му осигуряваше до определени среди. Само за една година Люк научи френски разговорно и започна да ухажва младите ученички, които свикнаха да използват салона за йога като място за срещи. Макар че все още не познаваше пълните измерения и цели на Ордена, той знаеше достатъчно, за да смае наивните.

Един следобед Тиса беше сама вкъщи. Майка й работеше като преводач. Децата бяха наследили от нея дарбата да усвояват чужди езици. Тиса говореше три езика, Люк пет, а майка й седем. Тиса беше в спалнята си. Беше лято и не полъхваше ветрец, затова беше само по бикини и широка тениска с образа на най-новата рокзвезда.

Люк влезе в стаята и без да пророни дума, сложи мокра хавлия на краката й, докато Тиса лежеше по корем на леглото и учеше уроците си. Отначало тя се стресна, но сетне му позволи да остане благодарение на хладната хавлия. В онази седмица горещините в града бяха рекордни, най-високите температури, измервани дотогава. Люк сложи ръка на бедрото й.

Двамата разговаряха за незначителни неща, но скоро се върнаха на темата, която ги интересуваше — баща им. Бяха размишлявали часове наред за истинската същност на работата му. Подозираха, че той е борец за свобода, отишъл от Виетнам в Тибет, за да освободи народа от китайците. Предположението им се подкрепяше от слуховете за мистичните сили, контролирани от баща им. Не знаеха откъде произлизат разказите, но винаги се шушукаше за нещата, които той може да прави.

И в онзи горещ следобед двамата отново обсъждаха този въпрос, разкрасявайки историите, които тайно си бяха разказвали стотици пъти, развълнувани, че са част от легендата около баща си. В края на краищата, те щяха да споделят неговата съдба. Люк говореше колко са различни от редовите членове на Ордена, които се събираха в салона за йога, и как всички усещат това. Гостите им често споменаваха, че двамата не са като другите. Той попита дали и Тиса го долавя. Откакто бе дошла във Франция, тя наистина бе почувствала, че хората се държат с нея с почтителност и уважение, каквито не бе заслужила, но й се полагаха по рождение. Тиса и Люк бяха отделяни от останалите и поставяни по-високо в йерархия, която никой не разбираше. Ръката му се плъзна по-нагоре по бедрото й.

Люк каза, че са споделяли много неща, припомни й нощта, когато се бяха промъкнали в огромния манастир на скалите над древното тибетско село. Там бяха видели подземното помещение със стари книги с восъчни печати и бяха чули двама монаси да разговарят за нещо, което наричаха Пъпа на света. Той говореше как като деца се бяха къпали в горещите извори под селото, обвити в уханна пара, докато снежните планини се извисяваха над тях като богове. Напомни й как бяха кръщавали планините на различни животни. И за нощта, когато в уединената долина се бе разразила необичайна буря и Тиса бе дошла в леглото му. Гръмотевиците отекваха толкова силно, че й се струваше, че планините ще се взривят. Люк дълго я бе притискал в прегръдките си и бършеше сълзите й с края на нощницата.

Той добави, че винаги се е грижил за нея и бе направил преместването им във Франция много по-лесно поносимо. Пръстите му започнаха да мачкат плътта й. Тиса стоя неподвижно по време на разговора. Усещаше ръката му, но тъгуваше за селото им толкова много, че допирът й напомняше за родината им. Люк изглежда прочете мислите й и се наведе по-близо.

— И на мен ми липсва — прошепна той в ухото й и допря устни до врата й.

Тиса бе прогонила от паметта си остатъка от спомена. Това й бе отнело години, но тя наистина не си спомняше докъде бяха стигнали в онзи зноен следобед. Тази трудна и опасна форма на отрицание беше единственият начин да заобиколи срама, без да каже на никого. Никога нямаше да го стори.

— Какво правиш тук, Люк? — Тиса се дръпна от него. Усмивката му помръкна.

— И аз би трябвало да ти задам същия въпрос.

— Имам право да използвам този апартамент. Той принадлежи на Ордена.

— Не говоря за апартамента, а питам защо си в Съединените щати. Мислех, че си в родината ни.

— Не съм била там от няколко месеца.

Тя влезе зад паравана на душа, за да обуе широк анцуг. Не съблече халата, защото единствената горна дреха, която имаше подръка, беше спортен сутиен.

— Била си в Ню Йорк през цялото време? — попита Люк. Гласът му сякаш се чу от кухнята.

— Минах през Лос Анджелис. Там се срещнах с някои от нашите хора, за да говорим за земетресението в Сан Бернардино.

— Земетресението беше преди няколко месеца. За какво друго говорихте?

Тиса излезе от банята. Тялото й лепнеше от потта и мус-кулите й протестираха, защото не ги бе охладила.

— Исках коригираните изчисления за приплъзването на разлома. Преценката ни се разминаваше почти с един метър и ако си внимавал в нашата мисия, щеше да знаеш, че в Северна Америка неточността на оракула се е увеличила с още единадесет минути.

Люк сякаш не я чу.

— И дойде направо тук? Не си спирала никъде по пътя? — Той обикаляше апартамента като хванат в клетка див звяр, хитра нощна котка. Движеше се с лекота и без усилия, като танцьор.

„Той знае“ — помисли Тиса и придърпа халата около тялото си.

— Не. Дойдох направо тук. След два дни заминавам за Гърция и исках да изчакам в Ню Йорк, вместо в Лос Анджелис.

— Бях в Лас Вегас с няколко от нашите хора и някой се кълнеше, че те е видял зад волана на беемве заедно с Филип Мърсър.

— Как е възможно? — възрази тя твърде прибързано. — Не съм го виждала.

Люк се изсмя и заряза учтивите обноски.

— Мисля, че си се срещнала с него. Проследила си ме до Лас Вегас и си му помогнала да избяга. Ако докажа това, ще трябва да заповядам да те убият за намесата ти.

— Намеса? — отвърна Тиса, без да обръща внимание на празната му заплаха. — Намеса в какво? Преди всичко ти не беше упълномощен да ходиш в Лас Вегас.

— Не ми е необходимо разрешение.

— Когато облечеш синята мантия на лама, тогава ще можеш да взимаш решения, Люк, а дотогава ще бъдеш под неговото разпореждане.

Той се отпусна на дивана.

— Да му го начукам на ламата! Вече не се нуждая от него. Той не е необходим на никого от нас. Наблюдателите се придържат към задачите си. Ламата иска от нас да бъдем само такива. А ние трябва да подпомагаме формирането на света. Това е истинската ни съдба.

— Ние сме наблюдатели, при това от сто и петдесет години. Дори ти сигурно разбираш какви ще бъдат последиците, ако променим ролята си.

— И ти не се опита да промениш пасивната си роля, когато се свърза с Мърсър в Лас Вегас?

— А ти какво правеше там? — отклони въпроса му Тиса.

— Разследвах сеизмичен трус — самодоволно отвърна Люк. — Същото, което и ти си правила.

За да се противопостави още повече на брат си, тя беше принудена да признае за присъствието си пред хотел „Луксор“.

— Не трябваше да бъдеш там — неубедително каза Тиса. — В Калифорния имаме хроникьори, които можеше да отидат до епицентъра.

— Епицентърът се намираше в средата на секретен правителствен обект, мило момиче. Нямаше да успеят да се приближат. Аз трябваше да го направя.

— Недей да се ласкаеш. И не съм ти „мило момиче“.

— Някога беше.

— Престани! — ядоса се тя. Косата й бе залепнала за главата и температурата й се повишаваше. Чувстваше се неудобно в собствената си кожа. Тиса избърса запотените си очила. — Кажи ми защо беше там.

Той стана. Тонът му беше остър. Лесно избухливият му нрав се проявяваше.

— За да те предупредя. Преди малко ми напомни за ненамесата. Мисля, че е по-добре да се вслушаш в собствения си съвет. Знам, че си била в хотела. Не трябваше да предупреждаваш Мърсър какво ще се случи. Не че може да направи нещо, за да го предотврати, но ние оцеляваме от век и половина, като не казваме на света какво знаем. Нямаш право да го правиш.

— А ти имаш право да го убиваш, така ли? — възрази Тиса и после заговори тихо, опитвайки се да го успокои. — Това не е в нашата власт.

Думите й обаче го ядосаха още повече.

— Ще бъде! — неконтролируемо изкрещя Люк. — Точно това никога няма да разберете ти и останалите. Ние наблюдаваме как планетата се разпада, когато може да се намесим и да го предотвратим. Ние притежаваме силата над живота и смъртта на милиарди хора, но се страхуваме да я използваме. Вече няма да бъде така. Много скоро светът ще разбере какво знаем и ще ни даде каквото трябва, за да го предпазим. Ще загинат милиони, но след това ние ще разкрием истината и как може да бъдат спасени оцелелите. Не разбираш ли? Ние ще бъдем пророците на нова религия. Ще ни боготворят.

— Тогава да им кажем сега — замоли го Тиса. — Искаш да бъдеш боготворен? Помогни ми да разкажа на света какво ще стане. Ще го докажем преди мнозина да умрат напразно. Ще ти дадат всичката власт, която искаш.

Люк наведе глава. Тялото му се скова. Тиса усети нерешителността му. Той не беше лош човек, а просто се раздвояваше между традицията и онова, което смяташе за правилно. Люк не искаше да умират хора, но му трябваше някакъв грандиозен жест, така че оцелелите да му повярват. Беше мотивиран от страха, че ще стане за смях, ако не направи някаква внушителна демонстрация. Тиса искаше да се срещне с Мърсър на Санторин поради същата причина — да може той да стане свидетел на онова, която тя знаеше от години.

— Можем да го направим — опита се да го придума тя. — Има и други начини. Може да се обърнем към други учени. Да им покажем нашите доказателства, хрониките. Можем да спасим милиони невинни хора. Ти и аз заедно, Люк, както винаги си искал — добави тя, преглъщайки отвращението си.

Той я погледна. Тиса бе прекалила. Опитваше се да използва извратеното му влечение, за да го разчувства, и това даде обратен резултат.

Очите му пламнаха.

— Кучка!

— Не, Люк, аз съм само малката ти сестра.

Той отмести поглед от нея.

— Можеше да бъде така, но вече е късно, Тиса. Дойдох да ти кажа да се откажеш. Не се свързвай повече с Мърсър. Оставям те да живееш, защото те обичам. Говоря сериозно.

— Ако ме обичаш, ще спасиш хората.

— Не мога. Това е моята съдба. Знам го. Единствено аз разбирам необходимостта от жертви. Такъв е бил целият ми живот.

— Нашият живот. Не го ли проумяваш? Заедно сме въвлечени. Винаги сме били. — Тя отчаяно опитваше всякакви лъжи, за да накара брат си да спре.

Люк се приближи до вратата.

— Дадох ти възможност да бъдем заедно, но ти я отхвърли. А сега те предупреждавам. Приеми го сериозно. Ще смажа теб и всеки, когото помолиш за помощ. — Той замълча за миг. — Когато всичко свърши, ще се опитам да те намеря.

Тиса го погледна в очите, за да не остави съмнение, че блъфира.

— Ако това наистина се случи, ще се погрижа да не оцелея, Люк. За мен няма да има място в света, който искаш да създадеш.

— За това става дума, нали? Сътворение.

Той излезе и затвори вратата. Тиса се отпусна на рогозката за йога. Люк го бе нарекъл „сътворение“. Най-голямото бедствие в човешката история, а той го възприемаше като раждането на нещо ново. От години тя знаеше, че брат й е неуравновесен, но сега разбра, че е опасен психопат. Мислеше, че Люк не е зъл, но грешеше. Само можеше да се моли, че ще успее да му попречи навреме.

Тиса прегърби рамене и зарови лице в ръцете си.

Дони Рандъл стоеше пред жилищната сграда с апартамента й като скала сред реката от хора, които вървяха по тесния тротоар. Той бе кръстосал на гърдите си големите си ръце и принуждаваше пешеходците или да се промъкват близо до сградата, или да слязат на платното, където колите бавно пълзяха една до друга. Рандъл изглежда изпитваше удоволствие от отправените към него гневни погледи, но беше разочарован, че никой не се опита да му направи забележка. Люк мина покрай него, без да му обърне внимание. Дони го последва.

— Какво стана? — попита той, след като изминаха половин пресечка.

— Тя е била. Аз бях горе, когато колата спаси Мърсър пред „Луксор“. Не видях шофьора, но Пран беше сигурен, че е тя. Сега и аз съм убеден в това.

— Тогава трябва да се върнем и да се погрижим за нея. Освен ако вече не си го направил?

— Млъкни, тъпако! — грубо го прекъсна Люк. — Никой няма да я докосва.

Рандъл се ядоса. Люк Нгуен му плащаше повече, отколкото можеше да изкара като миньор, но той не харесваше дребния мелез и нямаше намерение да търпи щуротиите му.

— Внимавай кого наричаш тъпак. Едно телефонно обаждане и мога да проваля операцията ти.

Люк не забави крачка, но Дони неочаквано се озова проснат на тротоара, повален върху куфар на сгъваема масичка, откъдето амбулантен търговец продаваше фалшиви „Ролекс“. Часовниците изхвърчаха в една посока, а младият емигрант от Етиопия — в друга.

Люк спря да помогне на едрия мъж да стане.

— Съжалявам, Дони. Стана без да искам. Не разсъждавах. Рандъл потърка мястото, където кракът му се бе ударил в тротоара. Беше по-скоро смаян, отколкото ядосан.

— Как го направи? Всъщност няма значение. Нещо от кунг фу, а?

— Нещо такова, макар че предхожда с векове повечето бойни изкуства. Баща ми ме научи, когато бях малък.

Двамата отново тръгнаха.

— Виж какво — рече Дони, решил да смае работодателя си с интелект. — Знаеш, че сестра ти може да представлява проблем. Не е необходимо да я убиваме, но трябва да внимаваме с нея.

— Не се тревожи. Знам къде отива. И мисля, че знам с кого ще се среща. — Харесваше му възможността да убие Мърсър и в същото време да заведе Тиса в родината им, за да чака предстоящия хаос.

По гърба му полазиха ледени тръпки от онова, което щеше да настъпи. В новия свят Тиса скоро щеше да осъзнае необходимостта от жертвите и защо той е позволил това да се случи. Тя щеше да разбере колко е велик, докато Люк ще спасява останалата част от човечеството на родната им планета. И постепенно щеше да започне да го боготвори. И тогава щяха да бъдат заедно така, както той искаше още от детските им години.

ТИХИЯ ОКЕАН НА СЕВЕР ОТ ГУАМ

Изригването на метан-хидрат продължаваше вече десет минути. Въпреки уменията и опита на Алан Джарвис подводницата оставаше в отрицателна плаваемост и потъваше. Макар че се намираше встрани от прекия път на стълба от газ, водата едва запазваше плътността си и не позволяваше на „Скокльо“ да се отправи като камък към дъното.

— Трябва да изхвърлим останалия баласт — мрачно каза лоцманът.

Стореха ли го, нямаше връщане назад. Маневрата беше рискована и ако Чарли загазеше, нямаше да могат да му се притекат на помощ.

— С каква скорост потъваме?

— Почти с трийсет метра в минута и се увеличава.

— А какво е разстоянието до дъното? — Осемдесет метра.

— Ще оцелеем ли при сблъсъка?

— Не знам. Зависи от структурата на дъното. Ако се ударим в скала, свършено е с нас. Паднем ли в тиня, може би всичко ще бъде наред, но има вероятност да заседнем.

— Ти решаваш — каза Мърсър. — Познаваш подводницата, но ако изхвърлиш и последните баластни плочи, Чарли е покойник.

Джарвис мълча известно време, наблюдавайки уредите.

— Скоростта намалява. Двайсет и пет метра в минута. По дяволите! Добре, отиваме на дъното.

— Ако оцелеем от удара, кое е най-доброто поведение да не заседнем?

— Оптимизмът?

Мърсър се усмихна въпреки безпокойството си.

— Неизменно.

— Приземяването по корем е стандартна процедура, но според моята теория, ако носът се удари под ъгъл, подводницата бавно ще се наклони и ще го извади от калта. Разбира се, ако на дъното има скала, куполът ще се разцепи.

— Няма да разберем, докато не стане късно, затова да опитаме. Ще протегна механичните ръце, за да омекотя удара.

— Омекотяване? Как се сети за това? Мърсър, ти си гений. В складовото отделение под механичните ръце има въздушни възглавници. Пълнят се с въглероден двуокис от цилиндър. Използваме ги да изкачваме археологически находки и проби на повърхността, докато сме долу. Не са достатъчно големи, за да ни осигурят плаваемост и няма да се надуят дори до половината на тази дълбочина, но ще ни предпазят от силен сблъсък.

— Кажи ми какво да направя.

Джарвис му обясни последователността. Ръцете на Мърсър не трепнаха, докато боравеше с контролните уреди на механичните ръце. Напрежението го накара да забрави за ниската температура в малката подводница. Опита се да не мисли и за налягането — тоновете вода, притискащи стоманения корпус. На морското равнище налягането беше пет килограма на квадратен сантиметър. Два пъти повече — на десет метра. Три пъти повече — на двайсет. Четири пъти повече… Мърсър положи усилия да престане да изчислява.

Обърна видеокамерата така, че да вижда складовото отделение под носа на подводницата, и разтвори една от щипките, за да вземе въздушна възглавница. Жълтият балон беше сгънат в стегнат вързоп и имаше връв, която лесно можеше Да се хване с другата автоматизирана ръка.

— Каква е дълбочината? — попита той.

— Не се тревожи — отвърна Алан. — Имаш време. Спокойно. След малко ще изправя подводницата на носа й.

Джарвис издигна кърмата. Мърсър беше принуден да подпре колене, на контролното табло, за да не се изплъзне от мястото си.

— Дръпни връвта.

От недрата на земята все още изригваше газ и връвта се развя като флагче на силен вятър. Мърсър успя да хване въженцето с левите щипци едва на третия път и леко го дръпна. Балонът бавно започна да се издува, докато въглеродният двуокис изтласкваше смазващото налягане на водата. След миг се напълни докъдето можеше — около една четвърт от двуметровия си диаметър. Не беше ясно дали въздушната възглавница ще ги предпази, докато подводницата не се удареше в дъното.

— Дванайсет метра. Скоростта продължава да намалява. Мърсър премести въздушната възглавница пред купола от плексиглас. Балонът пречеше на видимостта, но това донякъде не беше лошо.

— Шест метра.

Тътенът на изригващия метан-хидрат заглъхна, когато мехурът от газ се изпразни.

— Три метра.

Мърсър положи усилия да се отпусне. Или щяха да оцелеят при удара, или мигновено щяха да бъдат смазани. Той се замисли за стената от вода, която го бе преследвала в шахтата на мина МН — 2. Ако плексигласът се строшеше, този път поне нямаше да я види.

— Шейсет сантиметра.

В последната секунда единият ъгъл на въздушната възглавница се прегъна. През мътната тиня Мърсър видя, че дъното е равно и няма скали. Подводницата тупна долу, раз-тресе се и вдигна облак кал, който я обви. Дъската с листо-вете за писане и термосът прелетяха край Мърсър и се блъснаха в плексигласа. Подводницата продължи да потъва, но кърмата не се наклони.

— Хайде, „Скокльо“ — прошепна Алан. — Спри се, по дяволите.

Носът се зарови в дъното. Джарвис подаваше тяга, опитвайки се да накара подводницата да помръдне, но безуспешно. Той дори изхвърли останалия баласт, но желязната плоча не се освободи поради ъгъла, под който се бяха наклонили. Бяха рискували и загубиха — вместо бързата смърт от разпадането на подводницата при удара в дъното, бяха заседнали на четиристотин и петдесет метра от повърхността и им предстоеше дългата агония на задушаването. Алан се задъха.

— Какво ще правим?

— Запази спокойствие — отвърна Мърсър. — Хрумна ми нещо.

— Знам за какво мислиш. Забрави — едва поемайки си дъх, каза Джарвис. — Механичните ръце не са достатъчно силни, за да повдигнат подводницата. Няма дори да помръднат.

Мърсър не обърна внимание на песимистичната прогноза и се залови за работа. Алан обаче имаше право. Автоматичните ръце не искаха да помръднат, притиснати между дъното и подводницата.

Носът сочеше към дъното и Мърсър дори не можеше да се облегне назад на седалката и да обмисли положението. Джарвис отново се опита да измъкне подводницата. Усилията му не постигнаха нищо друго, освен да изчерпят безценните запаси на акумулаторната батерия. След три безплодни минути той се отказа и изключи всички уреди, освен газоочистителите. Удари с юмрук по таблото и тупна с крак, а после застана неподвижно. Мърсър беше благодарен за тишината.

Горната част на плексигласовия купол не беше заровена в тинята и им позволяваше да виждат тъмния океан отвъд. Въздушната възглавница се бе заклещила между „Скокльо“и морското дъно и механичните щипци все още я държаха. Фарът вдясно от носа хвърляше слаб отблясък в калта, но после угасна заради късо съединение и се възцари непрогледен мрак. От задната част на подводницата падна капка кон-дензация, която се стече по ухото на Мърсър. Сърцето му прескочи един удар.

— Имаш ли семейство? — няколко минути по-късно попита Джарвис.

— Не — отвърна Мърсър. Знаеше накъде води разговорът и не искаше да участва в него.

— Аз имам две деца. Живеят с майка си. Тя ме напусна преди шест години. Не издържала на честите ми отсъствия. Омъжи се за адвоката си година след като се разделихме. — Той се усмихна мрачно. — По-късно разбрах, че са се срещали преди развода. Но децата ми са нещо друго. Две момичета, на дванадесет и на осем години. Карън е капитан на футболния отбор, а Ашли се учи да свири на цигулка. Вече може…

— Престани, Алан — прекъсна го Мърсър. — Знам какво правиш и моментът не е подходящ. Още не сме мъртви.

— Има ли значение? Ще умрем след няколко часа, когато въздухът не става за дишане. Все ми е едно дали искаш да ме слушаш да говоря за моите деца. Щях да кажа, че Ашли вече може да свири „Блести, блести, звездичке“.

— Ако престанеш да говориш и ми дадеш секунда да помисля, може би ще предложа идея.

— Каква?

— Как да се измъкнем оттук. Можеш ли отново да запалиш фара?

— Добре. Ей сега.

Джарвис включи захранването на подводницата. Контролните табла и екраните на уредите блеснаха. Миг по-късно Мърсър видя как жълтокафявата светлина проряза тинята.

— Въздушната възглавница се е заклещила между нас и морското дъно. Надута е само до половината, но ако изпусна въздуха от нея, подводницата за миг ще бъде нестабилна.

— Какво искаш да направя? — В гласа на Алан отново прозвуча професионализъм.

— Въздушната възглавница се намира вляво от центъра. Когато я срежа, искам да подадеш пълна тяга на десните двигатели. Ако ни провърви, подводницата ще се наклони надясно и ще се измъкне от тинята.

— Кажи ми кога.

Мърсър използва контролните уреди на механичната ръка и отвори щипката. Налягането принуди въздушната възглавница да се премести и да се плъзне между стоманените пръсти.

— Готово. Взех я.

Моторите заработиха на максималните си обороти. Корпусът започна да вибрира, но остана затънал в калта. Мърсър затвори щипците. Назъбените краища сграбчиха здраво въздушната възглавница, впиха се в гумата и я разкъсаха. От дупката като шампанско от разклатена бутилка изригна въглероден двуокис. Подводницата леко се наклони, достатъчно, за да се освободи от тинята, и бавно започна да се измъква от калта, а кърмата се смъкна надясно. По плексигласа се стече тиня, която отново се утаи на дъното.

— Мамка му! Ти успя.

— Закрепи отново баластната плоча, защото инак няма да можем да помогнем на Чарли — предупреди го Мърсър.

— Дадено. — Джарвис затегна тежката плоча на мястото й и подаде тяга на двигателите, за да извади подводницата от дъното. След секунди „Скокльо“ се понесе нагоре, на няколко метра от облака тиня, който бавно се носеше по течението. От корпуса се стичаше кал. — Разминахме се на косъм. Никога не съм имал проблеми по време на потапяне, дори не съм катастрофирал с колата. Господи! Как е възможно да си толкова хладнокръвен? Окото ти не мигна, а аз за малко да напълня гащите.

Мърсър се усмихна.

— Не се тревожи. Ако номерът не беше станал, и аз щях да се паникьосам. А сега да отидем да видим дали Чарли се нуждае от помощ.

— Добре.

Изригването на метан хидрат беше свършило и към повърхността се носеха само няколко самотни мехурчета, сребристи кълба, които приличаха на огромни медузи на оскъдната светлина от подводницата. Двамата се върнаха при кулата и я обиколиха в широк кръг. Мърсър не попита защо Алан прави маневрата. Знаеше, че лоцманът търси остатъци от водолазния костюм на Чарли. Окуражени, че не откриха нищо, те бавно започнаха да се издигат, движейки се край западната страна на конструкцията, където го бяха оставили.

И там го видяха. Чарли явно беше загубил опора по време на изригването на газа и бе паднал с няколко метра, а после се бе блъснал в кулата и бе заклещил ръката си между две пресичащи се греди. Той висеше там почти в хоризонтално положение, като знаме на силен вятър.

Чарли очевидно е бил принуден да среже кабелите, за да се освободи от „Морски наблюдател“, затова комуникациите му бяха прекъснати, но явно видя фаровете на подводницата, защото размаха крака.

— Какво е положението там долу? — попита по предавателя Джим Маккензи, който беше извън обсег, когато „Наблюдател“ се бе впуснал в отчаяното си бягство да избегне експлозията, но сега отново бе върнал кораба на предишното му място.

— Радвам се, че чувам гласа ти, Джим — задъхано отвърна Джарвис.

— Едва се измъкнахме. Не предполагах, че старото корито може да се движи толкова бързо. Как сте, момчета?

— Освен че изстъргахме малко боя от носа на „Скокльо“, всичко е наред. При кулата сме заедно с Чарли. Заклещил е ръката си. — Алан приближи подводницата до водолаза, докато говореше.

— Можете ли да го измъкнете?

— Действаме по въпроса. Какво мислиш, Мърсър? Имаш ли други гениални идеи?

— Съжалявам, но пределът ми е по една на ден. Автоматичните ръце достатъчно силни ли са, за да го измъкнат?

— Съмнявам се. Направени са за деликатни операции, а не да мъкнат тежки товари.

— Добре. Тогава ще кажем на Джим да спусне кабела и оксижен.

— Работата е много сложна. Искаш ли аз да го направя? Мърсър сви рамене.

— С удоволствие, но аз не мога да управлявам подводницата. Освен това ще трябва да я направляваш срещу течението.

Джарвис включи микрофона си.

— Джим, имаме план. Можеш ли да спуснеш кабела на Чарли и оксижен?

— Мисля, че се досещам какво сте намислили. Дайте ни десетина минути.

Кабелът беше спуснат след осем минути и за един час, докато Алан даваше инструкции на Мърсър, бе запоен за гърба на водолазния костюм на Чарли. Най-трудната част на операцията беше да дават указания на краниста на „Наблюдател“. Едно погрешно движение или внезапно вълнение в океана в неподходящ момент можеше да откъсне ръкава на скафандъра и да убие водолаза вътре. След няколко напрегнати минути „Тритон“ се освободи и Чарли увисна като риба в края на кабела. Започнаха да го изтеглят. Джарвис зае позиция точно под него, докато го издърпаха към повърхността, в случай че заварката не издържи и водолазният костюм падне.

Джим Маккензи беше наредил да спуснат няколко лодки във водата, за да вземат „Тритон“. За половин час водолазите опънаха предпазна мрежа под Чарли, извадиха го и едва тогава изтеглиха подводницата от морето.

Люкът се отвори. Мърсър пое първата глътка чист въздух от пет часа и осъзна колко задушно бе станало в подводницата. Ярката слънчева светлина беше болезнена за очите му, но той обърна лице към нея, сякаш очакваше дълга цегувка.

Техниците вече бяха отворили гърба на скафандъра на Чарли. Високият слаб калифорниец се измъкна от водолазния костюм. Никой не коментира миризмата на урина. Спирит Уилямс разблъска тълпата и се хвърли върху съпруга си, като едва не го събори на палубата. Тя се смееше и плачеше едновременно и го задуши с целувки. Насъбралите се мъже се развикаха одобрително.

Чарли стисна ръката първо на Алан и после на Мърсър.

— Вие двамата се страхотни. Помислих, че е свършено с мен, когато експлозията на газа ме събори от кулата. След това се заклещих, но метанът се взриви бързо и бях сигурен, че ще ме събори. Когато изригването най-после спря, реших, че сте до мен, но ви нямаше. Добре че загубих връзка, защото псувах като хамалин.

— И ние имахме затруднения — монотонно каза Джарвис.

— Стори ми се, че мина цял час, докато видях фаровете на „Скокльо“. Не бях изпитвал такова облекчение през живота си. Защо се забавихте толкова много със запояването?

— Наложи се да използваме оксиацетилен — отвърна Мърсър. — Оксиженът не беше заземен, затова волтовата дъга щеше да те изпържи в скафандъра.

— Логично! Благодаря!

Мърсър и Алан се спогледаха виновно.

— Благодари на Джим. Дори не ни мина през ума. Как се чувстваш?

Чарли прегърна Спирит.

— По-добре.

Тя се обърна към Мърсър.

— Сигурно очаквате да ви благодаря, че сте го спасили. „Господи, каква гадна кучка!“ — помисли Мърсър и се усмихна.

— Съвсем не.

— Е, няма да го направя. Вместо да ви благодаря, ще ви обвиня. Ако не му бяхте заповядали да се гмурне, всичко това нямаше да се случи.

Джим Маккензи пристъпи напред и попречи на Мърсър да каже на Спирит къде да си завре обвиненията.

— Добра работа свършихте и тримата. Страхотна. Гласът му обаче не прозвуча радостно, а разсеяно и загрижено. Те бъбриха още няколко минути и после Спирит поведе Чарли към каютата им, а Джарвис отиде да се изкъпе. Мърсър и Маккензи останаха сами до перилата, гледайки хоризонта. Вятърът разрошваше оределите коси на Джим. Измина минута мълчание.

— Ще ми кажеш ли за какво мислиш, Джим?

— Не приличаш на човек, който вярва в случайни съвпадения. — Маккензи запали цигара и предложи на Мърсър, който отказа.

— Като например как машината долу се включи точно докато бяхме там? Не вярвам.

— И аз не мисля, че беше случайно. Докато чакахме отново да се свържем с вас, проверих два пъти показанията на радара, сонара, акустичната техника и всички други уреди, които работят без прекъсване.

Сърцето на Мърсър се сви.

— И какво?

— Мисля, че сме попаднали на нещо голямо.

Мърсър не го поправи, че случайно са попаднали на нещо, а умишлено бяха примамени там от потъването на „Смитбек“.

— Получихме сигнал по пасивния сонар минута преди Чарли да съобщи, че перките на турбините на кулата започват да се въртят.

— Какъв сигнал?.

— Поредица от тонове. Не бяха хаотични. Продължиха само няколко секунди. Мисля, че беше акустичен активиращ код, изпратен да включи онова нещо и да освободи газа. Някой се опита да ни потопи.

„Или да саботира огледа на потъналия кораб и на странната подводна конструкция“ — помисли Мърсър. — Определи ли откъде идва сигналът? — Не продължи достатъчно дълго, за да засека координатите. Знаеш как пътува звукът през водата, затова не стана ясно откъде идва. Обхватът на радара ни е само трийсетина километра. На трийсет и два километра може да има кораб, който подслушва комуникациите ни, и е изпратил кода за активиране в критичния момент.

Мърсър отново огледа хоризонта — несъзнателна проверка дали не ги наблюдават. Разбира се, там нямаше нищо освен създадените от въображението му образи. Тиса беше казала, че организацията им е огромна и наброява милиони членове, макар мнозина да не знаят, че й принадлежат. Тайното ядро ръководело всичко и във вътрешния кръг имало престъпна отцепническа фракция. До този момент той не знаеше дали да й вярва. Доколкото беше видял, групировката се състоеше от неколцина стрелци, които не изпитваха угризения да убиват. Можеше да бъдат от всяка периферна организация, притежаваща оръжия и водена от омраза. Сега обаче Мърсър имаше доказателство за нещо друго. И не само кулата — изключително скъпо съоръжение, което беше по възможностите само на най-големите многонационални компании. Същинското доказателство беше сигналът за активиране, изпратен от друг плавателен съд. Това означаваше, че групировката има достъп до презокеански кораб и сложна мрежа от информатори, които да им съобщават кога да включат турбините.

Тиса го беше намерила и изпратила там, за да види с очите си на какво е способен Ордена и на какво тя се опитва да попречи. Мърсър се помъчи да определи какво е то всъщност, но не можа. Бяха построили кула за десетки милиони долари и това беше само малка част от възможностите им. Той имаше чувството, че се носи по течението на събитията. Ако това беше демонстрация, съпътстваща атракция, тогава колко голяма можеше да е главната им цел?

— Как се чувстваш? — попита Джим. — Пребледня.

— Добре съм — бавно отговори Мърсър, но не можеше да убеди нито себе си, нито Маккензи.

— Става нещо голямо, нали? Например нещо, за което говореше Спирит. Заговор на правителството?

Мърсър опита да се отърси от усещането, че е объркан и затруднен.

— Мисля, че този път Чичо Сам е невинен, но наистина сме замесени в нещо голямо.

— Какво смяташ да правиш?

— Да се ядосам — отвърна Мърсър и Джим го погледна учудено. — Не ти трябва да знаеш подробности, но откакто започна всичко това, аз съм една крачка назад и само регистрирам събитията, вместо да поема инициативата. Сякаш ме водят за носа. Показват ми улики, които водят до още въпроси. Трябва да намеря начин да поема контрола.

Маккензи пак не го разбра, но това нямаше значение. Мърсър познаваше чувствата си. Айра беше скрил истината от него. Същото беше направила и Тиса. И двамата го използваха за собствените си цели. Мърсър смяташе да принуди Ласко най-после да признае всичко, а когато отидеше в Гърция, щеше да притисне и госпожица Нгуен.

ХОНОЛУЛУ, ХАВАЙ

По пистата валеше ситен дъжд, когато Мърсър слезе от товарния самолет на военновъздушните сили заедно с двадесетина шумни морски пехотинци, готови за първата си нощ на американска земя от шест месеца насам. Те бяха членове на антитерористичен екип, командирован на Филипините. Мърсър се бе качил в техния самолет със съдействието на Айра Ласко.

Той спря, докато командосите се изнизваха покрай него. Неколцината, с които бе разговарял по време на полета, му пожелаха всичко хубаво, а останалите изгаряха от нетърпение да похарчат всичките пари в джобовете си. Към Мърсър се приближи техник с мокър дъждобран и работни наушници.

— Доктор Мърсър? — Да.

— Бихте ли дошъл с мен? Адмирал Ласко ви очаква.

Техникът го поведе към трактор влекач и седна зад волана. Мърсър се настани на тясната задна седалка и сложи чантата на коленете си. Влекачът потегли по зоната за паркиране. От едната страна на огромното пространство се виждаха хангари и контролни кули, а останалото тънеше в мрак.

Мърсър изви тяло, за да види накъде са се отправили, и забеляза самолет „Гълфстрийм“ като онзи, който Айра бе пратил да го закара в Зона 51. Вратата беше отворена и на асфалта струеше примамлива светлина. Влекачът се разтресе и спря, а техникът каза, че това е самолетът му. Мърсър слезе, махна му за довиждане и се качи по стълбата. Айра го чакаше в луксозната кабина.

Мърсър предполагаше, че ще се срещнат на съвещание във Вашингтон. Беше благодарен за частния самолет, след като единадесет часа се беше свивал сред развълнуваните морски пехотинци, но предпочиташе да спи по време на полета. Прекарал бе четири дни на борда на „Морски наблюдател“, докато Маккензи и екипът му се опитваха да ремонтират подводницата. Чарли му обясни как да работи с водолазния костюм „Тритон“, но накрая решиха, че това не е оптималната платформа, от която да изследват загадъчната кула, и се отказаха от идеята да се гмурнат заедно. Щеше да мине седмица, дори повече, преди „Скокльо“ отново да заработи и екипът да може да продължи проучването.

— Почти една седмица в морето, а нямаш тен — пошегува се адмиралът.

Мърсър беше блед, измъчен и изтощен.

— На проклетия кораб нямаше пиене и загубих алкохолното си зачервяване.

— Погрижих се самолетът да е добре зареден. Аз черпя. — Двамата си стиснаха ръцете и Айра стана сериозен. — Как мина?

Мърсър хвърли чантата си на багажното отделение над главите им и се отпусна на меката кожена седалка. Айра беше сложил водка и лимонов сок на масичката между тях. Мърсър напълни чашите, отпи голяма глътка, за да опита питието, и после го изгълта на един дъх.

— Колкото повече мисля за положението, толкова по-лошо става. Не мога да разбера срещу какво точно сме изправени. В Лас Вегас бяха неколцина въоръжени главорези и жена, която ми разказа странна история. Сега ги виждам като проклета армия със сериозно финансиране. На борда на „Морски наблюдател“ имаше архитект. Двамата гледахме видеозаписа, който успяхме да направим. Той изчисли, че кулата струва най-малко сто милиона долара.

— Имаш ли представа какво е предназначението й? Командирът на полета съобщи на пътниците да закопчаят коланите, защото имат разрешение да излетят. Двигателите забръмчаха пронизително. Мърсър изчака, докато лъскави-ят самолет се издигна във въздуха, чак тогава отговори на въпроса на Айра.

— Очевидно е построена над неотбелязани досега залежа от метан-хидрат.

— Ти беше много предпазлив, когато ми се обади от кораба — прекъсна го Ласко. — Какво е това нещо? Не съм чувал за него.

— Не ти съобщих подробности, защото мисля, че някой подслушва комуникациите на „Морски наблюдател“. Затова са знаели кога да включат кулата.

— Ще питам флота. Може би наблюдават района. Ако се е приближил някой кораб, може да са му направили няколко снимки.

— Добре. Метан-хидратът е бъдещето на енергетиката с твърдо гориво на планетата. Представлява лед с метан, затворен в кристална решетка. Не съм експерт, но съм чел, че в тези залежи от въглеводороди на дъното на океана е затворена повече енергия, отколкото е необходима да задоволи потребностите ни за векове. Ресурсите от метан-хидрат са по-големи от въглищата, петрола и природния газ, взети заедно. Най-хубавото е, че лъвският пай се намира по американското крайбрежие. Големите петролни компании се мъчат да разработят технология за експлоатацията им, но ще минат още много години преди това да стане реалност. Проблемът е, че залежите са нестабилни. Подводно свличане или земетресение може да стане причина милиарди тонове метан-хидрат да се изпарят и да изригнат. Ето защо експлоатацията е трудна. Петролна платформа може да наруши равновесието на метан-хидрата и да предизвика изригване, което да я разруши и да освободи тонове парников газ. Природозащитниците правят всичко по силите си, за да предотвратят бъдещото му използване.

— Логично е — измърмори Айра.

— Опасността е реална. Преди около осем хиляди години подводно свличане е освободило наведнъж огромни залежи по крайбрежието на днешна Норвегия. Триста и петдесетте милиарда тона метан-хидрат, които са стигнали до атмосферата, са повишили температурата в света с дванадесет градуса и са спомогнали за бързото настъпване на края на първия ледников период. Не знам как организацията е намерила залежи от хидрати толкова навътре в океана. Доколкото ми е известно, никой не е търсил там. А кулата е направена или да охлажда хидратите, като вкарва разтвор от студена морска вода в дъното, или да ги затопли и да причини катастрофално изригване.

— Но защо? За какво му е на някого да го прави?

— Нямам представа. Ако искат да потопяват кораби, ще им излезе по-евтино да ги взривят. Не мисля, че е това. Предполагам, че кулата поддържа стабилността на метан-хидрата. Когато е получил сигнала за помощ, „Морски наблюдател“е извършвал изследвания на дълбокоокеанските течения. Разпитах неколцина учени. Проследявали са струя топла вода близо до дъното на океана. Минава от Филипинско море до Алеутските острови. Според експедиция на Националната агенция по океанография и метеорология преди десет години течението не е съществувало. Те предполагат, че се е зародило в резултат на глобалното затопляне. Може би организацията на Тиса Нгуен го е открила преди няколко години, знаели са за залежите от хидрати и са осъзнали, че ако не направят нещо, за да попречат на топлината да ги разтопи, ще стане екологична катастрофа.

— Възможно ли е да бъде с мащабите на случилото се в Норвегия?

— Все още не знам. Когато тръгнах, от борда на „Морски наблюдател“ спускаха магнитометър, за да определят обхвата на мрежата от тръби под тинята. Засега са установили, че на осем квадратни километра от дъното са прокарани охладителни тръби. Роботите не могат да измерят точно дълбочината на пласта метан-хидрат, но е ясно, че залежите са огромни и само малка част от газа е била освободена, когато са поразили „Смитбек“и „Наблюдател“. Джим Маккензи, шефът на водолазния екип на кораба, смята да останат в района, докато поправят подводницата. Надявам се, че ще се погрижиш за хората на „Наблюдател“. Те правят всичко за нас.

— Флотата ще изпрати своя изследователска подводница след три седмици, затова в замяна ще получат каквото искат. Не се тревожи. Преди малко каза, че според теб някой подслушва комуникациите на „Наблюдател“. Това ли е обяснението ти защо газът е изригнал, докато сте били долу при кулата?

Мърсър му разказа за акустичния сигнал, който Джим Маккензи бе засякъл.

— Мисля, че в продължение на години групировката на Тиса е използвала кулата, за да поддържа стабилността на залежите от хидрати. В организацията възникнали разногласия. Тя не уточни за какво става дума, но се обзалагам, че отцепниците са си присвоили кулата и са решили да пуснат механизма на обратен ход. Не ме питай защо. Нямам представа. Знам само, че след случилото се в Лас Вегас техният дневен ред не съвпада с нашия.

— Като спомена Вегас… — Айра взе куфарче от седалката до него и го отвори. Докладът, който подаде на Мърсър, имаше гриф „СТРОГО СЕКРЕТНО“. — Не разбирам научната терминология. Браяна Мари едва ли може да я преведе на прост език, но ми обясни основното.

— Какво е това? — Мърсър разтвори папката и прелисти изпълнените с текст и чертежи страници.

— Доказателство, че Тиса Нгуен те е излъгала. Мърсър се стресна. През последните няколко дни се беше съсредоточил върху нея като единствен източник на достоверна информация.

— Я повтори!

— Излъгала те е как организацията й е разбрала, че извършваме таен експеримент в Зона 51.

„Излъгала ме е?“ Мърсър изгълта второто си питие и си наля трето. Беше ли се хванал на най-стария номер в разузнавателната игра — да й повярва, защото е екзотична и красива?

В очите му блесна гняв. Как можеше да е толкова глупав? Вярно, едва не го бяха убили и беше разбираемо да е непредпазлив, но оттогава не бе направил нищо, за да провери достоверността на историята й. Слава Богу, че поне Айра не разсъждаваше с хормоните си!

Мърсър се ядоса на себе си. Изгаряше от нетърпение да отиде в Гърция.

— Е, разкажи ми какво научи.

Ласко видя самообвинението, изписано на лицето му. Това и очакваше от приятеля си.

— Значи са разбрали за експеримента от сеизмичния трус в Зона 51, така ли?

— Така ми каза Тиса Нгуен. Аномално земетресение.

— Доктор Мари намери данните от деня, когато подводницата се е материализирала под планината. Имало е десетки трусове на запад, но нито един близо до Зона 51. Най-големият е бил със сила четири цяло и две с епицентър до Барстоу, Калифорния. Твърдят, че бил вторичен трус от земетресението в Бейкърсфийлд преди няколко месеца. Имало е трусове със сила три цяло и четири в щата Вашингтон и три цяло близо до Рино. Подводницата не е предизвикала трус, който би могъл да бъде регистриран, когато се е върнала.

Мърсър не отговори веднага. Търсеше и намери недостатък в твърдението на Айра.

— А как са разбрали, че правите нещо там? Тиса Нгуен знаеше датата, часа, всичко.

— Рандъл — отвърна Ласко. — Спипали са го или вече е бил в групировката им. Той трябва да им е казал, че нещо става, макар да не е знаел какво.

Мърсър отново се замисли върху логиката в думите му и се запита дали иска да оневини Тиса, защото е права или защото му се иска да е права. Съмненията му бяха неприятни.

— Очевидно никой в мината не е знаел какъв е експери-ментът. Но някой знаеше ли датата, когато се случи?

— Не трябваше да я знаят — отговори Айра. — Това обаче не означава, че информацията не се е изплъзнала някак. Знам за какво намекваш, но трябва да гледаш трезво на нещата. Единственият начин Тиса Нгуен да знае датата и часа на нашия експеримент е изтичане на информация от мината. Някой е проговорил и Дони Рандъл е предал данните. По-късно може да е получил заповед да саботира работата — срутването, което те доведе там, и после експлозията.

— И като не успя, те се опитаха да ме застрелят в Лас Вегас.

„Може ли да е толкова лесно?“ — запита се Мърсър. В това имаше логика. Поне повече смисъл, отколкото в предположението организацията на Тиса да разкрие появата на подводницата по някакъв друг, неизвестен начин. Съмненията обаче продължиха да го измъчват. Пропускаше нещо. Но какво?

Групировката на Тиса бе открила залежи от метан-хидрат там, където никому не бе хрумвало да търси, и тайно бе направила огромен механизъм, който да ги предпазва. Постиженията им бяха невероятни и показваха изключително високо техническо ниво. Може би бяха откраднали тайния проект на Ласко с някакви необикновени методи и средства.

— Е, и какво ще правим сега? — попита той.

— Зависи какво ще научиш в Гърция.

— Тиса ми каза за някакво необяснимо явление в Тихия океан, за да привлече интереса ми. Е, успя. Сега обаче дори не ми се мисли какво ще се случи на Санторин.

— Искаш ли подкрепления? Мърсър поклати глава.

— Това ще я уплаши. Не ме питай как и защо, но съм убеден, че тя е на наша страна и затова се срещаме на такова отдалечено място. Вероятно е можела да ми разкаже всичко в Лас Вегас или на друго място, но ще се чувства удобно на Санторин, защото е далеч от отцепниците, от които се опитва да ме предпази. Ако се появя с група мъже със слушалки в ушите, които ме следват по петите, Тиса може да избяга. Айра кимна.

— Съгласен съм. На летището ще те чака шофьор. Ще държи табелка с надпис Хари Уайт.

— Хубав щрих — усмихна се Мърсър.

— Ще трябва да вземеш ферибот до Санторин, защото пакетът, който той ще ти даде, не трябва да минава през скенерите на охраната на летището, ако се досещаш какво имам предвид.

— Оръжие?

— „Берета 92“, любимият ти пистолет.

— Това подкрепление ми харесва.

САНТОРИН, ГЪРЦИЯ

Мърсър стоеше до перилата на дългия ферибот по пътя между островите и гледаше вълните. Гледката беше малко по-различна от онова, което беше видял от „Морски наблюдател“в противоположната страна на земното кълбо. Очите го сърбяха и тялото започваше да го боли от дългото пътуване и липсата на сън. Разкритието на Айра за вероятността Тиса да го лъже засили изтощението му. По време на полета от Вашингтон той разсъждаваше върху последиците и следващите си ходове. Опасяваше се, че организацията е построила кули като онази край Гуам и над други залежи от метан-хидрат. Екологичните опустошения от мощно координирано освобождаване на газа бяха неизмерими.

Фериботът беше тежко натоварен и стотици пътници бяха излезли на палубата в очакване да видят остров Тира, повече известен като Санторин. Млада двойка германци, очевидно на сватбено пътешествие, се приближиха до Мърсър и застанаха съвсем близо до него. Той се обърна така, че Русокосият съпруг да не усети тежкия автоматичен пистолет под мишницата му.

Изведнъж настъпи суматоха. Всички започнаха да сочат с пръст и се притиснаха до перилата. Неясното петно в далечината беше Санторин — рай от поразителни варосани къщи и куполовидни покриви, боядисани в отличителното синьо на рекламните плакати в целия свят. Образуван от вулканични изригвания, островът с форма на полумесец е бил значително по-голям, докато катастрофално вулканично изригване преди три хиляди и шестстотин години разрушило половината кратер и изхвърлило облак пепел, който според мнозина археолози станал причина за унищожаването на Минойската цивилизация на остров Крит на няколко стотици мили на юг. С плажовете си с черен пясък с едни от най-зрелищните гледки в света, Санторин беше добре развит като европейска туристическа дестинация.

Очуканият ферибот се приближаваше към острова и на перилата се трупаха все повече пътници. Въпреки че до разгара на туристическия сезон оставаха няколко месеца, Мърсър беше притиснат от тълпи полупияни екскурзианти, които развълнувано сочеха Фира, най-големия град на Санторин. Разположен в наводнения кратер, градът застрашително се бе вкопчил в скалите, сякаш се бе сраснал с тях.

Фериботът навлезе в залива и вълните, които непрекъснато го клатеха, откакто бе потеглил от Пирея, внезапно стихнаха. По-пияните летовници залитнаха. Надвисналите над ферибота скали бяха сухи и безплодни. Малкият остров в средата на кратера представляваше купчина камъни. Ако не беше градът, Санторин щеше да изглежда първобитен.

Бавно движещият се плавателен съд се насочи, към пристанището в подножието на планината под Фира. Стотината пътници откъснаха очи от гледката и тръгнаха към пешеходната рампа.

Мърсър изчака до перилата, докато всички слязоха. Малкият пристан скоро се превърна в море от движещи се хора. До града водеха три пътя. Туристите можеше да се качат по виеща се пътека от стъпала или да наемат муле. Имаше и модерен лифт, водещ право във Фира. Мърсър беше твърде уморен, за да се изкачи по стъпалата, а пътуването с муле отхвърли като твърде ексцентрична туристическа атракция, затова реши да използва лифта, но чак след няколко курса, за да намалеят тълпите.

Той взе леката си чанта и слезе на бетонния кей. Горещината го блъсна с пълна сила. Във вулканичния кратер не повяваше вятър и от купчините изпражнения на мулета се вдигаха рояци мухи. Хората, изкачващи се по пътеката, изглеждаха прегърбени като шерпи под раниците си. Неколцина вече се бяха отказали и слизаха към станцията на лифта.

Мърсър трябваше да чака десетина минути, за да плати за пътуването и да се качи в остъклената кабинка. Хората около него оживено бъбреха на различни езици. Повечето бяха германци или скандинавци, но имаше и три млади австралийки и американска двойка, която сякаш бе дошла от хипарска комуна. Мърсър усещаше емоциите им и му се искаше и той да изпитва същото оживление и въодушевление. Те бяха дошли да се забавляват, а Мърсър не знаеше какво го очаква и започваше да гледа подозрително на неизвестността.

Пистолетът беше приятно хладен под мишницата му.

Кабинката се разтресе и се отправи нагоре по стръмния планински склон. Докато се издигаха, гледката ставаше все по-обширна и зашеметяваща. Далеч долу в кратера яхта със снежнобели платна търсеше вятър, който да я изпрати по пътя си. Слънцето в далечината бе започнало да се зачервява и хвърляше алени отблясъци върху вълните. Видя се и по-голямата част от града — тесни виещи се улички, черкви със сводести покриви и приказни къщи с надвиснали на няколко метра над водата балкони.

Ако това беше любимото място на Тиса, Мърсър разбра защо тя се чувства в безопасност там. Островът беше прелестен, пълен с очарование и драматична красота. Той изпита желание да бъде на Санторин на почивка заедно с Тиса, вместо да се занимава с мисията, която му предстоеше.

Кабинката стигна до последната станция и отново се разтресе. Вдясно стотици предимно млади туристи се бяха събрали на стъпалата и по тротоарите на улица „Номикос“, най-популярното място в града, за да чакат прочутия красив залез. Лицата им бяха обърнати към слънцето като слънчогледи.

Мърсър инстинктивно огледа тълпата, търсейки нещо необичайно, например мъже с якета, под които да крият оръжия, или да наблюдават хората, а не пейзажа. Той забеляза неколцина подобни, но те бяха младежи, тръгнали да търсят жени, или жени на лов за мъже. На ферибота беше чул, че Фира е известен в Европа с нощния си живот.

Вратите на кабинката се отвориха и Мърсър изскочи навън. Беше благодарен, защото изпаренията от пачули, излъчвани от бохемите, изгаряха ноздрите му. Хората често се пръскаха с този силен парфюм, за да прикрият смрадта на марихуана по дрехите си. Мърсър би предпочел миризмата на наркотика.

Той се остави приливът от хора да го тласка по улица „Номикос“, докато търсеше Тиса. В едната си ръка държеше чантата, а другата небрежно бе опрял над кобура — ако някой се блъсне в него, да не го усети. Тълпата беше твърде гъста, за да забележи един-единствен човек, и Мърсър привличаше внимание върху себе си, защото не гледаше залеза като всички останали.

Лицата около него сияеха в очакване, готвейки се да превърнат в ритуал нещо обикновено като залеза на слънцето. Мърсър никога през живота си не се беше чувствал по-отчужден. Страхът от неизвестността от мига, в който стрелците го бяха нападнали в хотел „Луксор“, се засилваше.

В блъсканицата той не усети притискане на човек.

Рязко се обърна и видя засмените очи на Тиса Нгуен, която току-що го бе целунала. Едва тогава осъзна, че тя е висока почти колкото него.

— Знаех си, че ще дойдеш — каза Тиса със смесица от вълнение и смущение от нескритата си радост.

Мърсър не отговори. Причината беше пурпурночервеното слънце, романтиката на мига или може би нещо по-завладяващо. Но каквото и да беше, той знаеше, че не е виждал по-красива жена от Тиса, застанала пред него като древна жрица, извършваща ритуал по здрач. Тя беше със сандали и тясна рокля без ръкави, която й стоеше безупречно. Кожата й блестеше от слънчев загар и роклята изглеждаше още по-бяла.

— Здравей! — смотолеви Мърсър.

— Каква весела среща! — присмя му се Тиса. — Извинявай, че те стреснах, беше много сериозен. Разваляш залеза, като си толкова мрачен.

Той се накани да й каже колко потиснат се чувства, но се отказа и се усмихна.

— Тъкмо си мислех колко по-хубава ще бъде гледката, ако се появиш ти.

Тя се усмихна на комплимента.

— Желанието ти се сбъдна.

Мърсър се вторачи в нея на помръкващата светлина и видя че не само роклята и тенът я правят толкова жизнена. Имаше и нещо друго. Той си спомни за страданието в очите й, когато беше спасила живота му, и отново го потърси. Издължените й черни очи бяха ясни и бистри. Нямаше и следа от агонията, която й придаваше уязвим вид. И после тъгата отново ги изпълни, помрачи изражението й и измести щастието й. Тиса отмести поглед встрани, сякаш фактът, че го виждаше, й напомни за мъката й.

— Предполагах, че ще дойдеш ден по-рано — каза тя. — Посрещах всеки ферибот, откакто пристигнах тук.

На Мърсър му стана неприятно, че беше помрачил радостта й.

— Щях да дойда, ако можех — смутено отвърна той. — Ти ми даде убедителни доказателства, че трябва да те приема сериозно.

Тиса изглеждаше изумена.

— Трябва да ми повярваш, че не знаех за кораба, който потъна. Чух го по новините и ми призля. Когато ти казах, че в Тихия океан ще се случи нещо необяснимо, очаквах, че изследователският кораб на име „Морски наблюдател“ ще регистрира повишеното ниво на метан и ще намери кулата.

— Идвам от „Наблюдател“.

— Тогава знаеш, че учените на борда изследват дълбокоокеанските течения. Част от работата ми в Ордена е да наблюдавам някои от нашите по-известни обекти в света, за да се уверя, че няма да им се случи нищо лошо. Преди няколко месеца научих за мисията на „Наблюдател“и бях сигурна, че ще открият залежите от метан-хидрат. Не знам нищо за военния кораб, който преди това е минал оттам.

Тонът й беше умолителен. Мърсър се огледа. Неколцина туристи ги наблюдаваха с кисели физиономии — вероятно мислеха, че Тиса и Мърсър са любовници и се карат, разваляйки романтичната атмосфера.

— Трябва да се махнем оттук — каза той. Тя мигновено прочете мислите му.

— Къде си отседнал?

Хората на Айра Ласко бяха уредили пътуването и престоя в хотела. Мърсър извади пътеводител от джоба на якето си.

— Да видим. Хотел „Кавалари“.

— Добре. Мисля, че не е далеч.

— Но не си сигурна.

— Идвам тук за пръв път — закачливо възрази тя — и прекарах повечето време на пристана за фериботи да те чакам.

От момента, в който Тиса бе поискала да се срещнат на Санторин, Мърсър бе смятал, че тя добре познава острова и се чувства в безопасност там. Поредното грешно предположение.

Слънцето се беше скрило зад хоризонта и тълпата започна да се разпръсква. Тиса поведе Мърсър към центъра на града. Двамата изкачиха виещите се стълби към улица „Ипапантис“. От двете страни имаше барове и бижутерски магазини. Във въздуха се разнасяха ухания на агнешко и говеждо печено и лекият аромат на най-хубавия зехтин в света. Групи шумни младежи обикаляха насам-натам в търсене на момичета. Настроението им беше безгрижно.

Хотелът беше построен в скалата като по-голямата част на Фира и до стаите се слизаше по разнебитени стълби. Управителят регистрира Мърсър и ги поведе заедно с Тиса надолу по спиралните стъпала към стая с балкон. Помещението беше издялано в камъка.

Мърсър хвърли чантата си на леглото, извини се и влезе в банята, а Тиса се вторачи в потъмняващото море, чиито вълни се плискаха на тридесетина метра отдолу. Мърсър се избръсна набързо, сложи си дезодорант, смени ризата и спря на прага.

Бризът развяваше косите на Тиса. Тя беше махнала очилата си и стоеше със затворени очи срещу соления морския вятър. Устните й бяха леко разтворени, сякаш вкусваха въздуха. Мърсър отново бе поразен от красотата й и невинния й вид, когато не вижда очите й. Съхрани в паметта си спомена за образа й в този миг.

Тиса усети присъствието му, бързо сложи очилата си и се обърна към него. Имаше виновен вид.

— Тук ли искаш да разговаряме?

— Не — усмихна се Мърсър. — Искам да пийна нещо. Забелязах, че барът на хотела е два етажа над нас.

Пет минути по-късно те седяха на уединена маса с изглед към кратера на древния вулкан. Нощта беше хладна и заведението се отопляваше от високи газени печки. Мърсър се усъмни дали непознатият сервитьор ще му приготви точната пропорция водка с лимонов сок и си поръча голяма водка и газирана вода. Тиса поиска само минерална вода.

— Е, сега може да разговаряме — каза той, усещайки как схванатите мускули на раменете му се отпускат. — Разкажи ми за кулата.

— Трябва да се върна малко назад, за да ме разбереш по-добре. Знаеш ли какво е акупунктура?

Мърсър не очакваше такъв странен въпрос и се изненада. За миг сякаш отново се озова в подземната килия в Панама заедно с китайския инквизитор психопат господин Сън, който забива в кожата му стотици тънки игли, за да предизвика невъобразима болка във всички части на тялото му. Споменът беше пресен и макар че Мърсър не пострада физически, раните върху психиката му все още не бяха заздравели. Предишният ужас се завърна и го принуди да преглътне с усилие питието си, за да прочисти гърлото си.

— Донякъде.

Тиса сякаш не забеляза смущението му.

— Тогава знаеш, че тялото е свързано със силови линии, които пренасят човешката чи, духовната същност, и тези пътища може да се манипулират, за да се облекчи стрес или болка.

— Или да се предизвикат — тихо отбеляза той.

— Да, това изкуство има и тъмна страна — призна тя. — Но ако се прилага правилно, акупунктурата е доказан лечебен метод, който въздейства и върху животните, и върху хората. Вярваш ли на това?

— Да.

— Добре. Ами ако ти кажа, че Земята е като човешкото тяло и също има пътища за силата чи?

— За магнитните линии ли говориш?

— Не, не за осезаема сила, а за нещо повече… — Тиса се замисли за подходящата дума, но не се сети. — Неосезаемо. След малко ще ти дам доказателство, но в името на разговора допусни, че Земята има жизнена сила като човека.

Мърсър кимна.

— Добре, ще се съглася с теб. Засега.

Тя се усмихна загадъчно, сякаш искаше да каже, че ще го накара да си заплати за недоверието.

— Ще видиш, че силата е реална. Ако някой я открие и разбере как се концентрира на определени места на земната повърхност, той може и да я контролира.

Мърсър повдигна вежди в недоумение.

— Акупунктура на планетата?

— Точно така. — Тиса беше доволна, че я разбра.

— Моля те, не ми казвай, че сте построили кулата като гигантска игла за акупунктура, за да облекчавате болките на Земята.

Тя се намръщи на подигравателния му тон.

— В известен смисъл е точно така. Онова, което ще ти кажа, може да бъде потвърдено, като се проверят океанографските данни. През последните петнадесет години в Тихия океан се е оформило ново топло течение, което повишава температурата на дъното.

— Да, знам. Разговарях с учените на борда на „Морски наблюдател“. Според мен организацията ти знае за течението и че на пътя му има големи залежи от метан-хидрат. И сте построили кулата, за да поддържате стабилността им.

— Наистина разбираш. Метан-хидратът може да съществува в много тесен обхват от температури и налягане и новото по-топло течение все някога щеше да причини освобождаването му. Трябваше да направим нещо. Кулата използва течението, за да захранва с енергия механизъм за охлаждане на специална течност, която не позволява на газа да изригне. Част от метана обаче изтече. Ето това мислех, че ще открие „Морски наблюдател“и ще види кулата.

— Спомена, че наблюдаваш и други обекти от името на твоята организация.

— Ордена.

— Да, Ордена. Има ли други такива кули?

— Онази е единствената, но мисля, че се досещам какво всъщност питаш. Дали има други инсталации, които може да се използват, за да навредят на хората. Опасявам се, че отговорът е да. Не знам обаче дали разколническата фракция се опитва да поеме контрола над тях. Съмнявам се, защото на много обекти има служители на пълно работно време. Лесно са завзели онази кула, защото се управлява самостоятелно.

— Щом сте знаели за течението и за метан-хидрата защо не сте казали на света? На Обединените нации или на друга организация? Защо го правите сами?

— Защото постъпваме така от двадесет години. Думите й го накараха да потрепери. Мърсър я погледна недоверчиво.

— Не каза ли, че организацията е на сто години?

— Не. Орденът е създаден преди пет столетия, но едва от двадесет години наблюдаваме чи на Земята.

— Пет столетия? — Мърсър се облегна назад на стола си. Предполагаше, че Орденът е образуван наскоро и представлява поредната ню ейдж[51] организация, която говори за чи и силови линии.

Пет столетия обаче изглеждаше по-скоро като утвърдена религия.

— Да, от времето на адмирал Чжън Хъ и флотилиите със съкровищата на Китай.

— Не съм запознат с…

— Малцина знаят за това. Чжън Хъ е бил роб евнух, който станал един от най-великите китайски пълководци. От 1405 до 1433 година е бил командир на седем епични похода, които стигнали чак до Персийския залив, Мадагаскар и Африка. Някои казват, че е ходил дори до Южна Америка, и има археологически доказателства в подкрепа на това твърдение. Корабите му били най-големите и величествените, правени дотогава, дълги сто и двайсет метра, преди Христофор Колумб да открие Америка с трийсетметрова каравела. Ако не греша, корабите на адмирал Чжън Хъ са били най-големите до настъпването на Индустриалната революция.

— Нямах представа.

— Защото си жертва на предубеденото западно образование — подразни го Тиса. — Периодът на управление на династията Мин е единственият в китайската история, когато са погледнали отвъд империята си и са потърсили начини да търгуват с други народи, вместо да чакат търговците да отидат при тях. Османската и Персийската империи били в разцвет и обменът на стоки и знания бил безпрецедентен. Флотата на Мин била най-могъщата в света и била готова да владее морските пътища. Никой не можел да я спре. И тогава императорът забранил океанската търговия и Китай отново затворил границите си за всички, освен за неколцината, които пътували по Пътя на коприната. Флотилията била унищожена, а членовете на екипажите и капитаните, видели далечните страни — убити. Много от нещата, донесени в Китай, били изгорени.

Мърсър беше заинтригуван от разказа й и си представи огромното богатство, което Китай бе натрупал. — Защо?

— Не била съобщена причина. Никой не се осмелил да оспори заповедите на императора. Един човек обаче го сторил. Учен конфуцианец на име Чжу Чжан-дзъ, главен писар в императорския дворец. Той заклеймил унищожаването на корабите и рискувал живота си, като тайно отвлякъл най-хубавото от онова, което донесли търговците. Съкровището съдържало ръкописи и текстове, събрани от четирите края на земното кълбо, произведения на видни математици от арабския свят и безценни творби на изкуството, резби от слонова кост, скъпоценни камъни и тонове злато. Това било вероятно най-голямото хранилище на знания и открития в историята на човечеството.

— Описваш нещо като Александрийската библиотека.

— Може би част от колекцията й са били съкровищата, събрани от Чжу Чжан-дзъ. Кой знае? Легендата разказва, че наблюдател, застанал на висока планина, не можел да види края на кервана. Чжу Чжан-дзъ закарал богатствата в долина навътре в Западен Китай и поръчал на местните жители да ги пазят добре. Той починал на връщане за императорския дворец и архивите изглежда изчезнали завинаги. Но Чжу Чжан-дзъ не бил избрал случайно долината. Ринпоче-Ла било загадъчно и легендарно място макар че се намирало високо в подножието на Хималаите, там било топло през цялата година. Селото било построено край геотермални извори, които позволявали стандарт на живот, какъвто не можел да се намери никъде другаде в онази суха и безплодна част на страната.

— Звучи като книгата „Изгубеният хоризонт“ от Джеймс Хилтън.

— Разказът му за Шангри-Ла по всяка вероятност се основава на легендата за Ринпоче-Ла — съгласи се Тиса. — Също както Брам Стокър е бил вдъхновен да напише „Дракула“, след като чул за Влад Трети, краля на Трансилвания. Сто години престояли архивите в огромните подземни хранилища на манастира. И тогава някои монаси започнали да разгадават оставеното от Чжу Чжан-дзъ и една определена част от съкровището привлякла вниманието им.

— Предполагам златото.

— Пак западното влияние! — присмя му се тя. — Не. Планове, чертежи и текстове, дар за императора от султана на Мускат, вероятно най-богатият човек в света по времето, когато флотилиите със съкровищата обикаляли Персийския залив. Никой не знае как е попаднал на документите. Смята се, че са дело на един от неговите велики математици. Когато чух тези истории като малка, си го представих като арабски Леонардо да Винчи. Животът на няколко поколения монаси в Ринпоче-Ла преминал в разгадаване на пълния потенциал на оставеното и още много години, всъщност векове, докато се опитат да направят оракула, описан в чертежите на султана.

— Оракул?

— Наричали го Пъпа на света, машина за прецизно измерване на чи на Земята. Монасите завършили работата си през петдесетте години на деветнайсети век и се заели да проверяват дали машината има право. И скоро разбрали, че е свръхестествено безпогрешна. Години наред те изпращали хора да пишат хроники за последиците върху чи и да докладват на ламата какво са видели. Така било до лятото на 1908 година, когато катастрофално явление нарушило деликатното равновесие на силите на планетата.

Годината събуди паметта на Мърсър.

— Може ли да се осмеля да отгатна точната дата? Тринадесети юни 1908.

Този път беше ред на Тиса да се изуми и да онемее за миг.

— Откъде…

— В онзи ден близо до село Тунгуска в Сибир е паднал метеорит, който е опустошил няколко хиляди квадратни километра в тундрата. Експлозията е била чута в Скандинавия и затъмнила небето чак в Лондон. Едва ли е имало много други катастрофални явления в онази година.

Очите й все още бяха широко отворени.

— Малцина са чували за това събитие, а ти знаеш дори точната дата.

— Някой път ще ти разкажа откъде знам — уклончиво отвърна той и после насочи разговора обратно към нейната история. — Смяташ, че падането на метеорита е променило равновесието в света?

— Не на планетата, а на силите чи. Дотогава Земята се държала точно както оракулът в Ринпоче-Ла предсказвал. След катаклизма предсказанията вече не били точни. Датата и мястото на предсказваните катастрофи се различавали все повече с течение на годините. Преди две десетилетия беше решено Ордена да направи нещо, за да коригира несъответствията, да излекува Земята и да възстанови правилния баланс на чи.

— И кулата е един от начините да го направите?

— Не. Кулата е само малък проект. Краткосрочна, временна помощ — усмихна се тя. — Главните ни усилия са малко по-сложни. За да възвърнем равновесието в света, ние трябва да се съсредоточим върху точките, където се пресичат линиите чи. Това става все по-трудно, защото човечеството също започва да влияе на чи с ядрени опити и хидроелектрически централи, които променят теченията на реките. Всичко това се отразява на силовите линии.

Мърсър полагаше усилия недоверието да не се изпише на лицето му. В разказа на Тиса може би имаше зрънце истина, но той не вярваше и на дума от тълкуването й.

— Тогава ви е неприятно, че Китай строи язовир „Три клисури“, най-големия хидропроект в историята.

— Напротив — побърза да възрази Тиса. — Членове на нашата организация бяха в комисията, за да наблюдават изграждането му. „Три клисури“е важна фокусна точка за чи. Тежестта на водата спомага за възстановяването на равновесието на Земята.

Мърсър се подсмихна.

— Я стига, Тиса! Това е абсурдно.

— Преди осем години към теб се обърна компания на име „Джагър Металс“ да им помогнеш да разработят медна мина в Бразилия. Спомняш ли си?

— Смътно — неспокойно отвърна Мърсър. — Отказах. Откъде знаеш?

— Ордена контролира „Джагър Металс“. Спомняш ли си защо отказа предложението?

— Искаха да изкопаят милиарди тонове пръст и камъни заради медни залежи, които не оправдаваха разходите. Опитах се да им обясня, че изливат пари в бездънна яма, но на никого от борда на директорите не му пукаше.

— Знаеш ли какво стана с „Джагър Металс“?

— Да. Започнаха да осъществяват проекта, изкопаха широка пет километра и дълбока двеста и петдесет метра дупка в средата на джунглата и фалираха.

— Никой обаче не знае, че мястото в джунглата е точка на чи и премахвайки всичката онази пръст, ние успяхме да възвърнем пет минути точност.

— Аз…

Той сдържа иронията си. Навремето подозираше, че грандиозното фиаско е финансова измама. След като отказа, Мърсър беше проследил развитието на историята в професионалните списания „Джагър Металс“ бяха прахосали седемдесет милиона долара преди да се откажат, но когато минногеоложката компания се провали, никой не се оплака. Разследването на Комисията по ценните книжа и фондовата борса разкри, че парите са дошли от частен източник, който бил доволен от „вярата“ на „Джагър Металс“. Организацията на Тиса ли беше онзи частен източник? Възможно ли беше да са искали само огромна дупка в Земята, а не медта?

„Те са направили подводна кула, за да поддържат стабилността на залежите от метан-хидрат“ — напомни му вътрешният глас. Изглежда никой не можеше да оспорва и да се съмнява в методите и мотивите на Ордена.

Тиса наблюдаваше играта на противоречиви чувства в очите му и изглеждаше доволна.

— „Джагър Металс“е поредният пример как действаме. Трябваше да видиш петролното поле, което една компания разработи с наши пари в Централна Австралия, на хиляда и петстотин километра от най-близките петролни залежи. Помислиха ни за луди, но взеха парите ни и изкопаха за нас хиляда и сто кладенеца, всичките сухи. — Тя се намръщи. — Неприятно ми е да призная, че целият онзи труд коригира само шест минути. Не се тревожи. Утре ще разбереш по-добре.

— Какво ще стане утре?

— Ще трябва да почакаш. Моля те за една нощ търпение. И ако след това решиш, че не съм права, вече нищо няма да има значение.

Тиса говореше сериозно и искрено и Мърсър си спомни какво му бе казала в нощта, когато се запознаха.

— Краят на света?

— Да, на света такъв, какъвто го познаваме. — Очите и заблестяха на лунната светлина.

Той разбра, че няма значение дали й вярва. Пределно ясно беше, че Тиса е убедена в твърденията си. Дълбоката меланхолия отново изкриви чертите на лицето й.

— Колко е часът? — попита тя само за да каже нещо.

— Осем. Това ми напомни, че имам нещо за теб. — Мърсър бръкна в Джоба на якето си и й подаде тънка черна продъл-говата кутийка. Вътре имаше златен дамски часовник. — Сетих се, че нямаш часовник и винаги питаш колко е часът. Купих го на летище „Дълес“ по пътя за Гърция.

Той очакваше, че Тиса ще бъде възхитена. Но тя погледна часовника така, сякаш беше отровна змия. Мърсър остана озадачен.

Тиса бързо възвърна хладнокръвието си.

— Съжалявам. Красив е. Така и не свикнах да нося часовник, но ще го сторя заради теб. — Тя щракна закопчалката около тънката си китка и се вторачи в циферблата. — Благодаря.

Той не знаеше какво да очаква от срещата. Но със сигурност не и катастрофата, в която се превръщаше вечерта. Мърсър се пресегна през масата и хвана ръката й.

— Извинявай за часовника. Очевидно засегнах болезнена струна. Искаш ли до края на вечерта да сме само двама души на среща на най-романтичното място, което съм виждал? Ще ядем, ще пием узо и ще забравим, че останалият свят съществува. Какво ще кажеш?

Тиса избърса очите си и се усмихна.

— Среща? Предполагам, че няма да е лошо.

Мърсър стана и остави шепа банкноти на масата. Изгаряше от нетърпение да се махне от мрачната атмосфера в бара.

— Тогава да започваме.

Двамата се качиха на улица „Ипапантис“, смесиха се с тълпата гуляйджии и стигнаха до малък ресторант с още по зрелищна гледка от хотелския бар. В заведението имаше само шест маси. Възрастният собственик беше в кухнята. Чевръстата му съпруга обслужваше клиентите. Тя донесе бутилка вино, без да чака поръчката им, и след минута сервира хляб и зехтин с мирис на чесън. Така и не ги попита какво искат да ядат. Ресторантът очевидно нямаше меню. Вечерята щеше да бъде каквато реши готвачът. Но след второто блюдо те разбраха, че могат да се доверят на решението му. Храната беше превъзходна.

Известно време двамата се чувстваха неловко. Разговорът започваше и спираше десетина пъти. След втората чаша вино тя призна, че отдавна не е излизала на среща с мъж.

— Трудно ми е да го повярвам. Ти си красива. Сигурно много мъже се въртят около теб.

Тиса го погледна в очите.

— Мислиш, че съм красива?

— Мили Боже, нямаш ли огледало? Поразителна си. Усмивката й стана по-широка и лицето й поруменя от смущение и удоволствие.

— Благодаря.

— Ако знаех, че можеш да се усмихваш така, щях да ти го кажа преди няколко часа. — Мърсър беше доволен от себе си. — И ако трябва да кажа истината, и аз не съм излизал на среща отдавна.

— Я стига! Сигурно си имал десетки жени.

— Е, не чак толкова. — Забележката го завари неподготвен. — Искам да кажа, че не ходя често на срещи. Пътувам по седем-осем месеца в годината и не съм привърженик на безразборните сексуални контакти.

— Но го правиш.

— Е, понякога — призна той. Не искаше дай казва истината, но не желаеше и да я крие от нея. — Нямам време за сериозна връзка.

— Може би не си намерил подходящата жена. Мърсър се засмя.

— Случайно да познаваш човек на име Хари Уайт?

— Не. Защо?

— Двамата говорите едно и също.

— Това хубаво ли е или лошо?

— Хубаво е. Той е най-добрият ми приятел.

— Бих искала да знам повече за най-добрия приятел на Филип Мърсър. Разкажи ми за Хари Уайт.

Нещата потръгнаха. Темата на разговора беше Хари и не се налагаше Мърсър да се опитва да разсмива Тиса. Когато след два часа излязоха от ресторанта, стори им се напълно естествено да се държат за ръце, докато се разхождат. Мърсър беше махнал кобура и затъкна пистолета в колана на панталона си, за да наметне якето си на раменете на Тиса.

Нямаше нужда от изкусни хитрини от негова страна, нито от фалшива кокетност от страна на Тиса. И двамата знаеха какво ще стане, докато вървяха и разговаряха, но този факт не ги направи нетърпеливи. Всичко се развиваше естествено и когато се върнаха в хотела, те продължиха надолу по стъпалата към стаята на Мърсър, без да спират.

Липсваше миг на неловкост. Двамата почувстваха само радостта от откритието, когато устните им се сляха и дрехите им започнаха да падат на пода. На мекото легло действията им станаха по-интимни, докато Мърсър осъзна, че прави неща, които не беше експериментирал от дните си в колежа. Но не стигаше до крайности. Тиса даваше все повече от себе си, а той с готовност го приемаше. Не се страхуваше, че е отишъл твърде далеч, защото когато погледна в очите й, видя, че се е докоснал само до повърхността.

Те не се разделиха, а се притиснаха един до друг, докато заспиваха. Едва когато се унасяше, Мърсър разпозна думите, които Тиса бе произнесла по време на оргазъм. Той би се заклел, че тя повтаряше: „Обичам те, обичам те!“

САНТОРИН, ГЪРЦИЯ

В миговете между съня и будното състояние, в преливането на световете на сънищата и реалността имаше моменти на прояснение, когато Мърсър често намираше вдъхновение. Все още не можеше да се ориентира къде се намира, но чувстваше съзнанието си необременено и отворено за нови идеи. Той неволно си припомни разговора с Тиса за силите чи и системата от точки. А после в образа се намесиха думите му към Айра Ласко преди двадесет и четири часа. Те говореха за глобалното затопляне и Мърсър му каза, че планетата има все още неоткрити ритми и цикли. С Тиса обсъждаха същите въпроси, само че тя имаше име за тях. Мърсър беше отхвърлил философиите й като източни легенди и метафизични врели-некипели, но ако не беше така? В края на краищата хората знаят повече за космоса, отколкото за родната си планета, и великите открития ни чакат само да намерим време.

И после мислите му отново се разделиха на две идеи, между които не можеше да намери съвместимост. Това беше последната му мисъл, преди да се разсъни напълно.

Светлината, проникваща в стаята, беше перлена и бледа. Вратата беше отворена и свежият въздух ухаеше на море. Очите му се приспособиха към светлината и Мърсър видя Тиса на балкона. Терасата беше закрита от трите страни и бе отворена само към кратера. Тиса беше гола и изпълняваше бавните балансирани движения на ритуала Тай Чи. Гъвкавото й тяло се извиваше в прелъстителни пози. Докато я гледаше, мислите му се върнаха към изминалата нощ и той почувства възбуда.

Движенията на Тиса станаха по-сложни, напрегнати и бързи. След малко тя приключи с Тай Чи и започна утринната си гимнастика. Беше взела юргана от леглото, за да й бъде по-удобно. Мърсър я гледаше като хипнотизиран. Тиса се упражняваше сериозно, без да се старае да предизвиква съблазън, но той намираше позите й за все по-еротични. По едно време на земята остана само темето на главата й и пръстите на краката й, когато изви гръб назад и направи мост. Кожата й се опъна по тялото и гърдите й щръкнаха високо и гордо. Мърсър не можа да сподави въздишката си.

Тиса се обърна, гъвкава като котка, и надникна през рамо. Очите й бяха широко отворени и закачливи.

— Питах се кога най-сетне ще ме забележиш. — Тя се изправи, приближи се до леглото и легна до Мърсър. Ръката й се скри под завивките. — Оказва се, че е вярно. Мъжете си падат по гъвкави жени.

— И още как. Ти правеше невероятни неща.

Тиса се наведе и го целуна. Той я притисна в обятията си. Тялото й се беше охладило след гимнастиката, но бързо се затопли и дори се сгорещи.

След час двамата станаха от леглото. Тиса остави Мърсър под душа и отиде в хотела, където бе отседнала, за да вземе нещата си. Щяха да се срещнат в десет на закуска. Когато тя се върна, Мърсър се излежаваше на терасата с „блъди Мери“в ръка, за да облекчи последиците от узото предишната вечер. Тиса остави багажа си при портиера и взе само плажната си чанта.

Тя свойски отпи глътка от питието на Мърсър.

— Гвоздей гвоздей избива?

— Клин клин избива — усмихна се той.

— Да, точно така. Английският е лесен, но има твърде много идиоми.

— Кой е родният ти език? И ако нямаш нищо против, каква е етническата ти принадлежност?

— У дома говорехме на виетнамски. Баща ми беше наполовина виетнамец, наполовина французин. Майка ми е родена в Париж. Местният език в родното ми село е смесица от тибетски и китайски.

— Родена си в Китай?

— В Ринпоче-Ла. Откъде иначе ще знам толкова много за Жу Жанжи, архивите и оракула? Възпитаха ме да бъда наблюдател, но майка ми избяга от селото заедно с моя доведен брат и мен. Върнах се, когато навърших осемнадесет години.

— Защо?

Тиса не отговори веднага.

— Трябва да проумееш какви са мащабите на Ордена. Под една или друга форма ни подкрепят милиони хора. Ние контролираме учението йога, храмове и специализирани школи. Имаме ферми за екологично чисти продукти на четири континента. Иди в който и да е специализиран хранителен магазин в Съединените щати и ще ти покажа десетки продукти, произведени от компаниите на Ордена. Повечето хора, които работят за нас, нямат представа за това. Инструкторите по йога в Маями плащат наем на друга корпорация в държава със свободни банкови закони. Накрая парите идват в нашата хазна и никой не знае, че съществуваме.

— Оттам ли дойдоха парите за кулата?

— Отчасти. Всяка дългогодишна организация като нашата обикновено е извънредно богата. Ако някой инвестира един долар като малък, когато се пенсионира, ще получи хиляди. Пресметни колко прави това за няколко поколения.

— Говорим за милиони.

— По-скоро за милиарди.

— И ти се върна, за да участваш в разпределението на богатството?

Тиса отново замълча за миг.

— Върнах се, защото бях глупава и завистлива. Не бях щастлива в Париж. Ринпоче-Ла е село с хиляда души население и аз бях дъщеря на важна личност. В Париж бях само едно от множеството деца от смесени бракове, останали от колониалното минало на Франция. Чувствах се изолирана и самотна. Малцина в града знаеха коя съм. Те бяха високопоставени членове на Ордена. Заради баща ми се държаха с мен като с икона, а не като с човек. Естествено, като всяка вироглава девойка аз обвинявах майка си за всичките си нещастия. Докато пораснах, изпратих писмо на баща си, че искам да отида при него. Той уреди пътуването.

— Сигурно е било болезнено за майка ти?

— Да. Две години преди това доведеният ми брат вече се бе върнал в Ринпоче-Ла. Тя почина малко по-късно при влакова катастрофа, без да разбере колко съжалявам. — Очите й се напълниха със сълзи. — Предлагам да говорим за нещо повесело от моето детство.

— Звучи лесно. Например за насилието в Близкия изток? Или за глада в света?

Тиса разбра мрачното му чувство за хумор и треперещите й устни се разтеглиха в лека усмивка.

— А за кризата със СПИН? Това е много по-весело.

— Имам един въпрос към теб — сериозно каза Мърсър. — Когато се запознахме, ти ми каза, че знаеш за мен и за работата ми.

— Да — предпазливо отговори тя.

— Защо избра мен? В света има стотици способни геолози.

— Когато се върнах при баща ми в Ринпоче-Ла, първата ми задача за Ордена беше да събера информация за мащабни минни операции. Това беше част от усилията ни да преценим доколко човешкото развитие влияе върху чи на Земята. В продължение на няколко години виждах името ти да се появява отново и отново. Заинтригува ме как така си станал епицентър на толкова много работа. Докато проучвах кариерите на мнозина минни инженери, обърнах особено внимание на твоята и разбрах, че повече от всеки друг ти балансираш потребностите на човечеството от суровини с грижата за опазването на околната среда.

— Има няколко десетки природозащитни организации, които не биха се съгласили с теб — скромно каза Мърсър.

Тиса направи гримаса.

— Повечето са ужасно заблудени. Смятат, че дори нямаме нужда от суровини. Както вече казах, в природата има равновесие и мисля, че сме на едно мнение по този въпрос. Знам, че си отказвал предложения за работа, които други алчно са приели, защото чувстваш, че пораженията върху околната среда далеч надминават ползата.

— Или може би не са ми предложили достатъчно пари — възрази той само за да види реакцията й.

— Не си искрен. Мърсър се засмя.

— Разкри мръсната ми малка тайна. Не съм търгаш на корпоративни пари.

Очите й блеснаха закачливо.

— Не бих отишла толкова далеч. Може би търгаш със сърце?

Остатъкът от деня премина в приятни разходки и нехайни разговори. Двамата се изолираха от всичко освен от себе си и съвършенството на острова. Само едно нещо помрачи деня на Мърсър — Тиса непрекъснато го питаше колко е часът. Не носеше часовника, който й беше подарил. Той нямаше нищо против това, но не разбираше тази обсебеност от времето.

Седяха на тих плаж на източния бряг на Санторин, когато тя отново го попита и Мърсър отвърна; че е пет без петнадесет. Тиса прехапа устни и се вторачи в хоризонта, а той разбра, че идиличното им бягство наближава края си.

— Трябва да тръгваме — тъжно каза тя. — Време е да видиш доказателството. — Тиса сложи ръце на лицето му. — Искам да знаеш, че днес беше най-щастливият ден за мен от дълго време. Забравям много неща, когато съм с теб.

— Кажи ми какво толкова ужасно искаш да забравиш, Тиса.

Тя го пусна и стана.

— Ще разбереш след известно време.

Намериха такси в село Монолитос и се уговориха с шофьора да ги върне във Фира да вземат багажа си и после да ги закара до главното пристанище на юг от града. Стръмният път лъкатушеше по скалата и се спускаше до морското равнище в зашеметяваща поредица от остри завои. Тясното шосе беше задръстено от камиони, които се изкачваха нагоре от пристанището. Превозните средства бяха натоварени с продукти и продоволствия, за да се поддържа животът на острова. Между камионите се стрелкаха младежи с мотоциклети. Бръмченето на ауспусите им отекваше в планината. Шофьорът наруга един, който изскочи от труднозабележим завой в неговата лента, изпреварвайки бавно движещ се камион с десет колела. Сребристият мотор се прибра в лентата си, профучавайки само на сантиметри от таксито. Тиса се обърна към Мърсър.

— Четох, че в разгара на туристическия сезон на Санторин всеки ден става по една катастрофа и умира поне един човек седмично.

— За детето само старците са смъртни.

След още един завой те видяха пристанището долу. Отвъд редиците контеинеровози един по-голям и по-стар ферибот от онзи, който бе докарал Мърсър, разтоварваше поток от коли и камиони. Наредени в еднакво дълга опашка превозни средства чакаха реда си да се качат. Фериботът приличаше на такси ветеран от Ню Йорк. Боята му беше избледняла от годините и от безмилостните лъчи на слънцето. Плавателният съд изглежда не се беше представил добре в битката със силните бури в Егейско море. Очертанията му бяха загрубели и притъпени, а отстрани имаше дълбоки белези от небрежни капитани, който бяха използвали корпуса, за да отместят встрани други кораби.

Товарната рампа зееше и фериботът напомняше изхвърлена на брега риба, която се опитва да си поеме въздух.

— Струва ми се, че закъсняват — отбеляза Мърсър.

— Колко е часът?

— Какво значение има? Още половин час ще товарят всичките онези коли.

— Моля те, кажи ми.

— Шест и петнадесет.

Тиса отброи на пръстите си, изчисли нещо наум и въздъхна облекчено.

— Всичко ще бъде наред, ако не закъснеем със заминаването.

— За какво говориш?

— За твоето доказателство.

Тя трябваше да плати за таксито, защото предишната вечер Мърсър бе дал драхми на стойност сто долара на двойката собственици на ресторанта като оценка за великолепната храна.

— Е, къде отиваме? — попита той, когато се присъединиха към опашката от чакащи пътници.

— Мисля, че следващата спирка на ферибота е Крит, но не съм сигурна.

Неясният отговор се стори нелогичен на Мърсър.

— Не знаеш къде е доказателството?

— О, доказателството е на Санторин, но най-добре е да го видим от разстояние.

Двамата се качиха на борда и сложиха оскъдния си багаж в едно от шкафчетата пред занемарено кафене в средата на палубата. Тиса задържа дамската си чанта и Мърсър я помоли да сложи вътре пистолета му, за да не облича спортното си сако. Денят беше горещ и заради множеството хора на кораба вече се беше изпотил.

Тиса купи няколко бутилки минерална вода и загадъчно каза:

— Може да ни потрябват по-късно.

Качиха се на горната палуба и намериха свободно място до перилата, в сянката на почернелите от пушека комини. Двадесет минути по-късно сирената изсвири жаловито и фериботът потегли тромаво и с достойнство, клатушкайки се като възпълна жена по неравен път. Само на няколко десетки метра от тъмните скали, които отразяваха горещината като огледала, въздухът беше много по-хладен, освежен от ветровете, духащи край острова.

Тиса остави чантата в краката си, прерови я, извади някакъв пакет и го подаде на Мърсър. Книга, увита в твърда непромокаема мушама. Кориците бяха кожени и стари и изшумоляха, когато Мърсър я взе.

— Ти си първият човек извън Ордена, който вижда нашите хроники. — Тиса погледна книгата с благоговение.

— Какво е това? — Той прегледа една от крехките пергаментови страници, но не можа да прочете думите, нито позна езика. — От двеста години монаси и селяни от Ринпоче-Ла и по-късно други хора, които са станали членове на Ордена, напускат планината, за да проверят достоверността на предсказанията за земните сили чи. Всеки е носел дневник като този, за да записва наблюденията си за явлението.

По гърба на Мърсър полазиха ледени тръпки, като чу думите „явление“и „предсказания“. Най-после разбра какво е имала предвид Тиса през цялото време.

— Говориш за земетресения?

— Да — мрачно отговори тя. — И за вулканични изригвания.

— Никой не може да предскаже земетресенията. — Мърсър поклати глава. — Това е невъзможно.

— Ето защо не ти казах истината онази нощ в Лас Вегас. Щеше да ме помислиш за по-луда, отколкото вероятно съм изглеждала в очите ти. Признай. Ако бях казала, че можем да предсказваме земетресенията, никога нямаше да се съгласиш с мен. Трябваше да те доведа тук, за да ти покажа доказателство.

— Книгата не е доказателство, Тиса.

— Колко е часът?

— Седем без петнадесет — отвърна Мърсър и в същия миг разбра какво има предвид Тиса под доказателства. Дъхът му секна. — Боже мой, дошли сме да наблюдаваме земетресение!

— Според автентичните записки в дневника трусът трябваше да разтърси острова преди два дни по обед. Снощи казах, че след катаклизма в Тунгуска предсказанията на оракула се объркали. Новите изчисления показват, че земетресението трябва да стане след двадесетина минути.

Тя взе книгата от него, отвори я на една от последните страници и после му я върна. Мърсър не можа да прочете избледнелия ръкопис, затова се съсредоточи върху цифрите, написани в бялото поле. Едната дата беше преди два дни, а другите бяха географска дължина и ширина. Тиса му даде съвременна туристическа карта. Санторин беше ограден в кръгче и той видя, че координатите съвпадат напълно.

— Кога е написано това? — промълви той. Все още не моясеше да проумее напълно изводите.

— През 1850 година. Тази хроника е за сеизмичната активност в Средиземно море. Има и други, за различни части на света. Ако искаш, мога да ти покажа къде се споменава за земетресението в Измир, Турция, през 1999 година, когато загинаха много хора, или циклите на изригването на вулкана Етна.

— Знаели сте за тези явления преди да се случат? Тя кимна.

— Дневниците се пазят от съвет от архивисти и се дават на наблюдателите само за кратко време преди изригване или земетресение, за да отидат там и да докладват за видяното. През последните двадесет години с глобализирането на медиите и разрастването на интернет съветът престана да изпраща наблюдатели, защото новините сами стигат до Ринпоче-Ла. Разбира се, все още имаме групи по всички краища на земята, членове, които не знаят за пълния обхват на предсказанията. Те ни казват подробности, ако се нуждаем от тях, за да ни помогнат да коригираме разликите във времето в предсказанията от 1908 година насам.

— Господи, Тиса, ако островът бъде разтърсен от земен трус, трябва да предупредим хората! Не можем да ги оставим да умрат.

Мърсър се отдели от перилата. Тиса хукна след него и го хвана за ръката, преди да слезе на долната палуба да търси някой, който да го заведе при капитана.

— Успокой се. Оракулът показа, че земетресението ще бъде слабо. Не бих те изложила на опасност.

— Колко слабо? — подозрително попита Мърсър.

— Само ще разтресе прозорците и ще уплаши няколко котки — усмихна се тя.

— А другите… например онова в Турция? Защо не ги предупредихте? Боже мой, можеше да спасите хиляди хора!

Тиса поклати глава.

— Забранено е. Казах ти, че само архивистите имат достъп до хрониките и само те знаят как функционира оракулът. Тъй като наблюдатели вече не са необходими, ние научаваме какво е показал оракулът едва след като се е случило явлението. Сетне потвърждаваме достоверността на предсказанието, за да преценим дали усилията ни да коригираме равновесието на чи са имали резултат. Този дневник не трябваше да е у мен — с изпълнен е угризения тон призна тя. — Откраднах го от архивите, за да те убедя.

Тиса изведнъж се ядоса.

— Именно това предизвика разногласията в Ордена. Някои от нас мислят, че е наш дълг към човечеството да кажем на света какво знаем. Други, като онези, които се опитаха да те убият в „Луксор“, са привърженици на по-твърдата линия и искат да останем в сянка. Те дори не смятат, че трябва активно да се опитваме да коригираме нарастващото несъответствие на чи.

— Така сте разбрали за експеримента — каза Мърсър доскоро на себе си, отколкото на нея. — Трусовете във Вашингтон и край Рино не са били предсказани, нали? Предизвикани са били от експеримента на доктор Мари.

— Трусовете хвърлиха в паника архивистите, защото в хрониките пишеше, че в онзи регион няма да има сеизмична активност в продължение на много месеци. Това далеч надминаваше предишните несъответствия, които бяхме открили. Случило се бе нещо необяснимо, каквото не бяхме виждали. Ордена изпрати няколко екипа в Съединените щати, за да открият причината. Някои бяха сигурни, че вече не може да се вярва на оракула.

— Какво представлява оракулът?

— Виждала съм го само веднъж, когато бях малка, но…

Тътенът се разнесе навсякъде около тях. Вибрациите отекнаха в телата им, преди да се превърнат в звук, който стигна до слуха им. Шумът беше приглушен, басов и продължителен. Неколцина пътници, наредили се до перилата, за да наблюдават острова по здрач, се спогледаха озадачено. Грохотът продължи. Една жена изпищя, когато морето се развълнува под сеизмичната атака на лекото земетресение. Няколко камъка се откъснаха от масива около кратера, и се търкулнаха във водата. Сгромолясването им наподобяваше удари на торпедо в основата на отвесните скали. Над Санторин излетяха многобройни ята птици, които още повече затъмниха небето.

И после трусът затихна. Звукът заглъхна по-бързо, отколкото се бе появил. Пътниците шушукаха неспокойно. Неколцина бяха пребледнели, а други пропъждаха мисълта за случилото се с нервен смях.

Мърсър остана неподвижен. Кокалчетата на пръстите му побеляха, вкопчени в стоманените перила. Устните му бяха стиснати. Още преди труса знаеше, че Тиса не е измислила историята си. Тя не беше излъгала абсолютно за нищо и изводите бяха невъобразими. Най-големите специалисти по естествените науки, експерти по геомеханика и динамика на флуидите и други клонове на геологията работеха от години, за да могат да предупредят населението на големите градове поне няколко часа преди предстоящо земетресение. Усилията им обаче оставаха без резултат. Не можеха да предупредят дори няколко минути по-рано. А сега Мърсър държеше книга на няколко столетия, където бяха записани точният час и мястото на земетресение — велико постижение в прогнозирането, което не можеше да си обясни. Той беше завладян от суеверно страхопочитание, но и развълнуван от потенциалните възможности. Трябваше да научи всичко, което Тиса знаеше за оракула.

Докато се обръщаше към нея, един човек сред тълпата на палубата привлече погледа му. Секунда по-късно Мърсър разбра кого вижда, свързано с контекста и реагира на заплахата. Той пусна дневника и хвана ръката на Тиса в мига когато приближаващият мъж разбра, че е забелязан.

Дони Рандъл Дръжката му се усмихна злобно и бръкна под лявата мишница на дългото си яке.

Тиса погледна през рамо, когато Мърсър я дръпна от перилата. Тя не познаваше едрия мъж, който ускори крачка след тях, но зад него вървеше брат й Люк. Сърцето й ускори ритъма си, сякаш бе изпаднала в шок. На яркото осветление на палубата Тиса видя блясъка на ножа, който той държеше до крака си.

Мърсър стигна до края на стълбите към вътрешността на ферибота и разблъска с рамо група германски студенти, които излизаха от кафенето. Във водата се разхвърчаха халби с бира. Единият пияч го напсува и непохватно се опита да го удари с глава, но пропусна и улучи един от приятелите си, запращайки го надолу по металните стъпала. Някой изкрещя и настъпи суматоха. Тълпата забави Рандъл.

— Дай ми пистолета — извика Мърсър, докато дърпаше Тиса по претъпканите стълби.

— Чантата ми остана на палубата!

Той стисна ръката й в знак, че не е толкова важно, докато трескаво мислеше как да се измъкнат от капана.

Дони Рандъл несъмнено имаше подкрепления. Слабият мъж зад него изглежда беше от екипа му. Сигурно имаше и други. В Лас Вегас бяха изпратили пет-шест души, защото се надяваха, че ще спипат Мърсър в стаята му. А на борда на ферибота, откъдето наистина нямаше къде да избяга, вероятно бяха удвоили броя на групата, за да бъдат сигурни, че ще го убият.

В дъното на стълбите имаше открита палуба, простираща се по ширината на кораба, а вляво и вдясно коридори водеха към каютите и салоните за пътници. Пространствата бяха пълни с хора. Някои се бяха облегнали на стените или седяха върху багажа си, други се разхождаха. През вратите на кафенето минаваше постоянен поток от пътници. Никой не им обръщаше особено внимание, но Мърсър знаеше, че подкрепленията на Рандъл идват. Друго стълбище в отсрещната страна водеше към най-горната палуба. Дони сигурно предполагаше, че Мърсър ще се скрие някъде във виещите се вътрешни коридори, вместо да се върне. Ето защо Мърсър поведе Тиса нагоре по стълбите преди Рандъл или човекът с него да видят къде отиват.

Когато отново излезе на хладния ветрец, осъзна, че тялото му е обляно в пот. Дишането му обаче беше равномерно и сърцето му бе забавило ударите си след първоначалния шок. Проправи си път през тълпата, грабна чантата на Тиса и щом взе пистолета, почувства, че има малко по-голям шанс.

Светлините на Санторин представляваха точици на потъмняващия хоризонт. Между ферибота и острова се движеше бяла моторна яхта. Мърсър се съмняваше, че присъствието й там е случайно. Вгледа се в смаляващия се остров. Преценяването на разстоянието нощем беше трудно, но той реши, че Санторин е твърде далеч, за да плуват дотам. Трябваше да слязат от ферибота и ако искаха да оцелеят, се нуждаеха от лодка. Спасителните лодки на кораба бяха надуваеми и побираха четиридесет души. Всяка беше поставена в овална капсула от фибростъкло. Той разгледа сложната плетеница от жици и макари, които ги спускаха във водата, и разбра, че няма да успее да прехвърли през борда някоя от спасителните лодки в минутите преди Рандъл да ги открие.

— Какво ще правим? — Очите на Тиса бяха широко отворени от страх, но не за нея. Брат й нямаше дай стори нищо лошо. Тя се страхуваше за Мърсър.

Той хукна към носа на ферибота.

— Когато се качихме на борда, забелязах голям контейнер. На етикета пишеше, че съдържа надуваема лодка за шест души. Ако се доберем до него, ще можем да слезем от това корито.

Те минаха през кръг от студенти около млада жена, която свиреше на китара, и вече бяха на десетина крачки от друго стълбище, когато двама мъже в еднакви якета изскочиха от вентилационната ниша, Мърсър спря за миг, преценявайки ъгъла и разстоянието, загрижен за пътниците отпред.

Стрелците нямаха подобни грижи. Те извадиха автоматични пистолети и над откритата палуба се разнесоха първите изстрели. Сред писъците на паника на младежите зад Мърсър се чу пронизителен вик на ранена жена. Той се хвърли на пода, блъсна Тиса встрани и нарочно стреля над главите на нападателите, за да не улучи някого от пътниците. Убийците се скриха и му дадоха ценни секунди да се претърколи извън огневата линия.

Хората, които бяха останали до перилата, побягнаха като обезумели. Някой беше блъснат в суматохата и падна в тъмната вода. Вълната от бягащи хора повлече Мърсър и Тиса, които се опитваха да запазят равновесие.

Щом мина през входа на стълбището, тълпата се разпръсна и Мърсър и Тиса останаха на открито и уязвими. Само на няколко метра от тях стояха други двама мъже със същия вид и се взираха в лицата на пътниците, търсейки жертвата си. Този път Мърсър не се поколеба и удари единия по главата с ръкохватката на пистолета си. Мъжът се строполи на пода. Мърсър заби беретата в стомаха на втория и натисна спусъка.

Изстрелите бяха заглушени от тялото на човека, но не достатъчно, и отново предизвикаха паническо бягство. Бдителен член на екипажа включи пожарната аларма и пронизителният й вой се добави към шума. Мърсър се бореше срещу потока от хора, като ги разблъскваше, докато стигна до коридора.

— Опитват се да ни убият — задъхано каза Тиса, докато бягаха от мелето зад тях.

— Сега ли забеляза?

— Но единият от мъжете горе на палубата беше брат ми Люк. — Тя все още не можеше да повярва. — Той никога не би ме наранил. Люк ме обича.

Мърсър не знаеше какво да каже, макар че бе доловил горчивината в гласа й, когато Тиса говореше за разногласията в Ордена. Брат й явно беше от отцепниците и смяташе, че идеите му струват повече от живота на сестра му. Кои бяха тези хора, по дяволите? Очевидно фанатици, но с каква идея? Нищо от онова, което Тиса му бе казала, не го беше подготвило да очаква подобно ниво на фанатизъм.

Единственият отговор беше, че тя все още не му е обяснила какво точно бе предизвикало насилието в организацията, останала пасивна в продължение на столетия. Страх или власт — това бяха единствените два мотива, за които Мърсър се сети. Те се страхуваха от някакво предстоящо явление или търсеха власт с помощта на оракула. И след като знаеше какво прави оракулът, Мърсър само можеше да си представя от какво се страхуват.

— Трябва да ми обясниш какво става — строго каза той и провери дали напречният коридор е безлюден, преди да продължат бягството си. — В Лас Вегас искаха да убият мен, а сега мисля, че са погнали и теб.

Тиса отвори уста да отговори, но между тях изсвистя куршум. След миг в коридора отекна пукотът на картечен пистолет. Мърсър отвърна на огъня и избута Тиса пред себе си. Двамата отново хукнаха. На единия завой той се обърна да види кой е след тях. Дони Рандъл подаде глава от двойните врати. Мърсър стреля два пъти и като се обърна, докато бягаха по-навътре във ферибота, забеляза другия мъж, когото беше видял на палубата. Разбра две неща — първо, това беше същият мъж, който невъзмутимо изхвърли жената през балкона в хотел „Луксор“, и второ, че е братът на Тиса. Приликата беше очебийна.

Тя чакаше на входа за служебните помещения, забранени за пътниците. Стоманеносивите стени бяха осветени от крушки в решетки. Стръмните стълби водеха към мрака долу. Въздухът беше горещ и смърдеше на изгоряло машинно масло.

Преднината им щеше да трае само няколко секунди преди тясното пространство на стълбището да се превърне в касапница. Тиса пъргаво тичаше по стъпалата, Мърсър я следваше по петите. На следващата площадка, където се намираше подвижният мост, тя се опита да отвори люка, който обаче беше заял. Тиса отстъпи встрани. Мърсър също не можа да помръдне дръжката и видя, че много отдавна се е слепила с рамката.

— Напомни ми да повдигна въпроса пред капитана — подметна той и задърпа Тиса обратно към стълбите.

Неочакван изстрел раздра въздуха. Шумът отекна в ушите им. Куршумът разпръсна искри, докато рикошираше в перилата и стените. Тиса и Мърсър слязоха още едно ниво надолу. Макар че ушите му кънтяха, Мърсър чу, че ги преследват. Имаше твърде малко амуниции, за да изстреля куршум, който да забави нападателите.

От следващата площадка се отиваше на главната палуба за колите. Ако и тази врата беше затворена, Тиса и Мърсър бяха мъртви. Механизмът за отваряне на тежкия люк беше твърд и изскърца като нокти по черна дъска. Мърсър повдигна дръжката и в същото време блъсна с рамо стоманата. Дебелата кора от ръжда около ръчката не позволяваше на вратата да помръдне. Той отстъпи назад и се хвърли върху нея. Вратата се отвори и инерцията го метна на палубата с автомобилите. Мърсър падна, претърколи се, блъсна се в едно волво и огъна вратата му от страната на шофьора. Когато се изправи, Тиса вече беше затворила вратата. Той й помогна отново да я залости. На стената беше окачена червена пожарна брадва. Мърсър заклещи дръжката в механизма, за да не позволи на вратата да се отвори. Двамата с Тиса се облегнаха на стената. Почувстваха се в безопасност за пръв път, откакто бяха видели Рандъл на палубата. Бяха тичали съвсем кратко разстояние, но сякаш бяха пробягали маратон.

Мърсър огледа обстановката, докато се опитваше да нормализира дишането си. Палубата с автомобилите се простираше от единия до другия край на ферибота и представляваше широк дванадесет и висок шест метра тунел. Боята беше пожълтяла от отработилите газове и занемаряване. Въздухът вонеше на дизелови изпарения. Стоманеният под беше покрит с неприплъзващ се материал, който отдавна бе станал гладък.

Трюмът беше разделен на три редици. Средната бе запазена за камиони, за да се поддържа стабилността на ферибота в бурно море. Високите врати бяха затворени с огромни кабели и приличаха на подвижни мостове на замък.

Подобното на пещера пространство вибрираше от мощта на моторите. От пода до тавана покрай едната стена се издигаха гъсти стълбове газове. Горещината беше почти непоносима.

В близост до ватерлинията плискането на вълните в корпуса оказваше приспивно въздействие и заглушаваше всички други шумове. Мърсър стисна по-здраво пистолета, за да си напомни, че опасността не е преминала. Дони вероятно разполагаше с достатъчно хора, които да пазят всички изходи от трюма, и имаше възможност спокойно да търси Мърсър и Тиса.

Тежката врата заглуши изтракването на метал. Мърсър рязко се обърна и вдигна беретата, готов да посрещне атаката на Рандъл, в случай че някак успее да влезе в трюма. Изминаха няколко секунди, без да се случи нищо.

— Ей, Мърсър, чуваш ли ме? — извика Дони от коридора.

Мърсър огледа редиците коли да съзре движение. Подозираше, че Рандъл ще се опита да го накара да говори, докато хората му влязат в трюма от друга посока, но не забеляза нищо необичайно.

— Хайде, приятелю. Знам, че си там — извика Дони и когато Мърсър не отговори, продължи. — Е, няма значение. Ще говоря само аз. Ето каква е сделката. След десетина минути много хора ще умрат, защото ти оцеля от наводнението в Невада. Каква ирония, а? Имаш повече животи и от котките и заради това ще пострадат пътниците на ферибота. Не обвинявам Люк, че те е подценил в хотела. И двамата направихме тази грешка, по дяволите! Но този път няма да е така. Люк се досети, че ти и сестра му ще дойдете тук да наблюдавате земетресението. Невероятно е да можеш да предсказваш трусовете, нали? Както и да е. Ние имахме достатъчно време за подготовка. Откакто потеглихме от Санторин, хората ми пазят всички изходи от палубата с автомобилите с изключение на този. Ако не можехме да те изкараме горе, планът беше да те принудим да слезеш там долу, и успяхме. Кажи на момичето с теб, че Люк не иска тя да пострада, но понякога стават грешки.

— Престани да дрънкаш глупости, Дони, и ми кажи какво искаш, по дяволите!

— Знаех си, че си там — ликуващо извика Рандъл.

— Да, да, ти си майстор по стратегиите, Дони — презрително каза Мърсър. — Поздравления. Какво искаш?

— Искам да те гледам как умираш, но това няма да стане. Ще сляза от това корито и пет минути по-късно експлозивите ще взривят дъното на ферибота. Обзалагам се, че ти ще се удавиш пръв.

Мърсър и Тиса се спогледаха изумено.

— Защо правиш това, извратено копеле?

— Защото пропусна шанса си да умреш в мината, приятелю.

Мърсър беше завладян от чувство за отговорност и не се поколеба.

— Ако искаш само мен, тогава отвори проклетата врата и ме вземи. Остави на мира Тиса и пътниците.

— Няма да стане. Вече повредих ключалката от тази страна и пръстът ме сърби да задействам двадесет и петте килограма експлозиви, които сме поставили в машинното отделение. Когато потънеш и водата започне да нахлува в белите ти дробове, искам да мислиш, че за всичко си бил виновен единствено ти.

— Ще те убия! — вбеси се Мърсър. Пулсиращата в ушите му кръв блокира всички други мисли. — Кълна се в Бога, че ще бръкна в гърлото ти и ще изтръгна сърцето ти.

Рандъл се изсмя.

— Тук има два проблема, Мърсър. Първо, ти няма да излезеш жив от ферибота, и второ, вече би трябвало да знаеш, че аз нямам сърце.

— Рандъл! — изкрещя Мърсър и удари с юмруци по люка. Дони обаче вече се бе махнал оттам.

— Мърсър! — извика Тиса и докосна ръката му в опит да го успокои. — Моля те, престани. Трябва да има друг начин да се измъкнем оттук, може би през някоя вентилационна шахта.

Той удари по вратата за последен път. Сигурен беше, че чу смеха на Рандъл, който се качваше по стълбите.

— Да, имаш право. — Мърсър пое няколко пъти дълбоко въздух, като пречисти гнева си и го превърна в действие. — Ти провери тази страна, а аз ще претърся левия борд. — Той я погледна в очите. — Ще се измъкнем оттук, обещавам ти.

Усмивката й беше искрена.

— Знам.

Мърсър прекоси палубата, като тичаше между колите и камионите, докато стигна до носа на ферибота. Намери две врати, но както Дони бе заявил, ключалките не помръднаха, макар че използва друга брадва като лост. Той продължи пояататък. Имаше няколко вентилационни решетки, които обаче бяха твърде тесни дори за Тиса и гъвкавото й тяло. Главните отдушници на трюма бяха на тавана, безнадеждно високо и също толкова тесни, за да се проврат през тях и да избягат.

Двамата се срещнаха на товарната рампа на кърмата.

— Откри ли нещо? Тя поклати глава.

— Колко е часът?

— Господи, Тиса, не започвай отново!

— Не. Имам предвид колко време остава, преди да детонират експлозивите — тихо каза тя, без да се обижда от тона му.

Той не си направи труда да погледне часовника си.

— Може да ги взривят всеки момент.

Мърсър скочи на предния капак на най-близката кола, старо ауди, а оттам се покатери на покрива и огледа трюма, търсейки най-безопасното място, където да изчакат експлозията. За да постави взривове, които да отнесат дъното на ферибота, Рандъл сигурно бе успял да се промъкне в машинното отделение под палубата с колите, както се бе похвалил. Логично беше на носа и кърмата да има места, в които не бе проникнал, а и не е било необходимо. Подходящо количество пластичен експлозив в близост до резервоара с гориво в средата на ферибота щеше да го превърне в ад от пламъци. Оцеляването се превърна в най-важната им задача.

Той скочи от колата и огледа други превозни средства. Наблизо имаше незаключен фиат. Мърсър отвори задната врата.

— Качвай се. Бързо.

Той бутна напред предната седалка и направи знак на Тиса да се свие на пода. Мърсър се вмъкна след нея и я закри с тялото си.

— Дръж очите си затворени, а устата отворена. Така ударната вълна няма да ти спука тъпанчетата.

Мърсър знаеше, че чакането ще бъде непоносимо. Минутите щяха да се влачат бавно, докато неизбежното се приближаваше, без да знаят дали първата експлозия няма да е точно под тях.

Но предположенията му не се оправдаха. Чакаха само няколко секунди, после корабът под тях се разтресе и фиатът се блъсна в съседния камион цистерна. Вторият взрив беше много по-мощен от първия. Мърсър се запита дали не е избухнал резервоар с гориво, когато близо до носа на ферибота се детонира трети експлозив.

След като ехото от тътена отекна, Мърсър рискува и отвори очи. Лампите на тавана бяха угаснали и в трюма мъждукаше само аварийното осветление. Мърсър се зарадва на сумрака, но сред хора от аларми на автомобили чу нещо смъртоносно — непогрешимото нахлуване на вода във ферибота. Пожарните сирени заглъхнаха и само няколко червени лампи предупредително пулсираха в унисон с клаксоните.

Той слезе от фиата и разбра, че корабът е обречен. Трябваше да признае на Рандъл съобразителността да постави експлозивите на носа. При скорост петнадесет възела постъпателното движение на ферибота щеше да играе ролята на помпа и да вкара вода на дъното и в машинното отделение. Нямаше начин да изплуват встрани от силната струя. Ако чакаха корабът да се уравновеси, за да избягат, фериботът по всяка вероятност щеше да е на дъното на Егейско море.

— Какво ще правим? — попита Тиса.

— Мисля — разсеяно отвърна Мърсър. В съзнанието му се оформяше план. Той почука по стоманената цистерна на камиона, паркиран до фиата. Беше пълна.

Вратата на кърмата беше широка седем-осем метра и почти толкова висока и набраздена на хоризонтални вълни, за да се подобри сцеплението за превозните средства, които се качват или слизат от ферибота. Грамадният люк се затваряше с кабели, свързани с големи мотори с форма на барабани, монтирани високо на стената. Макар че корабът беше загубил мощ, кабелите бяха останали опънати. Теоретично беше възможно да отворят вратата, ако Мърсър срежеше кабелите. Вратите напомняха порти на замък, а камионът цистерна щеше да бъде идеален таран.

Шофьорът беше оставил вратата на кабината незаключена и Мърсър седна на мястото му. Фериботът вече беше започнал да се накланя към носа. Кабината вонеше на застоял дим от пури, пот и чесън. На седалката до шофьора беше разтворено порнографско списание. Ключът не беше в стартера, нито на сенника. Мърсър опипа пода под седалката и сетне провери в жабката и пластмасовото табло. Нищо. На вратата имаше джоб за пътни карти. Мърсър бръкна там и изцапа ръката си с нещо тъмно и лепкаво.

Той изруга, избърса пръстите си в седалката и скочи на пода. Фериботът се бе наклонил още, може би на десет градуса.

— Още не съм приключил с камиона — каза Мърсър на Тиса, която го наблюдаваше мълчаливо.

Той извади пистолета от колана си и се приближи до кабелите, които крепяха товарната рампа. Беше преброил патроните си и знаеше, че са му останали четири.

— Донеси брадвата, която заклещих във вратата — нареди Мърсър и доближи дулото на два сантиметра и половина до дебелия кабел.

Стреля, като наклони пистолета така, че да не пострада от рикошета. Деветмилиметровият куршум проби половината кабел. Мърсър отново се прицели, стреля втори път и преряза остатъка. Тиса се върна и тръгна с него. Той прекоси помещението, за да повтори процедурата с втория кабел и почти го сряза с последните си два куршума.

Тиса му даде брадвата. Мърсър трябваше да се подпре някъде. Корабът продължаваше да се накланя и ъгълът нарастваше. След няколко минути всички коли, които не бяха стабилно закрепени, щяха да започнат да се плъзгат към носа. Мърсър вдигна брадвата и я стовари върху кабела. Металът вибрираше с всеки удар и преплетените жици се късаха. Той замахваше отново и отново в равномерния ритъм, който отдавна беше научил в горите на Върмонт, където двамата с дядо му сечаха дървета, за да отопляват дома си през зимата.

Седмият удар свърши работата. Кабелът се откъсна и внезапно освободен от обтягането, изсвистя и прелетя през няколко макари. Без да губи нито миг, Мърсър се върна при първия кабел и го отсече с три удара. Фериботът потъваше с носа надолу и вратата на кърмата остана затворена, притисната от гравитацията.

Една малка кола в предната част на кораба загуби битката с непрекъснато увеличаващия се наклон на палубата и се блъсна в автомобила пред нея. Под въздействието на инерцията другото превозно средство се плъзна напред. За няколко секунди цялата редица коли вляво се отправи надолу по наклонената палуба. Плъзгането свърши, когато първите автомобили се удариха във вратите на носа. Мърсър ясно чу плискането на вода в изкривения метал. Трюмът започваше да се пълни по-бързо, отколкото беше очаквал.

Идеално.

Двамата се върнаха при камиона цистерна.

— Тиса, искам да обиколиш помещението и да намериш колкото може повече одеяла, найлони и мушами, такива неща.

— Добре. — Тя тръгна, без да оспорва странното му искане.

Мърсър насочи вниманието си към клапаните, които контролираха притока на гориво в огромната цистерна. Те изискваха специален уред и той го намери в складовото отделение, монтирано на шасито пред задните колела. Отвори единия клапан и от цистерната се извиси струя бензин. Фонтанът стигна до вратите на кърмата, плисна на пода и потече под камиона, смесвайки се с водата, нахлуваща през дупката в предната част на ферибота. На Мърсър му се зави свят от смрадта.

Едната от колите на десния борд се блъсна в носа на кораба.

— Добре ли си? — попита той, опасявайки се за Тиса.

— Да. Каква е тази миризма?

— Бензин. Източвам цистерната. — Аха.

Мърсър развъртя втория клапан и удвои потока. Нямаше представа колко ще продължи изтичането, затова тръгна докрай редицата камиони. Кабината на следващия камион също не беше заключена. Докато се качваше, Мърсър видя, че ръчната спирачка е дръпната и лостът е оставен на скорост. Смяташе да засили камиона по наклонената палуба и после да пусне цистерната след него. За да осъществи плана си, му беше необходимо много свободно пространство, така че инерцията да помогне на цистерната да разбие вратата на кърмата.

Тиса се върна след няколко минути. Носеше спални чували и ролка пластир. Трябваше да се подпре на предната броня на цистерната, за да не падне.

— Намерих каквото искаше — извика тя на Мърсър, който беше горе при контролните уреди. — А сега ще ми кажеш ли защо ти трябват тези неща?

— Приближи се до кабината — заповяда той.

Над две трети от бензина вече се бяха излели в уголемяващата се локва в предната част на потъващия ферибот. Мърсър забеляза, че въздухът рязко се е охладил, и осъзна, че моторите отдавна не работят. Той затвори клапаните и отиде при Тиса, която стоеше до вратата на шофьора.

— Налягането на водата е петнайсет килограма на галон[52], а на морската вода по-малко.

Изчислих, че цистерната съдържа пет хиляди галона и източих три хиляди.

— Остават още две хиляди.

— Остава въздух — поправи я Мърсър. — Три хиляди галона въздух или плаваемост, равна на двадесет и четири хиляди паунда. Останалият газ е по-лек от водата и мисля, че цистерната ще плава като парче корк.

Очите на Тиса светнаха.

— Когато трюмът се напълни с вода, цистерната ще се понесе и ще разбие вратата. И после ще се издигнем на повърхността.

Мърсър кимна.

— При условие че първо кабината не се напълни с вода.

Тя вдигна нещата, които държеше.

— Значи затова…

— Точно така.

Те накъсаха спалните чували на ивици, напъхаха ги в отдушниците и използваха ролката пластир, за да запушат отворите покрай вратата. Залепиха спирачките, съединителя, педалите за газта и всяко друго място, откъдето водата можеше да проникне в кабината, без да обръщат внимание на звуците на потъващия ферибот и на нарастващия прилив на вода в трюма. Останалите автомобили на левия борд се плъзнаха надолу в купчината разбити превозни средства на носа. Алармите на повечето коли бяха млъкнали, защото прииждащата морска вода бе предизвикала късо съединение в електрониката.

— Мисля, че сме готови — заяви Мърсър. — Трябва да разчистя палубата зад нас, за да контролирам плъзгането ни надолу. Камионът не трябва да се заклещи в купчината коли. Връщам се веднага. Седни на седалката до шофьора, но натискай с крак спирачките.

Мърсър се подаде от кабината и огледа деветдесетметровата палуба. Сякаш стоеше на старт на скиорска писта за скокове. В края бяха смачканите автомобили, притиснати до носа от непрекъснато повишаващата нивото си вода. Пълзящата й повърхност извираше в разпенени гейзери, когато от колите изригваха мехури въздух. Гледката беше дезориентираща. Засега нито един от камионите с многобройни гуми и по-добро сцепление не бе започнал да се плъзга надолу.

Мърсър се хвана с една ръка за каросерията на цистерната, присви колене, за да не се пързаля, и тръгна надолу по наклонената палуба. Щом стигна до предната броня на камиона, той запълзя като рак, докато се добра до задната част на предния камион, а после се вкопчи в едната страна и бавно си проправи път по дължината му. Най-после стигна до кабината и отвори вратата от страната на шофьора, после протегна ръка, хвана лоста и изключи от скорост.

Камионът потрепери, когато напрежението падна само върху ръчната спирачка. Гумите изсвириха и огромното превозно средство с осемнадесет колела се плъзна два-три сантиметра. Мърсър се измъкна от кабината, пое глътка въздух и сетне освободи спирачките.

Камионът полетя надолу като лавина от метал, блъсна училищния автобус пред него и го запрати в движещ се микробус. Редицата от големи превозни средства се отправи към носа и изчезна в мрака. Мърсър бе скочил и лежеше на наклонения под с разперени ръце и крака.

С точно премерени движения той се обърна по корем, надникна още веднъж през рамо, видя, че палубата се е превърнала в стръмна гола стена, и започна да се катери към цистерната, която все още беше неподвижна, макар че нямаше да е за дълго. Ако гумите се плъзнеха, камионът щеше да се прекатури върху него.

Мърсър продължи нагоре. Пръстите му търсеха всяка грапавина в пода, в която да се вкопчи. Щом стигна до камиона, той усети, че каросерията вибрира, сякаш иска да се предаде на гравитацията. Мърсър се качи в кабината и сложи крак на спирачките, преди Тиса да е махнала нейния. Без да чака, той изключи от скорост и отне част от натиска върху педала. Превозното средство се плъзна още четири-пет сантиметра и Мърсър отново удари спирачки.

Стори им се, че придвижването продължи цяла вечност. Намираха се почти до купчината разбити автомобили, когато изведнъж фериботът рязко се наклони и от локвата на носа изригна силна струя вода. Камионът се блъсна в ремарке и водата мигновено започна да приижда около предните колела.

Странно, но нивото на водата не се повишаваше. Привидният прилив се дължеше на факта, че корабът потъваше. За няколко минути водата започна да се плиска по страничните стъкла и продължи да се изкачва още по-високо. Мърсър си спомни чувството, което изпита, докато се спускаше със „Скокльо“. Тиса хвана ръката му.

Мазната вода премина над предния капак и се издигна над покрива. Кабината се потопи под водата.

— Мигът на истината. — Мърсър осъзна, че по неясни причини шепне.

— За какво? — също шепнешком попита Тиса.

— Да видим дали това чудо умее да се съпротивлява. Камионът загуби опора и се разтресе, докато се намести върху купчината смачкани автомобили. Водата усили ужасяващия звук от стържене на метал. Но макар да беше почти празна, цистерната не можеше да изплава над другите превозни средства.

— Хайде, хайде! — подкани я Мърсър и забеляза, че парцалът, натъпкан в отдушника, блести от влага. — Тръгни! Плавай!

Неочаквано камионът отпред се завъртя и падна на една страна. Бронята на цистерната се измъкна и й позволи да остърже наклонената палуба, като същевременно остана изравнена с равномерно повишаващото се ниво на водата.

В същия миг експлозия извън трюма разтърси ферибота. Количеството на нахлуващата в кораба вода се удвои. Въздухът в цистерната държеше камиона на морското равнище, докато фериботът потъваше все по-бързо. Плавателният съд вече беше почти в отвесно положение и Мърсър си представи как кърмата се е издигнала високо и витлата блестят на лунната светлина.

Той мрачно се запита колко невинни хора ще загинат, когато обреченият ферибот потъне.

Тиса извика, протегна ръка към пропукало се пластмасово лостче на таблото, около което влизаше вода, и запуши с длан пролуката. Одеялата в краката на Мърсър бяха мокри. Камионът се носеше нагоре към носа и в тъмната вода проникваше достатъчно светлина, затова Мърсър успя да преброи гредите покрай стената и изчисли, че вратата на кърмата е най-малко на двадесет метра над тях. Водата намираше все повече дупки в кабината.

— Ще успеем ли да…

— Няма да е лесно, но ще успеем — отвърна Мърсър, без да изчака Тиса да довърши въпроса.

Фериботът продължаваше да се пълни с вода. Горните палуби също бяха наводнени и неколцина пътници, които са били твърде бавни или дезориентирани, за да избягат от първата експлозия, мълчаливо умираха в тъмната вода. Корабът потъваше невероятно бързо. Цистерната се намираше на петнадесет метра от вратата на кърмата, когато десният борд се скри под вълните, а морето се осея с набързо спуснати спасителни лодки и стотици ридаещи пътници.

Водата в кабината стигна до коленете на Мърсър. Тиса вдигна краката си на таблото, за да не ги намокри. Камионът бавно си проправяше път в трюма, защото фериботът се въртеше около оста си, докато потъваше. Мърсър вече не можеше да прецени на какво разстояние са от вратата.

— Затегни още предпазния колан и заеми положение за аварийно приземяване, както те инструктират в самолета. Аз ще те пазя от сблъсъци.

Двамата притиснаха колене до гърдите си. Позицията не беше удобна за Мърсър, който съвсем не беше гъвкав като Тиса.

Налягането на водата извън ферибота търсеше и най-малките пролуки, за да проникне вътре, и със засилваща се ожесточеност изкарваше въздуха от всички кухини. Последното и най-голямото празно пространство беше палубата с автомобилите. Въздухът във все още затворената кърма бе образувал обтегнат мехур, който се нуждаеше от съвсем лек тласък, за да отвори осемтонната рампа. Резервоарът на цистерната беше направен от антикорозионна стомана и се блъсна във вратата със скорост около тридесет километра в час. Стремителното издигане приключи с жесток удар, който силно разтърси Мърсър и Тиса, макар че нито едно от стъклата дори не се напука.

— Какво стана? Измъкнахме ли се?

Мърсър не отговори веднага. Оптимизмът му намаляваше с всяка изминала секунда. Рампата не се беше отворила от Удара.

— Не, по дяволите! Не можахме да отворим вратите. В капан сме.

В кабината продължаваше да нахлува вода, която стигна до кръста на Мърсър и се покачваше. Той усети напрежение в ушите. Намираха се на дванайсетина метра под повърхността и потъваха. Знаеше, че имат две възможности за избор — или да чакат водата бавно да напълни кабината, или да разбият стъклото и бързо да сложат край на всичко.

Беше тъмно и Мърсър не виждаше лицето на Тиса, но усещаше ръката й. Тя стисна пръстите му. Очевидно разбра какви са възможностите им за избор.

— Направи го — неестествено спокойно каза тя, сякаш от самото начало знаеше, че ще се стигне до това.

— Съжалявам, Тиса.

— Ти не си виновен. Стори всичко възможно.

— Не. Имам предвид, че не мога да го направя. — Тонът му беше разпален и непреклонен. — Няма да се предам, поне докато все още дишам.

Цистерната мина покрай вратата като плавей и се отдалечи от солидните панти в основата.

Водата продължаваше да влиза в кабината, като ги принуди да разкопчаят предпазните колани и да се борят да намерят глътка въздух. Тиса уви ръце около врата му.

— Не искам да умра, Мърсър. Господи, наистина не искам да умра! — В гласа й прозвуча изненада, когато осъзна, че притежава инстинкт за самосъхранение.

Камионът отново се обърна и ги завъртя, сякаш бяха в центрофуга. Стана още по-трудно да намират въздух.

Цистерната спря в горната част на вратата, тласната там от потоците мехури, които все още се издигаха от дъното на трюма. Добавената сила на плаваемостта беше достатъчна и открехна вратата два-три сантиметра. Неимоверното налягане вкара въздух през пролуката и тежката врата се отвори по-широко. Камионът пак се обърна, остърга прага и увисна там, заклещен наполовина в стремително потъващия ферибот.

Мърсър и Тиса бяха притиснали лица до тавана на кабината и жадно поемаха въздух. Бяха във водата от десет минутки трепереха от студ като пострадали от хипотермия.

— Мърсър, аз… — В гърлото на Тиса влезе вода. Тя я изплю и се изкашля, за да пречисти белите си дробове. — Искам да знаеш, че…

Досущ като коркова тапа от разклатена бутилка шампанско, въздушното налягане не издържа да е затворено в голялата цистерна. Десеттонният камион се освободи и се стрелна към повърхността сред фонтан от мехури.

Движението беше толкова силно и рязко, че устата на Мърсър се напълни с мръсна вода, докато си поемаше дъх. Белите му дробове пламтяха, а мускулите на диафрагмата му се свиваха от недостига на кислород. „Тиса е в същото състояние“ — помисли той, докато цистерната се издигаше спирално.

Излизането до повърхността продължи само няколко секунди. Цистерната изскочи над вълните като кит, разплиска водата и едва не преобърна спасителната лодка наблизо. Неколцина оцелели, борещи се в морето, за малко не бяха премазани, когато тежкото превозно средство се завъртя, търсейки равновесие.

Мърсър се удари в предното стъкло и го разби с главата си, а после протегна ръка към Тиса, измъкна я през отвора и размаха краката и свободната си ръка, за да изплува на повърхността.

Излезе до клатещата се кабина и няколко пъти пое дълбоко въздух. Кръстосващите се прожектори на десетина спасителни лодки пронизваха мрака. Единствените звуци бяха бръмченето на моторите им и виковете за помощ. Морето беше осеяно с трупове и умиращи хора.

Тиса не дишаше. Той я притисна до себе си, запуши ноздрите й и започна да вдъхва въздух в белите й дробове.

Сълзите се смесиха със солената вода, която пареше очите й.

— Хайде, хайде — тихо я подкани Мърсър.

Устните му бяха на няколко сантиметра от нейните. Възприятията му бяха нащрек за най-малкия признак нажи-вот. Той продължи да й прави изкуствено дишане, опитвайки се да масажира гръдния й кош, за да поддържа сърдечния ритъм. Едва се крепеше върху цистерната и това затрудняваше усилията му. Внимателно вкарваше въздух в тялото й и усещаше как дробовете й се разширяват с всяко вдишване, но Тиса оставаше неподвижна.

И после тя изкашля стомашен сок и вода. Мърсър я обърна по корем, за да й е по-лесно да изчисти дробовете си, като разтриваше гърба й и шепнеше окуражително.

След няколко минути Тиса възстанови дишането си и беше в състояние да говори, макар че Мърсър не й позволи. В това време десетина пътници се бяха добрали до клатещата се цистерна и се бяха вкопчили в дръжките. Един мъж опита да се покатери отгоре, но Мърсър протегна ръка, за да му попречи да наруши деликатното й равновесие.

Той не обърна внимание на лодката, която се приближи до цистерната. Видя я само като неясен силует зад заслепяващия прожектор. Неколцина се пуснаха от цистерната, за да се качат на борда на спасителната лодка.

Най-силният плувец стигна до нея и понечи да се хване за борда. Някаква тъмна фигура в лодката вдигна нещо високо над главата си и го стовари върху човека.

„Какво става?“ — запита се Мърсър.

Друг пътник преметна ръка над ниския борд на лодката. И той беше ударен по главата. Мъжът изкрещя пронизително и викът му бе заглушен от втори жесток удар. Лъчът на прожектора обходи плавателния съд и Мърсър видя, че това не е спасителна лодка от ферибота, а лъскава бяла моторница, дълга около десет метра. Европейският й стил му напомни за голямата моторна яхта, която следеше ферибота. Ето как бе избягал Рандъл. И сега се беше върнал. Защо?

Отговорът беше очевиден — да се увери, че Мърсър и Тиса са мъртви.

— Тиса, трябва да се махнем — настойчиво зашепна той. — Брат ти е тук.

Тя се вторачи в мрака. В пространството около моторницата настъпи хаос. Членовете на екипажа на борда удряха по главите пътниците, борещи се във водата, сякаш бяха пирати мародери, плячкосващи кораба им. Макар че беше тъмно, Тиса позна гъвкавия силует на брат си, който стоеше на носа на моторницата. Дони Рандъл беше зад него и млатеше хората като полярен ловец, който разбива черепи на малки тюленчета.

Тя се обърна към Мърсър. Едва виждаше лицето му в мрака.

— Съжалявам — каза Тиса и го докосна. — Това е единственият начин. Той няма да ме нарани.

— Какво си намислила?

— Люк — извика тя. — Тук съм. Моля те! Обичам те! — Тиса се отблъсна от цистерната и заплува към моторницата преди Мърсър да успее да й попречи. — Тук съм, Люк. Аз съм, Тиса. — Тя спря и погледна Мърсър. Лицето му представляваше блед овал над тъмната вода. — Господи! Лепър Алма, Мърсър. Внимавай за Лепър Алма!

Моторницата се устреми към нея, като нарочно прегази двама оцелели, вкопчили се в спасителен пояс, описа кръг и Дони Рандъл с лекота повдигна Тиса от водата, сякаш беше котенце. Мърсър гледаше ужасен, докато тя се отпускаше в обятията на брат си.

За няколко минути, докато бе намалила скоростта, моторницата бе привлякла десетки плувци, които бяха или достатъчно смели, или достатъчно отчаяни, за да рискуват да се качат на борда. Рандъл и друг член на екипажа отново се въоръжиха с греблата, но въпреки усилията им борещите се хора започнаха да надделяват. Тиса каза нещо на брат си и Люк веднага заповяда на кормчията да ги върне на яхтата, преди да бъдат потопени.

Мърсър видя всичко това, без да може да повярва на очите си. Тиса доброволно се бе пожертвала, за да го спаси. Беше отишла да убеди брат си, че е оцеляла само тя, а Мърсър е мъртъв в трюма на ферибота. Нямаше представа какво ще направи Люк с нея. Тиса не му бе разказала много за брат си, вероятно умишлено, но Мърсър имаше чувството, че проблемът им е много по-сериозен от идеологическото разцепление в Ордена.

Мърсър не знаеше какво да мисли, нито какво да направи. Беше напълно озадачен. Струваше му се, че дори не си заслужава да полага усилия да се държи за цистерната. Наскоро бе намерил Тиса и вече я беше изгубил.

Някой се блъсна в него и го изтръгна от мислите. Момченце на около осем години с широко отворени очи и уплашено. Кокалестите му рамене се изплъзваха от спасителната жилетка. Мърсър сграбчи детето и го притисна до себе си. То ожесточено се вкопчи в него, като викаше майка си с такава невинност, че сърцето на Мърсър се сви.

За няколко минути около цистерната се събраха още двадесетина плувци и Мърсър ги разпредели така, че да не я обърнат. До тях се приближиха претоварени спасителни лодки и скоро цистерната се превърна в центъра на вселената за оцелелите. Мъжете отстъпиха местата си в лодките на жените и децата, а членовете на екипажа на кораба — на туристите.

След два часа ферибот от Санторин стигна до плаващия атол, за да вземе живите и да се залови с тъжната задача да събере труповете. По-късно мнозина щяха да си спомнят как терористи с моторница бяха удряли оцелелите във водата и бяха отвлекли млада жена. Никой обаче не можа да опише похитителите, нито лодката им или как бяха избягали. Не можеха да опишат и американеца, който по чудо бе изскочил от дълбините с цистерна, бе организирал усилията им да се доберат до брега и бе спасил живота на много хора.

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ

През последните три нощи сънят се различаваше от дейсвителността в един и същ момент. Вкопчили се един в друг до цистерната, Тиса и Мърсър чакаха в мрака Рандъл и Люк Нгуен да се откажат от търсенето. Тиса не извика на брат си и не отплува, а остана до Мърсър. И той беше щастлив. Реалността нахлу заедно с дикретния камбанен звън на будилника и Мърсър се събуди. От няколко дни изпитваше чувство на празнота, която не можеше да запълни с нищо. Процеждащата се през капандурата над леглото му светлина беше бледа и сивкава. Третият пореден дъждовен ден напълно съответстваше на настроението му.

Той се обърна да изключи будилника и видя длъгнеста муцуна и зачервени насълзени очи. Повлекан чакаше своя шанс. Басетът започна да ближе лицето му и ритмично да удря с опашка по одеялата. Откакто Мърсър се беше върнал от Гърция, кучето се отказа от стопанина си, който спеше на дивана в бара, и се настани на голямото легло. Всяка сутрин чакаше будилникът да иззвъни и показваше обичта си към Мърсър, за да го накара да стане.

Това не са целувките, които искам — измърмори Мърсър и почеса увисналите му уши, — но оценявам жеста.

Повлекан се промъкна под завивките и предостави за внимание дебелия си корем. Сънят винаги оставяше Мърсър облян в пот, затова докато басетът се заравяше по-навътре в топлината на леглото му и ръмжеше блажено, той се изкъпа набързо и нахлузи джинси, тениска и маратонки. После слезе в бара да си налее кафе и с обич погледна Хари Уайт, който спеше на дивана. Протезата му беше на пода до него. Устата му беше отворена. Хари спеше там, откакто Мърсър се бе върнал. Макар че не бяха разговаряли много за изминалите няколко седмици, Хари разбра, че приятелят му тъгува, и отказа да го остави сам. Смяташе да чака, докато Мърсър е готов да обсъжда чувствата си.

Кучето слезе по спиралната стълба, мина покрай бара и продължи към фоайето. Ноктите му тракаха по плочките, докато стигна до предната врата. Там тихо изджафка. Искаше да излезе.

Когато Мърсър се върна от разходката из квартала, Хари седеше на обичайното си високо столче до бара и пушеше цигара. Беше си налял от готовото силно кафе, вместо да си направи по-слабо, и държеше писалка, готов да решава кръстословицата във „Вашингтон Поуст“. Мърсър му даде вестника и включи филтъра за пречистване на въздуха.

— Виж какво — дрезгаво каза Хари и се изкашля, за да прочисти гърлото си, но гласът му не се оправи. — Повлекан свикна да спи в леглото ти, когато те нямаше. Ако ми го отстъпиш, сутрин няма да те безпокои.

— Не е от леглото, Хари, а това, че нощем ставаш десетина пъти да пуснеш една вода.

— Какво да правя? Винаги съм имал слаб пикочен мехур.

— Или слаба простата.

— Дрън-дрън! — Хари отпи от кафето и направи гримаса.

— Имаш ли „Блъди Мери“?

— Да. Онази помия, която Дребосъка ми пробута. Няма да ти хареса.

Хари презрително махна с ръка на предупреждението.

— Мислиш, че го пия заради сместа? Просто използвай хубава водка.

Мърсър недоволно измърмори нещо. Смяташе, че Хари Уайт трябва да бъде включен сред неизбежните неща в живота като смъртта и данъците. Той направи питието и го сложи до пепелника.

— Отново ли ще прекараш деня пред компютъра? — попита Хари и уви дългите си пръсти около чашата.

Първите дванадесет часа след пристигането си на летище „Дълес“ преди три дни Мърсър беше разпитван от Айра Ласко и сборен екип от агенти на ЦРУ и ФБР. Разказа им всичко, което знаеше за Тиса, Ордена, атаката срещу ферибота и загадъчните й последни думи, които все още не разбираше. Беше участвал в подобни инструктажи и преди и съумя да овладее гнева и лошото си настроение, докато отново и отново му задаваха едни и същи въпроси, за да изтръгнат повече от него. Накрая агентите прибраха касетофоните, камерите и тетрадките си и излязоха, без да кажат нищо. Мърсър и Айра останаха сами.

— Какво ще правим сега? — попита Мърсър.

— Нищо — отвърна Айра. — Те ще напишат докладите си и ще запълнят някои празноти, ако могат. Аз ще ги прочета и ще ги изпратя на шефа си, който може и да не ги предаде на президента.

— Тиса Нгуен рискува живота си, за да ме убеди, че организацията й може да предсказва земетресенията. Сигурен съм, че не го направи само да ме смае. Мисля, че се задава нещо сериозно, за което тя искаше… по-скоро е трябвало да знам. Тиса ни предаде предупреждение или поне част от него.

— Лепър Алма, за която е споменала?

— Да. Но нямаше време да ми каже кога. Признавам, че нямам представа какво означава Лепър Алма, дали е място или име на атомна централа, или нещо друго. Но каквото и да е, мисля, че ще бъде разрушено от земетресение или изригване на вулкан.

— Ще го потърсим.

— Ще го потърсите? Без мен? — презрително се изсмя Мърсър. — Аз ти съобщих информацията, а ти не ми даваш възможност да участвам в разследването.

— Не съм те отрязал, но само се погледни, за Бога! Изглеждаш ужасно. Миналия месец работи усилено без почивка. Остави анализаторите да си свършат работата, а ти си почини. След ден-два ще ти се обадя и ще ти кажа какво са открили.

— А през това време Тиса ще бъде в неизвестност и никой няма да си помръдне пръста да й помогне — възмути се Мърсър.

— За момента не мога да направя нищо по този въпрос. Ти ни съобщи много информация и ще отнеме известно време докато проверим достоверността на твърденията ти.

— Твърдения? Колко души загинаха, когато Дони Рандъл взриви ферибота? Четиридесет? Петдесет?

— Четиридесет и седем.

— Това не е ли основание онези негодници да бъдат спрени?

— Ще бъдат, но не искам да бъдете неподготвен.

— Така както се държиш, съмнявам се, че някога ще бъдеш подготвен — ядоса се Мърсър. — Е, приключихме ли?

Айра го погледна, но не каза нищо. Щом Мърсър затвори вратата след себе си, Ласко поклати глава, бръкна в най-долното чекмедже на бюрото си, извади тефтерче и намери телефонния номер, който търсеше.

— „При Дребосъка“.

Айра позна пискливия глас на Пол Гордън.

— Пол, обажда се Айра Ласко. Приятел съм на Мърсър. Идвал съм в бара ти няколко пъти заедно с него.

— Да, спомням си. Какво мога да направя за теб?

— Виждал ли си Хари Уайт?

— Сутрин, обед и вечер.

— Имаш ли представа къде е в момента?

— В тоалетната. Чакай, излиза. Искаш ли да говориш с него?

— Да, благодаря.

— Адмирале! — оживено викна Хари. — Какво става? Къде е Мърсър?

— Върна се. Току-що излезе от кабинета ми. Нещо се е случило с него в Гърция. Не съм го виждал такъв.

— Какво е станало?

Айра му разказа как е потънал фериботът.

— Не е това — заяви Хари. — Мърсър се е забърквал и в по-големи каши. Нещо друго?

— Има и жена.

— Аха, сега вече сме на прав път. Какво се е случило с нея?

— Мърсър отиде там да се срещне с нея. Имала някаква информация. След като избягали от ферибота, тя била отвлечена от организацията, в която членува.

— Терористи?

— Още не сме сигурни.

— Няма значение. Ти познаваш Мърсър от две години, но не така добре като мен. Трябва да разбереш, че в душата си той е скаут и поема отговорността за всичко и за всеки около него. Това го мотивира. В момента се обвинява, че са отвлекли онази жена, и няма да му мине, докато не си я върне.

— Знам. Само че го приема лично.

— Той всичко приема лично.

— Не, Хари, ти не слушаш. Имам предвид присърце. Хари проумя едва след минута за какво намеква Айра.

Идеята беше шокираща.

— Да не би да мислиш, че е… Не може да е…

— Не знам — отвърна Ласко. — Но всички признаци са налице.

— Мамка му! Кой би помислил? Нашето момче е влюбено. Признавам, че това е непозната територия за мен. Откакто го познавам, не си е падал по никоя. Веднъж отиде по-далечно с една богата наследница на петролен магнат, хубаво момиче с повече пари, отколкото разум, но дори това увлечение беше временно.

Хари млъкна. Раздвояваше се. От една страна, искаше Мърсър да бъде щастлив, но от друга се страхуваше от последиците за приятелството им. „Няма да има последици“ — бързо реши той. Мърсър не би се влюбил в жена, която не оценява компанията на сакат стар пияница и смрадливото му куче. И когато осъзна това, Хари разбра, че ще направи всичко по силите си, за да помогне на приятеля си да си я върне.

— Исках да знаеш — каза Айра. — Би ли го държал под око? Опитай се да го накараш да говори. Затворил се е в себе си и не желая да го видя да избухне.

— Не се тревожи. Колкото и да се е увлякъл, Мърсър познава границата си. Нужно му е малко време, това е всичко. Но благодаря, че ми каза. Ще го държа под око.

— Ти си добър приятел, Хари Уайт.

— Да. Ти също, Айра. Ще поддържаме връзка.

И оттогава Хари се въртеше в дома на Мърсър, наблюдаваше го и го чакаше да се изповяда. Мърсър прекарваше времето си пред компютъра и търсеше всичко свързано с легендата на Ринпоче-Ла. Откритията му потвърдиха разказа на Тиса за флотилиите с китайското съкровище и необикновените пътешествия на адмирал Чжън Хъ. Имаше малко информация за Чжу Чжан-дзъ и баснословните ценности, които бе отмъкнал тайно, и абсолютно нищо за Ордена. Научи, че китайците наистина са се опитали да разработят точни детектори за земетресения — деликатно балансирани порцеланови съдове, които стават нестабилни, когато се напълнят с вода. И при най-лекия трус водата се изливала от многобройни драконови усти. Посоката и количеството на излятата вода показвали на наблюдателите къде са и колко са силни земетресенията. Най-старият намерен съд беше почти на две хиляди години.

Колкото до загадъчното село, интернет предоставяше много предположения, но малко факти. Повече страници бяха посветени на мистицизма, астрологията и метафизиката. Там пишеше, че Ринпоче-Ла е последното девствено място на земята, нещо като земна нирвана, където жителите са освободени от ежедневното бреме на човешкото съществуване. Селото се намираше високо в Хималаите, навътре в пустинята Гоби.

Написаното звучеше ексцентрично и нелогично и Мърсър реши, че никой не е използвал научен подход, за да намери Ринпоче-Ла. Той се свърза с комерсиална компания за сателитни снимки в Ла Джола, Калифорния, и поиска всички фотографии на северната страна на Хималаите от последните пет години. Тиса беше казала, че е родена там, и при петстотин долара за снимка сумата за разширяването на издирването отвъд района би била зашеметяваща.

Както тръгнаха нещата, консултантската му работа за „Де Беерс“ щеше да покрие само част от разходите за двете хиляди снимки, които куриерът бе донесъл късно следобед предния ден.

Преди да ги разгледа, Мърсър реши да избие от главата си издирването на Ринпоче-Ла и да се съсредоточи върху втората загадка на Тиса — Лепър Алма.

— Да — най-после отговори той на въпроса на Хари какви са плановете му за деня. — Поредното напразно усилие пред компютъра. Не мога да направя много, докато Айра ми се обади.

— Разбира се, че можеш. — Хари вдигна празната си чаша. — Налей си питие и се отпусни. Ще се обадя на Дребосъка да го питам дали ще отвори рано. Или може да отидем до Пимлико да гледаме понитата.

Колкото и съблазнително да звучаха предложенията, Мърсър поклати глава.

— Не мога.

— Самоубийството ти няма да я върне — измънка Хари. Мърсър се вцепени. Не се изненада, че Хари се е досетил какво го измъчва. Вероятно разбираше мотивите му по-добре и от самия него. Стресна се, че Хари повдигна въпроса. По техните неписани правила никой не обсъждаше чувствата си. Всеки имаше рани, в които не искаше да бърка.

— Обичаш ли я? — подкани го Хари.

— Не знам — бавно и замислено отвърна Мърсър. — Може би. Прекарахме заедно само един ден. Не беше достатъчно да се опознаем.

— Никой не може да бъде сигурен, когато става дума за любов.

— Чул си го в някое телевизионно шоу. Хари се подсмихна.

— Темата беше ученици, влюбени в учителите си. — Той се замисли. — Няма значение колко време си прекарал с някого. Ден, седмица или година. Все едно. Господи, има двойки, които са прекарали целия си живот заедно и накрая признават, че се мразят от първия ден!

— Вярно е. Най-много от всичко ме е яд, че някакъв тъпак ни отне възможността да разберем истината, Хари.

— Ами ако не е любов?

— Пак ще я търся. Ако не за друго, поне заради възможността да убия Дони Рандъл.

Хари се усмихна и удари по бара.

— Сега вече говориш като човека, когото познавам.

— Какво да правя, по дяволите?

— Първо напълни чашите, а после продължи да работиш с компютъра. Само не мисли защо искаш да я намериш. Това ще замъгли преценката ти. Съсредоточи се върху въпроса как да я откриеш.

Мърсър призна, че съветът не е лош, като имаше предвид източника.

— Колко най-дълго си бил с жена? Изражението на Хари стана сладострастно.

— Един час и десет минути, но това беше в полунощ, когато сменяха времето и превъртяхме напред часовниците си.

— Сериозно.

— Около шест месеца. Беше преди години, когато отидох да живея във Вашингтон и реших, че е време да улегна.

— Какво стана?

— Осъзнах, че когато съм с нея, не съм верен на себе си. Вече бях улегнал и я използвах, за да придам легитимност на живота си. Известно време криех чувствата си в погрешен опит да я предпазя. Голяма грешка. В нощта, когато скъсах с нея, тя очакваше да й предложа да се оженим. Нямаше представа за истинските ми чувства. Сцената беше адски неприятна, но знам, че така беше най-добре. Можех да се преструвам още, може би няколко години, но накрая пак нямаше да излезе нищо. Убеден съм, че по-късно и тя го е осъзнала. Предполагам, че ако бях на твое място, щях да се запитам дали съм останал същият, докато съм бил с нея. И въпросът е много по-сложен, отколкото изглежда на пръв поглед.

— Знам — съгласи се Мърсър. — И истината е, че не съм сигурен.

— Но когато беше нея?

— Да — не се поколеба Мърсър.

Хари се облегна назад на високото столче. На лицето му се изписа самодоволно изражение.

— Отивай да работиш, но в три часа тръгваме към Дребосъка и аз ще черпя, докато единият от нас се напие безпаметно. Това не е предложение, а заплаха.

Мърсър си направи втора каничка кафе, взе я, остави Хари да решава кръстословицата и слезе в кабинета си. Стаята беше обзаведена като бара — зелен килим и мебели от дърво и месинг. В единия ъгъл беше едно от безценните му притежания — почерняло парче лек метал, част от цепелина „Хин-денбург“. Минавайки покрай шкафа до вратата, Мърсър докосна парче синкав минерал на име кимберлит. Смяташе, че минералът, знак за наличието на диаманти, му носи късмет. Беше му го подарил благодарен управител на мина, чийто живот бе спасил.

— Той седна зад старинното бюро и се включи в Интернет. Написа „Лепър Алма“в търсачката и изпъшка, като видя, че има двеста и петдесет хиляди справки. Нямаше представа какво означава името, но компютърът го намери четвърт милион пъти.

След един час образователна информация за проказата[53] Мърсър разбра, че е на погрешна следа.

В света бяха останали само няколко колонии за прокажени и никоя от тях не бе свързана с името Алма. Нямаше и известни прокажени или лекари, които да ги лекуват, на име Алма.

— Не съм на прав път — измърмори той.

Очевидно не беше чул правилно какво му е казала Тиса. Номерът беше как да си спомни точните й думи. Мърсър стана и се приближи до килера в ъгъла на кабинета. Сред различните непотребни вещи, папките и книжата, които беше по-лесно да изхвърли там, отколкото да подреди, той намери голяма кутия от обувки и я занесе на бюрото си. Извади мека кърпа, постла я на бюрото и сложи тридесетсантиметрово парче релса в средата, а после измъкна препарати за излъскване на метал, парцали и шкурка.

В продължение на тридесет минути той работи върху ръждясалата част на релсата, изтъркваше метала съсредоточено, като бижутер, който шлифова безценен камък. Повтарящите се движения бяха начинът да се концентрира. Беше придобил той навик в института, за да се разтоварва от напрежението да учи, без да затормозява съзнанието си, така както Уинстън Чърчил бе строил тухлени стени в двора на Даунинг Стрийт 10 в най-мрачните дни на Втората световна война.

След час и половина Мърсър бе прогонил от съзнанието си всичко, освен секундите, в които Тиса плуваше към брат си. Той сякаш отново почувства, че движенията му са затруднени от тежестта на водата и пулсирането в главата от удара в предното стъкло на камиона с цистерната.

„Тук съм, Люк. Аз съм, Тиса.“ Гласът й отекваше над тъмното море, вик, който ясно прозвуча на фона на нещастието наоколо. Главата й едва се подаваше над водата, докато плуваше към моторницата на брат си. На половината разстояние тя спря и се обърна към Мърсър. „Господи! Лепър Алма, Мърсър. Внимавай за Лепър Алма.“

Мърсър сякаш чу думите й отново и отново. Лепър Алма.

Той полагаше усилия да си представи как Тиса се скрива от погледа му и това беше по-потискащо от чувството за празнота, с което се събуждаше през последните три дни. Сърцето му биеше лудо, но ръцете му не трепнаха, докато излъскваше ръждата от релсата.

Беше твърде тъмно и не видя устните й. От няколко метра лицето й представляваше блед овал над водата. Лепър Алма. Мърсър си спомни, че Тиса се потопи във водата, докато произнасяше думите. Наблизо премина вълна, която леко надигна главата й, но и закри устата й.

Думата не беше „лепър“. Тиса изплю морска вода, докато говореше, и може би каза Леп Алма. Мърсър беше на път да разгадае думите й и ръцете му заработиха по-бързо. Металът под пръстите му заблестя под въздействието на химичните препарати и търкането.

Изведнъж прозрението го осени. Той пусна кърпата на бюрото и седна на стола. Тиса бе казала Ле Палма или Ла Палма. Мърсър се обърна към компютъра, без да обръща внимание на изцапаните си пръсти, които оставиха петна по клавишите, докато пишеше името в търсачката.

Тя показа десетки хиляди справки, но само петнадесет минути след като започна да работи върху първата, Мърсър се обади на Робърт Райт, геолог от Кеймбридж, Англия. Не го познаваше, но на няколко интернет страници на видно място беше спомената титлата доктор по геология. След едночасов разговор Мърсър се свърза с Ласко.

— Айра, обажда се Мърсър. Търсим на погрешно място. Не съм чул правилно думите на Тиса. Тя е казала Ла Палма, а не Лепър Алма.

— Знаем — отвърна адмиралът.

— Какво? Как разбрахте?

— Възложих задачата на анализаторите на криптограми от Агенцията за национална сигурност. Докладът е на бюрото ми от вчера сутринта. Разделили са думите фонетично и са получили две хиляди съвпадения. Най-очевидното било Ла Палма, един от Канарските острови, спящ вулкан.

— Не и според един учен, който през цялата си кариера е изучавал това място. Току-що говорих по телефона с него.

— Говориш за доктор Райт? Поръчах да проверят научното му изследване и честно казано, не сме смаяни. Няколко пъти е обвиняван, че фалшифицира информацията, за да пасне на хипотезата му.

— Ще поемеш ли риска, че той греши?

— В момента изчакваме.

— Изслушай ме, Айра. Тиса направи всичко възможно да ме предупреди за изригване на Ла Палма. Очевидно го е сторила достатъчно рано, за да предприемем нещо. Мисля обаче, че нямаме време да чакаме. Ако си прочел предсказанията на доктор Райт, ще проумееш изводите.

— Имай ми малко, доверие. Вече изпратихме екип на острова да наблюдава положението. Утре там ще отиде друга група с техника, каквато Райт не е виждал. Работим по въпроса, Мърсър, но засега не виждам необходимост от паника.

— Каза ли на президента?

— Предадох информацията на съветника му по сигурността Клайншмид. Не знам дали я е препратил по-нагоре.

— Трябва да я намерим, Айра. — Кого? Тиса Нгуен?

— Вулканът ще изригне, каквото и да каже екипът ти. Тя е единственият човек, който знае кога. Нуждаем се от нея, по дяволите! — Мърсър пое въздух в опит да се успокои. — Съгласен съм, че в момента наблюдаването на острова е най-добрият ход, но трябва да говорим с Тиса преди да е станало късно.

— Нямаме представа къде е.

— Работя по въпроса — побърза да отвърне Мърсър. — Ако открия мястото, ще разрешиш ли спасителна операция?

— Ами… ще си помисля. Това е най-доброто, което мога да направя.

— Тогава те моля да го сториш.

Мърсър прекъсна връзката и се почувства по-добре. Беше успял да прогони от съзнанието си ужасяващите последици от изригването на Ла Палма само защото мислеше за Тиса. Тя знаеше отговорите, които му трябваха, и Айра започваше да отстъпва, за да му позволи да я намери.

Повечето му багаж беше на дъното на Егейско море, затова Мърсър отиде в стаята за гости на втория етаж, където държеше стари чанти. Хари го видя, че ги мъкне нагоре.

— Какво правиш?

— Приготвям си багажа.

— За къде?

— Поне до Африка. Ако ми провърви — до Китай.

— Трябва да говориш с туристическия си агент. Всичките ти маршрути са скапани.

Мърсър напълни двете чанти и се върна в бара с кутия, пълна със сателитните снимки от фотографската компания в Калифорния. Беше поискал да ги подредят в хронологичен ред, така че първите десет да показват едно и също място на Земята през последните пет години. Следващият комплект беше на съседно място за същия период от време. Мърсър раздели купчината на две и даде на Хари една от двете лупи, които бе донесъл от кабинета си. После запали лампите в бара и му обясни как са подредени снимките.

— Какво трябва да правя?

— Търси облаци, които не се движат.

— Какво?

— Тиса ми каза, че Ринпоче-Ла се намира до горещ геотермален извор. От него трябва да се вдига пара. Ако на всяка снимка на едно и също място има облак, вероятно ще имаме попадение.

— Добра идея. Колко са снимките?

— Две хиляди. Ако не намерим нищо в тази купчина, ще поръчам още.

— А казват, че вече нямало кавалери — измърмори Хари, навеждайки се над първата фотография. — Спомняш си Ромео, който се самоубил над трупа на Жулиета, нали? Не е принудил най-добрия си приятел да ослепее.

Мърсър не можа да сдържи усмивката си.

— По-малко приказки, повече работа.

Късно следобед и двамата се отказаха. Нямаха опит в тайнственото изкуство на разчитането на сателитни снимки, а и на изображенията, направени сто и шейсет километра над Земята, глетчерите приличаха на неподвижните гъсти облаци, които търсеха. За пет часа бяха набелязали тридесет и пет вероятни места, където можеше да се намира Ринпоче-Ла, и разгледаха едва една четвърт от снимките.

Накрая си поръчаха китайска храна и после отидоха в „При Дребосъка“. Въпреки заканата на Хари да напие безпаметно Мърсър, двамата изпиха само по две питиета. Главите им пулсираха от взирането в снимките и не искаха да засилват болката.

Мърсър изведе Повлекан за последен път точно преди полунощ и отиде да си легне. Докато изми зъбите си и използва тоалетната, басетът вече се беше изтегнал на леглото му. Сърце не му даваше да безпокои старото куче, затова Мърсър се сви з края и се приготви за поредния кошмарен сън.

Телефонът иззвъня в два и петнадесет. Мърсър се събуди още преди края на първото пронизително звънене. Знаеше кой се обажда и какво ще чуе. Той затвори очи, очаквайки за миг да запази спокойствието, с което след малко щеше да се раздели. Обаждането можеше да го доближи до Тиса, но също така и да го заведе в свят на прага на Армагедон. Тя не преувеличаваше, когато каза, че животът — такъв, какъвто го познават — скоро ще свърши.

Мърсър отговори на второто позвъняване.

— Вече се случва, нали?

— Да. — Айра говореше сякаш изобщо не беше заспивал. — Дълбочинните сеизмографи показват, че Ла Палма се активира.

— За колко време може да стигне кола дотук?

— Десет минути, може би по-малко.

— Къде да ида?

— В Белия дом.

— Ще се видим там — каза Мърсър и прекъсна връзката.

БЕЛИЯ ДОМ

Дъждът, който валеше от няколко дни, най-сетне намаля. Улиците бяха чисти и свежи. Около лампите блестяха ореоли от мъгла. В късния час нямаше коли и пешеходци. Дори бездомниците спяха.

Кадилакът, който взе Мърсър, зави в задния вход на Белия дом и спря пред будката на охраната. След като провери шофьора и прокара огледало под шасито, търсейки експлозиви, пазачът поиска документите за самоличност на Мърсър и намери името му в електронно тефтерче, а после направи знак колата да мине.

Айра чакаше във входа на Западното крило. Беше с костюм, но без вратовръзка. Двамата се ръкуваха мълчаливо и адмиралът го поведе навътре в сградата. Вървяха по оскъдно осветени коридори, минаха покрай няколко тихи кабинета и накрая стигнаха до затворена врата.

— Президентът не знае естеството на съвещанието — уведоми го Айра. — Клайншмид му се обадил преди тридесет минути и казал само, че е възникнала криза.

— Кой друг е там?

— Адмирал Морисън. — Томас Морисън беше обаятелният председател на съвета на началник-щабовете, униформеният главнокомандващ на американската армия и вероятно следващият обитател на Овалния кабинет. — Пол Барнс, шефът на ЦРУ, и Дик Хена, директорът на ФБР.

— Отдавна не съм виждал Дик — отбеляза Мърсър. Двамата бяха приятели от няколко години, но натоварената им програма се бе отразила на познанството им.

— Срещата не е светско събитие — напомни му Айра. Мърсър кимна мрачно.

Ласко почука и изчака помощникът да отвори тежката врата. Кабинетът представляваше дълго помещение с огромна маса за съвещания в средата. Президентът седеше на традиционното си място в центъра. Беше облечен в поло и не се беше бръснал от двадесет часа. Джон Клайншмид, съветникът по националната сигурност и пряк шеф на Айра, тъкмо се настаняваше от дясната страна на президента. Пол Барнс седеше от лявата. За разлика от останалите той бе отделил време да си сложи костюм и връзка. Дори адмирал Морисън не беше в униформа. Мърсър и Барнс се бяха спречквали няколко пъти и взаимната им неприязън пролича в беглите погледи, които си размениха.

Айра седна срещу президента и посочи на Мърсър стола до себе си, а Дик Хена приятелски му кимна. Някой му даде чаша кафе и се оттегли.

— Убеден съм, че уважаемите членове на четвъртата власт се питат каква е тази среднощна среща, и откровено казано, и аз си задавам същия въпрос. — Президентът притежаваше рядката способност да направи така, че лекият упрек да прозвучи незлобливо. Той сложи големите си ръце на лакираната маса. — Айра, искаш ли да ми кажеш какво правим тук в този късен час?

— Господин президент, мисля, че сте виждали доктор Филип Мърсър от моя екип.

— По няколко повода — усмихна се президентът. — Спомням си, когато Хавай едва не беше отцепен от Съединените щати, му казах, че един ден ще работи за мен. Как е ягуарът ви?

— Много добре, сър. — Мърсър се учуди, че президентът знае каква кола кара, и само след секунда чу обяснението.

— Вероятно не знаете, че аз платих да заменят автомобила ви, който беше разбит по време на кризата в Хавай. Беше ми по-лесно да напиша чек, отколкото да скрия разхода там, където някой старателен счетоводител от данъчните власти можеше да го намери.

— Поласкан съм.

— Това беше малка цена, за да ви се отплатя за онова, което направихте за страната — усмихна се президентът и после стана сериозен. — И тъй като отново сте тук, подозирам, че се готвите да направите на администрацията ми друга услуга.

— Ако не е станало късно.

Президентът неспокойно насочи сините си очи към Айра.

— Е, разкажете ми какво става.

Ласко не се прокашля, нито размести листовете пред себе си. Не прибегна до нито една от обичайните тактики на забавяне, които хората използват, когато се готвят да съобщят лоша новина, а започна без заобикалки.

— От разузнавателен източник, завербуван от Мърсър, научихме за възможно изригване на вулкан на Ла Палма, част от Канарските острови. По моя заповед там беше изпратен екип от Института по топография и геология и преди около два часа те потвърдиха, че островът може би е в начален етап на вулканично изригване.

— Извинете — прекъсна го президентът, — но какво ни интересува това?

Айра потупа Мърсър по рамото.

— Ти си геологът. Искаш ли да обясниш?

Макар че едва преди няколко часа чу за съществуването на Ла Палма, Мърсър заговори със самочувствието на експерт.

— За онези, които не знаят, Канарските острови се намират в Атлантическия океан, около сто и шестдесет километра от западния бряг на Мароко. Те са испанско владение и живеещите на север европейци ги смятат за ваканционен курорт. Ла Палма е най-западният от островите и от гледна точка на геологията — най-скоро образуваният и вулканично най-активният. Последното изригване беше през 1971 година, но онова, което ни интересува, е станало през 1949. Същата година вулканът Кумбре Виеха в южната част на острова е изригвал в продължение на няколко дни. В това, разбира се, няма нищо необикновено. Вулканът изригва на всеки двеста години. Необикновеното при онова изригване е четириметровата пукнатина, образувала се в средата на острова. Западната част, която представлява скала с размери сто и двадесет кубически километра, първоначално се е преместила към морето и после е спряла.

— Защо е спряла? — попита президентът.

— Защото Майката Природа е пожелала да ни спаси от бедствието, сър. Две геоложки особености правят Ла Палма особено опасен. Първата е, че поради състава на почвата островът се състои от много стръмни склонове. Всъщност Ла Палма е един от най-стръмните острови в света. По правило надвисналият скален пласт би трябвало да продължи да се плъзга към водата. Извадили сме невероятен късмет. Но може би не за дълго. Преди десетина години британски учен на име Робърт Райт разпространи идеята, че едно значително изригване ще отслаби още повече скалата, която ще се напука и ще се срути в океана. Подобно явление ще предизвика катастрофична вълна, наречена мегацунами. Предположението се появи в няколко заглавия за Деня на Страшния съд в пресата, когато Райт публикува проучването си. Но никое правителство не прие сериозно идеята и не бяха направени широкомащабни анализи.

— Какво е мегацунами? — попита адмирал Морисън.

— Макар че обикновено се нарича приливна вълна, цунами няма нищо общо с приливите, а се поражда от подводни земетресения. Размерите й се определят от обема преместена земна кора и това е хубаво, защото скалата може да поеме неимоверно налягане преди да рухне. Затова не бихме усетили земетресения със сила над осем цяло и шест. Повечето геологични разломи се приплъзват много преди да съберат достатъчно енергия, за да предизвикат земен трус от седма степен. Следователно едно земетресение под морето ще предизвика цунами със съответната сила. Ако разломът пропадне с шест метра, вълната на повърхността ще бъде със същата височина.

— Това не звучи толкова страшно — язвително се обади Пол Барнс, директорът на ЦРУ.

Мърсър се обърна към него и не си направи труда да прикрие гнева в гласа си.

— Кажете го на трите хиляди жители на Папуа, Нова Гвинея, които загинаха от подобна вълна през 1998 година. — Той отново насочи вниманието си към Морисън, като от време на време поглеждаше президента. — За разлика от приливните вълни, мегацунами се образува от свличане на земните пластове и се измерва единствено по количеството отломки, които се срутват във водата. Геолози, специалисти по петрола, работещи в Аляска през петдесетте години на двайсети век, са открили доказателства за подобна вълна в залива Летуя. Той бил опасан с линия, където многовековните гори необяснимо свършвали. Сякаш някаква сила била изкоренила дърветата на около сто и седемдесет метра над морското равнище.

— Сто и седемдесет?

— Толкова била висока вълната, която се образувала, когато огромен къс гранит се откъснал от скалата и паднал в залива.

— Това е невъзможно! — заяви Барнс. Мърсър отмести поглед към президента.

— Три години по-късно в същия район група рибари попаднали под цунами, висока трийсет метра. Оцелели само неколцина.

Изражението на президента беше серизно.

— Искате да кажете, че ако изригне, вулканът на Канарските острови ще предизвика подобна мегацунами?

Мърсър поклати глава.

— Гранитният къс, породил вълната в Аляска, е тежал две хиляди тона. В Ла Палма става дума за половин трилион тона скална маса. Освобождаването й е енергиен импулс, равен на консумацията на електричество в Съединените щати за шест месеца. — Този факт беше установен от научноизследователски екип от Швейцария и бе потвърден от няколко специалисти по компютърни симулации.

Мъжете около масата застинаха неподвижно и се замислиха върху споменатите измерения.

Дик Хена наруши мълчанието, като се прокашля и попита:

— Ти каза, че две неща правят Ла Палма особено опасен. Едното е, че островът е изключително стръмен. Какво е другото?

Мърсър не се изненада, че Хена е запомнил това. За разлика от президента, Пол Барнс и Джон Клайншмид, Дик се бе издигнал с усилен труд до сегашния си пост и дълбоко в душата си беше следовател, а не политик. — Дайките.

— Моля? — едновременно попитаха президентът и Хена и се спогледаха озадачено.

— Ла Палма е образуван от изключително пропусклива вулканична скала. Островът поглъща дъжда като сюнгер. Има обаче образувания от изключително плътен базалт наречени дайки, които минават като преграда през средата на острова. Дайките играят ролята на бентове и задържат дъждовната вода, образувайки високи стълбове от свръхнапоен слой. Смята се, че те са достатъчно солидни и не може да бъдат засегнати от сеизмични трусове при изригването на вулкана.

— Тогава къде е опасността?

— Изригването започва със запълване с магма на пещерите дълбоко под острова. Водата в стълбовете ще заври от горещината от притока на разтопените скали. Както всички знаем от часовете по физика в гимназията, водата се разширява, когато се нагрее, но не може да се компресира. Това ще упражни невероятно налягане върху ДАЙКИТЕ. Срутването на една или много от тях е неизбежно.

Президентът се наведе напред.

— И това ще задейства свличане на земни пластове и ще предизвика мегацунами? — Мърсър кимна и президентът зададе очевидния въпрос. — За какви поражения говорим и какво можем да направим, за да ги сведем до минимум?

— Според компютърната симулация, направена преди няколко години, вълната ще бъде висока над триста метра и ще се движи със стотина километра в час през първите десет минути след свличането. Ще прекоси океана във всички посоки с около осемстотин километра в час и ще удари първо Северна Африка. Дотогава вълната ще е намаляла до стотина метра и за щастие онази част на континента е рядко населена. Броят на жертвите ще бъде минимален. Следващите ще бъдат Испания, Португалия и Южна Англия. По това време вълната ще се извисява на трийсет метра и все още ще има достатъчно енергия, за да рикошира и да се разпространи в Ламанша и да потопи Холандия.

Лицата около масата пребледняха.

— Девет часа след свличането на земните пластове — продължи Мърсър, — вълната все още ще се движи със скоростта на реактивен самолет и ще заличи от географската карта Бахамските и Бермудските острови и архипелага от Пуерто Рико до Венецуела. След нея няма да остане нищо — нито хора, нито доказателства, че някога там са били домовете им.

Всички зяпнаха в почуда, но мъжете в залата бяха натоварени със задачата да пазят Съединените щати, затова някой попита:

— А ние? Какво ще стане, когато стигне до нас?

— Ще удари първо Маями. Тогава ще бъде висока двайсет и пет метра и широка около дванайсет в основата, невиждан досега прилив. При скорост осемстотин километра в час кинетичната енергия е почти неизмерима. Сградите, пътищата и мостовете на двайсет и пет километра навътре на брега ще бъдат разрушени. Има шанс да оцелеят някои от по-солидните постройки, макар че ще бъдат изтърбушени първо от началните пулсации на вълната и после отново, когато водата се оттегля обратно към морето. Същият сценарий ще се разиграе и по Източното крайбрежие от Флорида до Мейн, Джаксънвил, Савана, Норфък, Вашингтон, Фили, Ню Йорк и Бостън. Всичко ще бъде заличено от лицето на земята. Ще загинат около четири милиона души. И това са цифрите само за Съединените щати. На Карибите, в Африка и Европа ще има още толкова жертви.

— А броят на ранените? — попита Айра.

— Картината ще наподобява терористичните актове срещу Световния търговски център.

Присъстващите в стаята проумяха думите му. Като мнозина американци и те бяха дарили кръв, за да помогнат на ранените оцелели от терористичната атака, но бяха установили, че в подобна трагедия няма оцелели.

— Ако това наистина стане, можем ли да евакуираме Източното крайбрежие?

Адмирал Морисън отговори на този въпрос, защото след дългогодишната си военна кариера имаше познания по логистика.

— Искате да изселим една пета от населението, господин президент. Ще отнеме няколко месеца само да координираме къде да ги изпратим.

— Разполагаме ли с няколко месеца? — обърна се президентът към Мърсър.

— Истината е, че не знаем, сър. — Мърсър подреди мислите си за миг. Намираше се на ръба на пропаст и една погрешна дума можеше да го запрати надолу. Или по-точно Тиса. — През последните петдесет години учените постигнаха напредък в предсказването на катаклизми като земетресения и вулканични изригвания. Има някои признаци, които ни показват какво става дълбоко в недрата на Земята много преди на повърхността да се появи нещо видимо. Единият е наличието на микротрусове, леки земетресения. Новите сеизмографи са стотици пъти по-точни. От почвата, извадена от сърцевината на активната зона, може да определим повишаването на дифузните газове като въглероден двуокис, а това явление предшества изригването на вулкан. Всичко това ни дава представа, че вулканът се активизира. Подобни доказателства откри екипът, изпратен от адмирал Ласко на Ла Палма. Но те не са гаранция, че вулканът ще изригне всеки момент. Вулканите непрекъснато дават признаци на живот, но после пак заспиват.

— Не вярвате, че дейността на Ла Палма ще свърши скоро, нали? Смятате, че островът ще изригне.

— Да, господин президент. И всички трябва да мислим така.

— Защо? — намусено попита Барнс.

— Айра спомена, че съм завербувал източник. Това не е точно така. Тя се обърна към мен. — Мърсър набързо огледа присъстващите и осъзна, че има най-ниското ниво за достъп до секретна информация и не е необходимо да крие каквото и да било. Той започна от пристигането на двамата агенти в дома му и разказа всичко. Когато приключи, всички имаха въпроси и с нетърпение очакваха да направят разбор на историята му.

Президентът отби атаката, като махна с ръка.

— Вярвате ли й?

— Не се съмнявам в съществуването на организацията. Уверих се в това в Лас Вегас, в Тихия океан и на борда на ферибота. Бих отхвърлил като фантазии твърденията й, че могат да предсказват земетресенията, но видях книгата и усетих труса на Санторин. Тиса Нгуен знаеше кога и къде ще се случи. Това не е случайно и съдейки по обхвата на дневника, който тя носеше, мисля, че организацията много отдавна има такива възможности.

Президентът се приготви да зададе друг въпрос, но Мърсър го изпревари.

— Моля ви, не ме карайте да го обяснявам. Демонстрацията на Тиса Нгуен противоречи на всичко, което съм учил като геолог, но въпреки това не мога да отрека доказателствата.

Изминаха няколко секунди. Всички чакаха президента.

Мърсър погледна Айра, който сви рамене. Обръснатата му глава беше обляна в пот. Мърсър предполагаше, че Ласко вече се чувства удобно в коридорите на властта. Беше напуснал флота с чин генерал-лейтенант, затова общуването с елита на нацията не би трябвало да е нещо ново за нещо. Това съвещание обаче го бе накарало да се изпоти. Мърсър осъзна, че като го доведе там, Айра мълчаливо го бе подкрепил. Ако президентът отхвърлеше твърденията му, сутринта Ласко щеше да е безработен.

Мърсър му намигна по-смело и уверено, отколкото се чувстваше.

Президентът сключи пръсти и внимателно ги отпусна на масата.

— През последните няколко години има интересна промяна в очакванията от кабинета. Сега американският народ разчита на президента да бъде вездесъщ. Очакват от нас да знаем мотивите на всеки враг и съюзник и да предвиждаме последиците от всяко действие. Вече нямаме право да грешим. Мисля, че това започна по време на войната в Персийския залив, когато хората видяха прецизността на нашите военни. Започнаха да вярват, че щом можем да вкараме бомба през набелязан прозорец, можем да правим всичко. Предполагат, че същата прецизност би трябвало да се приложи и в икономиката, и във външната политика. Казано с прости думи, хората мислят, че на бюрото си в Овалния кабинет имам вълшебна кристална топка. Очевидно нямам. Имам правомощията да издам заповед за евакуация на петдесет милиона души, но ако хиляда загинат в паниката и нищо не се случи? Или ако разпоредя евакуация, а оцелелите обвинят правителството, че не е предотвратило бедствието? Другият вариант е да не направя нищо, да реша, че кризата е съчинена от лековерен учен, повлиян от религиозна организация, и никой няма да разбере нищо.

Пол Барнс затвори папката с кожена подвързия пред себе си, сякаш съвещанието беше приключило, и каза:

— Мисля, че това е най-доброто решение. Президентът изглежда беше готов да се съгласи с него. „Сега или никога“ — помисли Мърсър.

— Има още една възможност за избор, сър.

— Надявах се — усмихна се президентът.

— Смятам, че Тиса Нгуен ми даде достатъчно време, за да направим нещо и да предотвратим бедствието. Наблюдаваме първите признаци на активиране на вулкана. Това не означава, че изригването предстои всеки момент. Може да стане след шест месеца. Или след шест години. — Мърсър млъкна, но не за да постигне драматичен ефект. Мислеше за последиците, ако следващите му думи се окажеха истина. — А може би след шест седмици. Тя е единственият човек, който знае със сигурност. Трябва да я намерим. С информацията, която Тиса Нгуен може да ни даде, ще бъдем в по-изгодно положение да разберем срещу какво сме изправени.

— Знаете ли къде е сега?

— Може би, но се нуждая от помощ. Днес разглеждах сателитни снимки и търсих издайнически знак за местонахождението на село Ринпоче-Ла. Трябва да призная, че аз и човекът, който ми помагаше, не сме анализатори на такива фотографии и мисля, че това беше огромна загуба на време.

— Хари ти е помагал? — недоверчиво попита Хена. Дори Мърсър трябваше да признае, че да помоли осемдесетгодишен старец да прегледа хиляди снимки, е инициатива с малки изгледи за успех. Но за момента нямаше какво друго да предприеме и беше отчаян. Мърсър се усмихна мрачно.

— Той беше у дома и не ми пречеше. В това се изрази помощта му.

— Джон, какъв е екипът в Мериленд, който анализира сателитните ни снимки? — обърна се президентът към съветника по националната сигурност.

— Имаме Национална разузнавателна служба, но мисля, че говорите за Националната агенция по фотография и картография в Бетезда.

— НАФК, точно така. Къде търсите, доктор Мърсър?

— Северните склонове на Хималаите.

Пол Барнс се обърна към Мърсър. Очите му бяха широко отворени от изумление.

— Китай?

Мърсър запази спокойствие.

— Да.

— Можете ли да я измъкнете оттам? — обърна се президентът към шефа на ЦРУ.

— Господин президент, моля ви! — отвърна Барнс. — Дори да намерим селото, което е малко вероятно, организирането на спасителна операция ще отнеме месеци. В Китай имаме малцина ценни агенти. Повечето живеят в големите градове и няма да оцелеят и пет минути в рядко населен район, без да са официално упълномощени.

— Ами ако изпратим наши хора?

— Ако беше по време на студената война и мишената беше в Източна Европа или Русия, бих казал, че има шанс. Но в Китай — забравете. Екипът на отдел Специални операции ще трябва да влезе по сушата от Непал или Пакистан и да премине една от най-строго охраняваните граници в света. Няма да изминат и пет мили и ще ги заловят.

— А ако екипът е съставен от китайци и американци?

— Не разполагам с такъв персонал. Всичките ни китайско-американски агенти са анализатори или преводачи. Никой не е обучен за оперативна дейност.

— Отпуска ви се бюджет от три милиарда долара годишно, а нямате нито един азиатски Джеймс Бонд? — язвително попита Хена.

— Господа — намеси се президентът, за да ги успокои, — първо трябва да се съсредоточим върху намирането на Ринпоче-Ла и после да измислим как да измъкнем Тиса Нгуен. — Хена и Барнс кимнаха едновременно. — Мърсър, бих искал да напишете доклад за хората в НАФК, за да им обясните точно какво да търсят. Тяхната специалност е да намират игли в копи сено, но съм убеден, че ще бъдат благодарни за всичко, което им предоставите.

— Да, сър.

— И после искам да си приготвите багажа за Ла Палма.

— Не, сър.

Президентът не беше свикнал да му противоречат, но изглеждаше по-скоро стреснат, отколкото ядосан. — Моля?

— Казах не, господин президент. Мисля, че хората, изпратени от Айра на острова, са по-квалифицирани да изследват вулкана. Те са специалисти в тази област, а аз не съм. Само ще им преча. Смятам, че е по-добре да придружа агентите, които ще бъдат изпратени да спасят Тиса Нгуен.

— Изключено! — изрева Барнс. — Няма да позволя цивилен да се включи в екипа ми. Щом мислите, че ще пречите на специалистите по вулканите на Ла Палма, как смятате да помогнете на контингент оперативни работници на ЦРУ?

Мърсър можеше да злорадства. Барнс го заслужаваше, макар че просто се опитваше да защити феодалното си владение. ЦРУ трябваше да знаят за случая много преди Мърсър да им го поднесе на тепсия. Барнс беше унижен и трябваше да намали щетите, за да възстанови авторитета си. Не му беше по вкуса да работи с Мърсър, затова се нахвърляше срещу него.

— Господин Барнс, забравяте един основен факт. Никой от хората ви няма представа как изглежда Тиса Нгуен. В даденото положение портретът по мое описание няма да свърши работа на спасителния екип.

Директорът на ЦРУ се накани да отговори, но затвори уста. Нямаше какво да възрази. Дик Хена закри с ръка устата си, за да не може никой да види усмивката му.

— Имате право, докторе — каза президентът. — Предполагам, че знаете в какво се въвличате?

— Да. Нямаше да го правя, ако не смятах, че е важно.

— Тогава ако изпратим хора да намерят и да измъкнат Тиса Нгуен, смятайте се за член на екипа. — Президентът стана и строго огледа събралите се мъже. — Засега не искам информацията да излиза от тази стая. Извършете необходимите проверки, но без да вдигате шум. Ако изригването на вулкана е сериозно, както мислим, имаме малко време преди медиите да го надушат. Всички знаем какво ще стане след това. Доктор Мърсър, на всичко отгоре вие сте мой специален научен съветник. Искам възможности за избор.

— Възможности за избор, сър?

— Да спасим нашата страна. Може би разполагаме само с две седмици или с два месеца. Всички сме на мнение, че евакуация е изключена. Дори да успеем да я осъществим успешно, ако бедствието се случи, Съединените щати ще престанат да съществуват в сегашния си вид. Същото се отнася и за частите от Европа, където ще удари вълната цунами. Трябва да има начин да предотвратим изригването или да стабилизираме стената на вулкана. Това са възможностите за избор, които искам.

— Разбирам — отвърна Мърсър, като си помисли, че президентът няма представа какво иска.

РИНПОЧЕ-ЛА, ЗАПАДЕН ТИБЕТ

В западните части на Тибет няма многобройно постоянно установено население. Пасищата за ползване от пастирите номади и обработваемите площи са малко. Поради тази причина след окупацията през 1950 година китайските военни поддържаха строг контрол и използваха земята за собствените си цели. Затворите за политически престъпници не бяха много, но районът се наблюдаваше и границата между Непал и Индия се охраняваше от радарни инсталации. Тибет беше анексиран като буферна държава и китайците го държаха изкъсо. С изключение на отблизо следените туристически групи, чужденци не бяха допускани извън столицата Лхаса, а достъпът в западните части на страната беше почти забранен. Военни патрули редовно обикаляха малкото пътища и никой нямаше право да прелита над територията. Неколцината търговци на наркотици, които дръзваха да изпитат въздушната защита, мигновено биваха засечени от базирания на земята радар и по-късно взети на прицел от някой „Миг“ или „СУ“.

Страната на покрива на света беше обвита в легенди и загадки и нямаше по-непознато място от западната й граница.

За да запази тайната на долината, Ордена имаше строг протокол за достъп до Ринпоче-Ла. Придвижването от границата с Непал никога не следваше един и същ маршрут два пъти и не продължаваше по-малко от две седмици, но въпреки тези мерки заплахата от разкриване беше голяма. Този период от време не включваше дните, прекарани в Катманду за изплъзване от китайските информатори, задръстили столицата на Непал, за да изкарат някой юан, като докладват за подозрителни хора.

Придвижвайки се мъчително и пренебрегвайки изискванията за безопасност, Люк Нгуен принуди групата си да заведат сестра му от Непал до Ринпоче-Ла само за осем дни. Те рискуваха, като използваха камиони по открити пътища, и едва успяваха да се скрият, когато специално модифицираните за разредения въздух на Хималаите хеликоптери изреваваха през планинските проходи. Хеликоптерите често патрулираха в района и търсеха бегълци от „работническия рай“, който китайците бяха натрапили на народа на Тибет.

На височина три хиляди и шестстотин метра постоянно имаше вятър. Независимо дали беше лек летен зефир или пронизваща зимна вихрушка, вятърът в долината никога не стихваше, нахлувайки от върховете на още две хиляди и четиристотин метра над нея. Планините бяха назъбени и оголени, изчистени от снега и пръстта, с изключение на защитените долчинки и клисури. Макар че по-голямата част от Тибет беше известна с красивите си гори и планини, земята около Ринпоче-Ла беше особено сурова и грозна. Най-близкият град се намираше на около сто километра на изток и нямаше шосета, а само едва личаща пътека, по която се осмеляваха да тръгнат най-безстрашните.

Строежът на манастира в Ринпоче-Ла започнал през 1052 година под ръководството на индийския учен Атиша и продължил с прекъсвания до изоставянето му през 1254 година в знак на протест, че Годан Хан, внук на Чингис Хан, направил ламата на будистите сакия[54] регент на цял Тибет.

Селото се намирало в покрайнините на тибетското царство и останало напълно забравено. Неколцината жители едва си изкарвали прехраната в сянката на огромната сграда на манастира. И така докато Чжу Чжан-дзъ, конфуцианецът, предизвикал императора, скрил познанията, събрани от адмирал Чжън Хъ по време на историческите му морски пътешествия. В архивите на Ордена нямаше документи, описващи как Чжу Чжан-дзъ е разбрал за съществуването на долината. Това се превърна в поредната легенда за Ринпоче-Ла.

През следващите шестстотин години от юг, изток и север срещу Тибет били извършени многобройни нашествия, които кулминирали в тоталитарната окупация от Китай. Завоевателите убили един милион тибетци и удвоили населението на страната чрез принудителна миграция на етнически китайци, но Ринпоче-Ла останало сгушено в долината си и неизвестно, с изключение на слуховете и разказите на номадите, които рядко се осмелявали да се приближат до страховитата планина. Освен с географското си положение, долината беше изолирана и от река. Преминаването й през зимата беше трудно, а през лятото — невъзможно.

Манастирът се намираше в края на долината. Централната пететежна сграда беше заобиколена от пристройки и опасана с висока десет и широка три метра каменна ограда, измазана с хоросан. Долината зад отшелническото убежище завършваше в отвесна тридесетметрова скала с извисяващи се каменни крепостни зидове от двете страни. Селото беше разположено в подножието на манастира и се състоеше от каменни къщи, сякаш израснали от скалата. Ринпоче-Ла приличаше на просека, изсечена в планината, затова до него достигаше малко светлина, която се разсейваше от потока, извиращ от безбройните геотермални пукнатини.

Парата осигуряваше на селото заслон и средства за препитание. Микроорганизмите, които вирееха в горещата вода на изворите, бяха основата на странна хранителна верига, подобна на тази в термалните отвори в дълбините на океаните, наричани черните комини. При липсата на светлина съществата зависеха от хемосинтезата — превръщането на химичната енергия в живот. Микроорганизмите около стълбовете от черен пушек се хранеха с екзотични комбинации от химични съединения, изригващи от недрата на земята, и на свой ред хранеха безброй причудливи форми на живот — кръгли червеи, достигащи метър и осемдесет, видове миди и раци, каквито нямаше другаде в света, и риби, които издържаха на неимоверно високата температура. Разликата в Ринпоче-Ла беше, че на върха на хранителната верига се намираха козите и яковете, които ядяха богатите на хранителни вещества водорасли и даваха на селяните месо, вълна и мляко. Другото предимство на живеещите сред геотермалните извори хора беше, че са осигурени с топлина. Не беше необходимо да събират дърва, за да отопляват домовете си и да готвят — това изискваше време и изтощаваше силите на населението в селата на Тибет. С течение на годините долината се бе превърнала в самоиздържаща се независима екосистема.

На един от горните етажи на манастира всеки път, когато повяваше вятър, потракваше рамка на прозорец. Пламъкът на свещта на масата потрепваше и по каменните стени на килията подскачаха сенки. Тиса не вдигаше глава. До лакътя й изстиваше чаша уханен билков чай. Беше физически и психически изтощена, но знаеше, че леглото в ъгъла няма да й даде утеха. В съня дебнеха кошмарите, които отдавна я измъчваха.

Към тях се добави тревогата за Филип Мърсър.

Беше сигурна, че се е спасил. След като го остави върху носещата се по водата цистерна и заплува към лодката на Люк, Тиса се опита да убеди доведения си брат, че само тя е избягала от потъващия ферибот. Той не й повярва, но напливът от оцелели, които се мъчеха да се качат на моторницата, едва не я преобърна и го принуди да отплава, без да организира издирване. Мърсър сигурно беше спасен, когато до Санторин бе стигнала вестта за потъването на ферибота.

Страховете й се дължаха на онова, което щеше да се случи. Тиса се запита дали трябваше да си прави труда да предупреждава Мърсър за Ла Палма, след като не можеше да бъде с него. Той несъмнено щеше да се досети, че вулканът на острова ще изригне, и щеше да се опита да сведе до минимум разрушенията и жертвите. Мърсър щеше да отиде в Ла Палма и да бъде един от първите, които щяха да загинат. Намесата й бе предопределила съдбата му. Тя бе осъзнала, че през краткото време, прекарано с него, Мърсър бе събудил у нея чувства, каквито не мислеше, че е способна да изпита. Беше се влюбила в него, но повече нямаше да го види.

Онзи, който бе казал, че е по-добре да си обичал и да си изгубил любимия си, отколкото никога да не си обичал, не е имал представа какво говори. Тиса погледна китката си, където няколко часа бе носила часовника, който Мърсър й подари. Жестът му беше изключително мил, но той не би разбрал защо тя не иска да носи часовника, нито страха й от времето — колко е ограничено и как не издържа на постоянното напомняне.

Но сега й се искаше да го бе задържала.

Манастирът беше построен толкова солидно, че сякаш поглъщаше всички звуци. Тиса не чу стъпките пред вратата на стаята и разбра, че някой идва идва при нея, едва когато тежката желязна ключалка изщрака. Тя не вдигна глава. Не беше необходимо да поглежда, за да види, че е дошъл брат й.

— Остави ме, Люк.

— Знаеш, че никога няма да го направя — прошепна той. Когато бяха в Ринпоче-Ла, те говореха на тибетски, а извън пределите на селото — на френски или на английски.

Тиса вдигна глава. Беше изгубила очилата си по време на бягството от ферибота. Резервните не отговаряха на диоптъра й и я принуждаваха леко да присвива очи, за да фокусира зрението си. Люк беше облечен като нея в широк вълнен панталон, памучна риза и дебело наметало. Тя забеляза, че е започнал да носи пистолет, затъкнат в колана.

— Какво се надяваш да постигнеш, като ме доведе тук? Люк прекоси тъмната килия и застана пред нея. Тиса почти усети ръцете му на раменете си, но той се въздържа и не я докосна.

— Исках да си в безопасност.

— От какво? От неизбежното?

— Тиса, не е нужно да се държиш така. Прощавам ти, че се опита да предупредиш света. Понякога дори аз мисля, че го искам. Но и двамата знаем, че все пак е най-добре да не го правим.

Тя се обърна и го погледна в очите.

— Най-добре за кого? Кой си ти, че да решаваш?

— И аз мога да ти задам същия въпрос. В продължение на векове Ордена не е правил нищо друго, освен да наблюдава как катаклизмите унищожават държавите, разрушават цели региони и убиват милиони хора. Никой не е поставял под съмнение потребността да мълчим. Сега мащабите са много по-големи, но това не означава, че трябва да се разделим с нашите традиции.

— Люк, ако не предприемем нищо, сто милиона души ще загинат веднага и много повече по-късно, докато цивилизацията се опитва да оправи хаоса.

— По този въпрос сме на различно мнение, скъпа сестричке. Аз не виждам в това нищо лошо. Сегашната цивилизация страда от недостатъци още от самото си създаване и не може да бъде поддържана и запазена. Загиването й е неизбежно. Неистовата консумация на Запад и бързо увеличаващото се население в развиващите се страни или ще изтощят ресурсите на планетата, или ще доведат до страховита война, която ще унищожи всичко. Изригването на Ла Палма е отдушникът за освобождаването на напрежението, начин да се върне часовникът един-два века назад и да се даде на човечеството шанс да се поучи от грешките си, вместо да ги повтаря. Това е същността на еволюцията — приспособяването към променящите се обстоятелства. Онези, които могат да го направят, ще оцелеят, а другите ще загинат. Планетата не се интересува кой вид ще бъде на върха на еволюционната стълбица, стига да може да издържи на изпитанията. Ние, човешките същества, процъфтявахме дълго и забравихме, че сме тук само поради благосклонността на природата.

Тиса нямаше ответен аргумент. Съзнанието й представляваше водовъртеж от образи и мисли, стремителна вихрушка, която я връхлиташе като ураган. През месеците, откакто бе научила за изригването на вулкана на Ла Палма, тя се стремеше да намери начин да го предотврати или поне да намали въздействието му. Твърдо вярваше, че може да промени нещата. Мисълта й вдъхваше решителност и смелост да продължи. Но като чу думите на брат си, Тиса разбра колко безполезно е било всичко и за пръв път осъзна, че няма да успее.

Не можеше да избяга от Ринпоче-Ла. След завръщането си тя видя, че Люк е мобилизирал в същинска армия десетки свои последователи. Всички носеха оръжия като него. Дори да успееше да се промъкне покрай охраната и да избяга от долината, Тиса нямаше да оцелее по пътя за Непал. Беше изключено и да стигне до най-близкия тибетски град, който беше малък и пълен с военни. Щяха да я арестуват веднага щом се опита да спре кола за Лхаса.

Люк започна да масажира раменете й. Тя нямаше сили да го отблъсне.

— Тук ще бъдем в безопасност. Когато настъпи часът, ще се присъединим към света и ще заемем полагащото ни се място. Оракулът ще гарантира върховенството ни.

— Искам да видя ламата — заяви Тиса, едва сдържайки сълзите си.

— Разбира се. — Люк отстъпи назад, за дай направи място да стане, и й се усмихна снизходително, сякаш искаше да каже, че разбира гнева й и не го е грижа за болката й. — Ще сторя каквото пожелаеш.

Той я изведе от килията. В това крило на манастира коридорите бяха широки. От двете страни имаше стаи, някога използвани от стотиците монаси, които бяха живели там. Безценни ръкописи с молитви украсяваха стените. Подът беше направен от лакирано тропическо дърво и застлан с килими със сложни шарки. Люк я заведе до едно от централните помещения, където стълбището сякаш се рееше във въздуха, но можеше да побере десетина души, изкачващи се рамо до рамо. Пътят беше осветен от газени фенери. Приземният етаж беше огромно отворено пространство, осеяно с мраморни колони — толкова много на брой, че главният вход беше наречен Каменната гора. Таванът блестеше от позлата. За няколко минути стигнаха до друго стълбище, което се спускаше под нивото на земята. Коридорът беше част от пресъхнал геотермален извор и лъкатушеше напосоки на дъното, където имаше стар тунел, проправен от лава. След стотина метра двамата се приближиха до висока порта. Люк я отвори с ключ, който носеше на дълга кожена връв на врата си, и многозначително погледна Тиса.

Лицето й остана безизразно. Бяха изминали три месеца, откакто за последен път бе влизала там и бе взела хрониката от архива вътре. Ключ имаха само архивистите, най-уважаваните членове на Ордена. Тогава Люк не беше сред тях, но после сигурно бе укрепвал властта си в Ордена. Тиса се опасяваше, че може да са се променили и други неща.

Пещерата с архивите беше тъмна. Люк запали осветлението, захранвано от геотермален генератор, монтиран дълбоко под манастира. На стените имаше дебели, поглъщащи влагата килими. Сменяха ги редовно, за да предпазват безценните книги. Въздухът беше хладен, лепкав и задушаващ. Хрониките бяха наредени на лавици от пода до тавана на три метра над тях. Имаше няколко старинни бюра за архивистите и чекмеджета, пълни с географски карти и ръкописи. Съкровището на адмирал Чжън Хъ не се пазеше там, макар че държаха няколко документа за справки. Съкровището беше в друга пещера. Тиса не я беше виждала.

Когато взе дневника, който показа на Мърсър, тя се опита да прикрие кражбата, като разреди дневниците в съседство. Люк или някой от подчинените му беше подредил плътно хрониките и празното пространство се виждаше ясно. В края на последната лавица още шест хроники чакаха момента, когато предсказанията в тях можеше да бъдат потвърдени.

Люк прекоси помещението и отвори друга заключена врата. Безпокойството на Тиса се засили. Не беше виждала ламата почти една година. Още тогава здравословното му състояние се влошаваше и умът му бе загубил голяма част от проницателността си. Тиса се уплаши, че е починал в нейно отсъствие, и брат й я води към гробницата му. Това би обяснило как Люк е поел пълния контрол над манастира и Ордена.

Те продължиха надолу по вулканични тунели. Пътят беше осветен от крушки, монтирани на тавана. Тиса подозираше, че това е алтернативен маршрут до стаята на оракула — подземната пещера, където преди няколко столетия последователите на Чжу Чжан-дзъ бяха направили оракула въз основа на чертежи, датиращи много преди времето, когато ученият бе взел историческите съкровища на адмирал Хъ. Колкото понадолу слизаха, въздухът ставаше все по-топъл, сгряван от огненото сърце на земята.

Най-после стигнаха до широко пространство с красива ламперия на стените и дървен под, застлан с килими. Помещението беше обзаведено с богато украсени канапета и столове, тапицирани с водна коприна. От тавана като кристални сталактити висяха блестящи полилеи. Архитектурните детайли на дърворезбите се губеха под тежки пластове позлата. През отворената врата Тиса видя спалня с огромно легло. Стаята би приличала на царски покои, ако имаше прозорци. Тиса не беше виждала тази част на манастира и не разбираше какво представлява. Люк й направи знак да влезе в спалнята.

Помещението беше много по-тъмно, пълно със сенки и зловещо. Във въздуха се носеше парлива миризма на разлагаща се плът. Тиса усети нечие присъствие и затаи дъх. Някой лежеше на леглото, скрит в мрака. Сърцето й заби лудо и дланите й се изпотиха. Тя се приближи до леглото. Устните й трепереха. Знаеше кого ще види. Затрудненото дишане, което първо привлече вниманието й, изведнъж спря, и човекът на леглото изграчи като гарван.

Тиса вдигна ръка към устата си, за да сподави писъка. Люк засили осветлението и тя ахна.

Ламата вече не беше облечен в церемониалната си синя мантия, а беше гол. Мършавите му гърди леко се повдигаха, докато се опитваше да диша. Тялото му беше неокосмено с изключение на прошарения триъгълник между краката му. Косата на главата му беше тънка като копринени конци, а лицето — набраздено с дълбоки бръчки. Устата му представляваше черна беззъба дупка, а крайниците му приличаха на изсъхнали вейки. Още не бе навършил седемдесет, но изглеждаше деветдесетгодишен. Тиса обхвана всичко това с един-единствен поглед, но онова, което прикова вниманието й, бяха очите му. Бяха останали ясни, но в тях вече нямаше любопитство, нищо, което да показва, че съществото, гледащо през тях, знае кой е и къде се намира.

Лявата ръка и глезенът му бяха завързани с меки въжета. Дясната половина на тялото му беше скована от парализа.

Очите на Тиса се напълниха със сълзи. Тя се обърна към брат си, без да може да скрие болката и объркването си.

— Преди два месеца — обясни Люк, сякаш обсъждаше времето. — Лекарите казаха, че е инфаркт. Щеше да е по-добре, ако старият негодник беше умрял. Дори бях решил да го отърва от мъките, но другите мислят, че състоянието му е знамение и датата на смъртта му ще има особено значение.

Тиса протегна ръка и отметна кичур коса от челото на ламата. Той я погледна доверчиво, но без да я познае. Тя не можа да се овладее и гърдите й се разтърсиха от ридания. Мъката я прониза като копие.

— Вечерята е тук — каза Люк, без да се трогне от страданията на сестра си.

Тиса погледна през рамо. На прага до Люк стоеше местна жена, която не познаваше, раздвоена между дълга и неочакваното присъствие на непознатата в спалнята на ламата. Тя беше млада и красива, с овално лице и скоро измити коси. Беше облечена семпло в дълга пола и широка памучна блуза. Не носеше поднос или чиния, от която да нахрани ламата.

— Не съм убеден, че ще искаш да останеш да гледаш това — добави Люк.

Младата жена се приближи до леглото.

Ламата отново изграчи, оживен при вида на девойката. Тя спря. Черните й очи се стрелкаха ту към Люк, ту към Тиса. Люк й направи знак да продължи. Тиса все още не разбираше нищо. Ламата се опита да протегне ръка към жената.

И едва тогава Тиса видя мокрите петна на гърдите й. Младата жена беше кърмачка и гърдите й бяха натежали от мляко.

Тиса се обърна, без да може да прикрие погнусата си, когато девойката започна да разкопчава блузата си.

Люк се засмя.

— Това е единственият начин, по който се храни — услужливо обясни той. — Но за всеки случай му извадихме зъбите, защото хапеше дойката.

Звуците на оживление на ламата изведнъж бяха заменени от доволно мяукане. Тиса отказа да гледа, макар че брат й наблюдаваше сцената. Тя ядосано мина покрай него.

— Как можа? — изсъска Тиса.

Той я хвана за раменете и я обърна към себе си, така че устните им бяха само на няколко сантиметра.

— Казах ти, че щеше да е по-добре, ако инфарктът го беше убил. Опората на общността ни се е превърнал в безпомощно бебе. Може би това е наказание, защото продължи програмата за коригиране на разликите в датата и часа, които се появиха в предсказанията на оракула. Ордена не трябваше да премества реки, да строи кули и да копае дупки в усилие да промени чи на Земята.

Тиса извърна глава да не го гледа в очите.

— Мразя те!

— Един ден ще видиш нещата през моите очи. Разбирам, че няма да е сега, но съм убеден, че ще е много скоро. — Люк я целуна по косите и я пусна. — А през това време ще се грижа да не ти случи нищо лошо, докато заедно чакаме светът да се преобрази. — Той погледна над рамото й. Дони Рандъл стоеше на входа за жилищните помещения. — Заведи сестра ми обратно в килията й, Дони, и после ела в кабинета ми.

Тиса не спираше да плаче, докато едрият мъж тромаво крачеше по петите й из огромната сграда. Беше отсъствала няколко месеца и още по-отдавна не бе виждала ламата. Не трябваше да заминава, а да остане и да попречи на Люк да узурпира властта. Дългът й беше тук, в Ринпоче-Ла, а не навън. Ако не бе прахосала толкова много усилия да се свърже с Мърсър, може би щеше да успее да спаси част от достойнството на ламата и заедно с това чистотата на Ордена.

Половин хилядолетие планиране и оцеляване беше на път да се развие по начин, който дори оракулът не би предсказал. В продължение на векове Ордена беше свободен от дребнавостта, разрушила голяма част от рационалното в света, раздорите, прераснали във войни, довеждането до фалит на Цели държави и избиването на милиони хора. Непорочността, на която се бяха радвали толкова дълго, бе изчезнала безвъзвратно като ума на ламата.

Може би Люк имаше право, предавайки се на тъмната половина на душата си. Може би нищо създадено от човечеството не заслужаваше да бъде спасено. Тиса бе видяла грозното отражение на всичко красиво. Първият радостен вик на новородено беше същият звук като плача на умиращо от глад дете. Техниката, създала огромни катедрали, бе помогнала на строителите на концентрационните лагери. Лабораториите, произвели лекарства, бяха направили и химични съединения, които убиват. Изкуството, музиката и свободното изразяване бяха извратени от омразата на хора, съсредоточили се в изпращането на сатанинското си послание. Религията, политиката, семейството и всичко друго можеха да бъдат изопачени толкова лесно, че от тези идеали да не остане почти нищо добро.

Тиса бавно изкачи стъпалата до килията си. Едва съумяваше да носи бремето на чувствата си. Силите я бяха напуснали. Откакто научи загадките на Ордена, тя се надяваше, че е избрана за особена мисия и ще наруши каноните в организацията, но и че е обречена на ролята на Касандра — героинята от древногръцката митология, надарена с дарбата да предсказва бъдещето, без обаче да е в състояние да убеди другите в това. Тиса осъзна, че няма значение, че е убедила Мърсър. Задачата й беше само да стане свидетел на края на всичко, да бъде последният наблюдател, принудително затворен в килия в периферията на катаклизма.

Беше обрекла на провал много неща в живота си. Наблюдаваше как разрухата завладява света и седеше със скръстени ръце, макар да знаеше, че може да помогне, като през цялото време се бореше да промени нещата. Времето беше нейният враг, най-омразната природна сила, която познаваше. Бореше се с него, доколкото можеше, и се надяваше да издебне миг и да убие звяра. Но нямаше начин да спре времето и едва сега беше готова да признае поражението си.

Стигнаха до горния етаж. Дони се засуети с връзката ключове, докато Тиса влизаше в килията.

— Колко е часът, господин Рандъл?

— Какво? — Той вдигна глава, забрави колко ключове е преброил и започна отначало.

— Попитах колко е часът.

— Откъде да знам, по дяволите! Вечер е. Не се тревожи за това.

Тя се отпусна на леглото.

Рандъл намери ключа, който търсеше, и насочи вниманието си към други грижи.

— Брат ти заминава след два дни. Заповедта е да те държа под око. Искам да знаеш, че не само очите ми ще бъдат върху теб, ако се сещаш какво имам предвид. Нямаш големи цици, но щом Мърсър е посегнал, и аз ще посегна.

Тиса очакваше това. Рандъл не криеше похотливия си интерес към нея, откакто я бе извадил от Егейско море.

— Изнасили ме, щом желаеш, но трябва да разбереш, че това няма да те доближи до човека, когото наистина искаш.

— И кой е той?

— Използваш ме като заместител на Мърсър. Него искаш да насилиш и да покориш. Желаеш да бъдеш с мен, за да се преструваш, че аз съм Мърсър.

Дони се ядоса.

— Педераст ли ме наричаш?

— Не. Наричам те много болен човек. И ако ме докоснеш, ще ти причиня невъобразима болка.

Рандъл се изправи в целия си ръст. Главата му беше само на няколко сантиметра под рамката на вратата. — Смели думи. Но нека да ги чуем отново, когато брат ти го няма и съм допрял нож до сърцето ти.

— Тогава ще направя услуга и на двама ни и ще се нанижа на него.

Дони не я разбра, намръщи се, трясна вратата и превъртя ключа в ключалката.

При други обстоятелства Тиса би се уплашила, но вече наистина не й пукаше. Изнасилването беше нищо, лек привкус на срама, който започваше да изпитва от неуспехите си.

На другия ден Люк коленичи пред олтара на втория етаж на манастира. Въздухът миришеше на тамян. Тихите песнопения на монасите отекваха в храма. За учениците зад него изглеждаше, че той е вглъбен в молитвата. Всъщност Люк обмисляше следващия си ход, но не разбираше символичната роля, която трябваше да изиграе. Докато ламата беше жив, той не можеше да облече свещената синя мантия. Изпълнявайки обаче мистериите и ритуалите на Ордена, Люк полагаше основите на евентуалното си избиране за лама.

През месеците, откакто ламата получи удар, Люк постепенно привлече по-младите братя в Ордена към своята кауза. И те като него бяха съблазнени от обещанието за власт след катастрофалното унищожение на цивилизацията. Старата гвардия обаче се съпротивляваше срещу промените, които той искаше да въведе. Скоро Люк отново щеше да напусне Ринпоче-Ла. Тиса не умееше да лъже и той знаеше, че Мърсър е жив. Американецът не можеше да противодейства на изригването на вулкана, но въпреки това Люк го искаше мъртъв. Преди обаче да изпълни тази мисия, той трябваше да укрепи положението си в манастира.

Молитвите продължиха шест часа без прекъсване. Гласовете на едни монаси заглъхваха и други подемаха песнопението. Дори Люк се присъедини към тях — поредната заблуда. Шестте часа изминаха и той се изправи. Въпреки принудителното бездействие мускулите му не се бяха схванали и Люк се движеше с лекота.

— Братя мои — тихо каза той. Петдесетте по-млади монаси веднага спряха да пеят, но десетината по-възрастни, които беше поканил на тази специална молитва, излязоха от унеса едва след няколко минути. — Братя мои, гласовете ви ми помогнаха да подредя мислите си в този тревожен миг в нашата история. Дълго отсъствах от Ринпоче-Ла, но дори краткият ми престой тук възстановява духа ми и пречиства съзнанието ми.

— Времето няма значение, когато човек е намерил покой — обади се Ю Дзъ, секретарят на ламата и изразител на по-консервативните настроения в Ордена. Думите му бяха част от позната тирада за назидание, зле прикрит упрек срещу разногласията, които предизвикваха действията на Люк.

— Времето обаче ни дебне дори когато сме в покой. Защото покоят не е притежание, а състояние. Именно това искам да обсъдя с всички вас. Състоянието на света и на Ордена, защото сега двете са преплетени повече отвсякога.

— Не винаги е било така — измърмори старият монах. — Поколения наред светът и Орденът бяха разделени.

Люк се хвана за забележката му.

— Откакто получи правото да носи синята мантия, сегашният лама промени същността на Ордена от пасивен наблюдател в активен участник. Той ни изпрати по пътя на безразличието в опитите си да поправим несъответствията между предсказанията на оракула и физическата реалност. Аз заявявам пред вас, че това беше грешка.

Неколцина монаси кимнаха.

— Грешките му струваха много и на нас, и на него — каза млад монах, обучен от Люк.

— Хвърлянето на вината върху умиращ човек не е заемане на позиция — смъмри го Дзъ.

— Не е обвинение, а факт, братко. Светът и Орденът вече не са разделени. — Повдигайки въпроса за противоречивото решение на ламата да се опита да коригира чи на Земята, Люк внимателно заобикаляше собствената си отговорност за привличането на вниманието към Ордена. — Дори да спрем сега, нашето съществуване вече е разкрито.

— Това беше обсъждано преди много години — подчерта Дзъ. — Тогава разбрахме риска и го поехме. Всички бяхме съгласни, че трябва да направим нещо, за да излекуваме Земята и да възвърнем прецизността на оракула. Поради нещастни обстоятелства останахме без напътствията на ламата, когато дойде време да се изправим пред последиците.

— Може би не са нещастни, а подозрителни. За разлика от нашия лама аз прекарах голяма част от живота си във външния свят и познавам механизмите му. Изригването на Ла Палма ще предизвика безпрецедентен страх, а хората мразят онова, от което се страхуват. Убиват го. Скоро ще се разчуе за нас и откъде знаем за вулкана. Световните лидери не могат да се преборят с планината, затова ще подгонят нас.

— Защо ще го правят? — невинно попита по-възрастен монах. Той не беше напускал долината и беше предпазен от покварения външен свят.

— Защото така постъпват. Стреснеш ли змия, тя ще те ухапе. Няма значение, че не си искал да й сториш зло.

— Но аз не бих обвинил змията — възрази старецът.

— Нито аз — съгласи се Люк. — Но външният свят не разсъждава като нас.

Монахът схвана аналогията.

— Мисля, че разбирам. Когато бях млад, изгорих ръката си, като взех камък близо до огнището. След това не можах да проумея защо го направих, тъй като огънят не беше виновен.

Люк се усмихна.

— Вкусил си от тъмната половина на човешката природа, която извън долината е разпространена до такава степен, че народите водят войни заради слухове.

— Какво може да се направи? — попита Дзъ.

— Не знам, но се опасявам, че вече не можем да разчитаме монашеската изолация да ни пази.

— Затова ли ти и някои други носите оръжия?

— Да, братко. Страхувам се за нашата безопасност.

— Би ли убил, за да защитиш нашия живот? — попита Дзъ.

— Не — излъга Люк. — Но не съм сигурен дали няма да го направя, за да защитя оракула.

Думите му стъписаха по-възрастните монаси, които започнаха да шушукат. Отнемането на живота на човек или дори на най-низше насекомо беше анатема за вярата и убежденията на будисткия орден.

Люк прекъсна разговорите.

— Това е въпросът, който стои пред всички нас. Трябва да му дадем отговор, преди да замина.

— Толкова ли е отчаяно положението ни? — Дзъ беше най-разпаленият критик на Люк през месеците след като ламата получи сърдечен удар, но също изпадаше под влиянието му.

— Да. Трябва да се примирим, че нашият начин на живот скоро ще свърши. Политиката ни как ще продължим от този момент нататък ще определи съдбата на Ордена.

— Аз няма да убия при никакви обстоятелства — заяви Дзъ и скръсти ръце на гърдите си, сякаш това решаваше спора.

— Мнозина ще се съгласят с теб — каза Люк. — Няма да поискам от никого да наруши обета си. Но трябва да знам дали ще попречите на други да действат по различен начин. Ами ако те мислят, че убиването в защита на оракула е правилният избор? Ще ги спрете ли?

— Този въпрос има лесен отговор. Животът трябва да е на първо място пред всичко останало. — Дзъ замълча. — Дори ако оракулът е застрашен, отнемането на човешки живот е грях.

— Толкова грешно, колкото онези, които може да убият, за да го унищожат?

— Има ли степени в греха? Не знам. Може би. Не съм мислил по този въпрос.

Люк придоби искрен вид на съчувствие.

— От известно време не мога да престана да разсъждавам за това — каза той, полагайки усилия да не се разсмее. Беше изопачил логиката така, че сега монасите мислеха за извършване на убийство. — Искам да помислите и за нещо друго, което преди известно време възникна в съзнанието ми. В продължение на сто и петдесет години Орденът е можел да спаси живота на безброй хора, като ги предупреди, но не го е направил. Смъртта на невинните жертви би трябвало да тежи на съвестта ни. Лъжата не е ли грях? Защо тогава да е грях смъртта на онези, които идват да ни сторят зло?

Въпросът му беше посрещнат с мълчание.

— В някои отношения в теб чувам гласа на нашия лама — наруши тишината Дзъ. — Той стоеше в същата тази стая, когато предложи Орденът да излекува чи на Земята. Беше много убедителен и след кратко обсъждане ние се съгласихме с неговия план, макар някои тайно да мислеха, че това е грешка. Откъде да знаем, че твоите намерения също не са грешка?

— Всички трябва да се съгласите, че пасивността не е възможност за избор. Каквото и да направим, Орденът е променен безвъзвратно.

— Да, виждам.

— Ако не се защитим, когато те дойдат за нас, ще престанем да съществуваме. Оракулът ще бъде унищожен.

— Ти го казваш.

— Искам само да помислите по въпроса, че си заслужава да бъдем спасени, да оцелеем и да се появим невредими след изригването на вулкана. — Люк насочи вниманието си към стария монах. — Братко, не би ли попречил на човека да убие змията, която го е ухапала?

— Да, бих го сторил.

— Искам само това. Не обвинявам онези от вас, които няма да защитят змията. Но ви моля да не пречите на онези, които ще го направят.

Вратата в дъното на храма изскърца на железните си панти и се отвори. В помещението нахлу свеж вятър и разсея задушливата миризма на тамян. Дони Рандъл не влизаше в тази стая, но присъствието му на прага прекъсна обсъждането.

— Господин Рандъл сигурно е дошъл да ми каже, че всичко е готово за пътуването ми до Непал — усмихна се Люк на присъстващите. — Бих искал да можех да остана и да се моля заедно с вас за изцелението на нашия лама и за напътствия в тези смутни времена.

— Ще се молим за бързото ти завръщане при нас, Люк. — Дзъ стана и го прегърна. — Ти си гордост за Ордена и макар да не съм съгласен с някои от думите ти, знам, че сърцето ти е добро и мислите чисти.

— Бог да те благослови! — рече Люк и го притисна в обятията си, а после прекоси помещението. Двамата с Дони тръгнаха по коридора, отдалечавайки се от храма и от смрадта на тамян, която пареше очите на Люк.

— Как мина? — попита Рандъл.

— По-добре, отколкото очаквах — подсмихна се Люк. — Старците са толкова объркани, че не знаят какво да правят. Дори Дзъ търси водач.

— Ще те изберат ли за лама, когато дъртият беззъб тъпак гушне букета?

— Несъмнено. — И след това?

— След това нещата ще тръгнат, както аз искам. Съединените щати и Европа ще затънат в хаос и равновесието в света незабавно ще се промени в полза на Япония и страните по Тихоокеанския басейн. Ще мине година, може би две, докато световната икономика се приспособи към факта, че повечето от най-големите консуматори са мъртви. Дотогава хората ще са осъзнали, че разрушените големи градове са били само черни дупки, които са поглъщали всичко и са произвеждали само още гладни гърла. Природните ресурси на планетата като въглища, зърно, дърва и петрол няма да бъдат засегнати, а само средствата им за разпределение. А те могат да се пренасочат. Премахни Ню Йорк като финансова столица, и в Австралия ще се появи нова. Наводни плажовете на Маями, и летовниците ще ходят на почивка другаде. Приспособяването е може би най-великата способност на човечеството. Изригването на вулкана ще принуди хората да осъзнаят, че са поели по пътя на самоубийството, и ще им спечели достатъчно време да поправят грешките си.

— А ние? Имам предвид Ордена.

— Интересното е, че народите от Тихоокеанския басейн ще пострадат най-малко от изригването, но ще останат по-уязвими към земетресенията и вулканичната дейност. Ние ще бъдем в състояние да ги предупреждаваме за предстоящи бедствия.

— Срещу известна цена? — попита Дони.

— Срещу известна цена — съгласи се Люк.

Там, където Рандъл виждаше купища злато, Люк съзираше власт — абсолютна и неограничена, каквато не бе съществувала от времето на римските цезари. Народите щяха да му дадат всичко поискано, за да оцелеят, и вероятно много повече, за да не предупреди враговете им. Колко щеше да струва на правителството на Саудитска Арабия да разбере, че силно земетресение ще разтърси Иран на определена дата, и да спре доставките си на петрол за няколко седмици или месеци? Колко биха платили японците, за да бъдат своевременно предупредени и да евакуират Йокохама, когато свличане под морето изпрати вълни цунами към пристанището? Тези сведения струваха много повече от пари.

Люк беше убеден, че само след една-две демонстрации ще получи контрола над света.

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ

Пол Гордън Дребосъка излезе с гръб от дамската тоалетна, като размахваше вакуумната помпа и ругаеше старата водопроводна инсталация. Той обърна табелката с надпис „НЕ РАБОТИ“. Не че имаше значение. В неделя бизнесът не вървеше и дори ако вечерта имаше много клиенти, барът обслужваше почти само мъже. Шепата жени, които се осмеляваха да влязат в заведението, не се притесняваха да използват мъжката тоалетна.

— Пак ли пералнята? — добродушно се усмихна Мърсър, който бавно пиеше водка с лимонов сок.

„При Дребосъка“ се намираше на занемарена търговска улица, до обществена пералня, и тоалетните редовно бълваха гъсти вълни пяна от праховете за пране.

Пол хвърли вакуумната помпа в задната стая и стъпи на платформата зад бара, която му позволяваше да гледа в очите седналите клиенти.

— Проклетият хазяин не иска да направи нищо по въпроса, а собственикът на пералнята ми каза, че прахът за пране поддържа тръбите чисти и не трябва да се оплаквам.

— Радостите на дребния частен бизнес — отбеляза Мърсър и погледна часовника си. Минаваше четири следобед. Ласко закъсняваше.

В същия миг вратата се отвори. В огледалото зад бара Мърсър видя как Хари разкопча каишката на Повлекан. Кучето и стопанинът му влязоха в бара. Басетът се отправи към купчината възглавници, които Дребосъка му бе наредил в ъгъла, а Хари тръгна към високото столче, запазено за него от дясната страна на Мърсър. Дребосъка смеси „Джак Даниълс“и безалкохолно с аромат на джинджифил, докато Хари заемаше мястото си.

— Къде беше снощи? — За пръв път от една седмица Хари не бе спал в дома на Мърсър. — Защо не дойде?

Хари се подсмихна похотливо.

— Ходих на друго място. Мърсър и Дребосъка изпъшкаха.

— Какво те води тук толкова рано? — попита Хари.

— Айра иска да се срещнем и трябваше да изляза.

— Мислиш ли, че ще намерят Тиса?

— Надявам се.

— И ти ще отидеш да я търсиш? Мърсър отпи от питието си.

— Така смятам.

Хари погледна Дребосъка.

— Принцът напада с кон замъка, за да освободи красавицата? Животът му не е ли изтъркано клише?

— Да се чудиш ние за какво сме. Мърсър посочи чашата си.

— Очевидно ти си алхимикът, който приготвя лечебната отвара, за да ме крепи.

— А Хари?

— Виждам се като мъдрец, който дава далновидни съвети — отвърна Хари.

— Съжалявам, Хари. Повлекан е далновиден. Ти си по-скоро царският шут.

Вратата отново се отвори. Айра спря на прага, за да позволи на очите си да се приспособят към тъмнината в бара, а носът му — към миризмата на бира и цигарен дим. Беше с панталон в цвят каки, риза за голф и маратонки. Дрехите му бяха чисти. Мърсър подозираше, че Ласко е бил в кабинета си през почивните дни и се е преоблякъл за срещата в заведението, което беше на път за дома му.

— Какво ще пиеш, адмирале? — попита Дребосъка.

— „Дюърс“с лед. — Айра потупа Хари по гърба. — Как я караш, Хари?

— Слънчево, от време на време облачно. А ти?

— Горе-долу същото, може би с възможни превалявания — отвърна Ласко и се обърна към Мърсър. — Да седнем на някоя маса.

Двамата взеха питиетата си и се преместиха в едно от сепаретата. Айра извади от куфарчето си папка и го остави на пода.

— Дали е това, което мисля? — попита Мърсър. Ласко отвори папката и я бутна към него.

— Долината на Ринпоче-Ла.

В папката имаше десетки сателитни снимки. На първата се виждаха стотици квадратни мили назъбени заснежени планини. Облаци закриваха много от върховете.

— Гледаш Хималаите от един от нашите сателити в орбита над Северния полюс — обясни Айра. Гласът му беше дрезгав от умора. — Това е минималната му разделителна способност, но са почти същите като онези от комерсиалния сателит.

— Да, така изглежда.

— Въз основа на изготвената от теб информация за геотермалната активност в долината анализаторите възложиха на сателита да направи инфрачервени снимки на региона.

Мърсър погледна следващата фотография, която показваше тъмно поле, осеяно с бели петна.

— Всяка бяла точка представлява топлинен източник — от фабрични комини до огньове за готвене. Анализаторите са пресели познатите обекти като градове и села и всичко край установените пътища. — Следващата снимка изобразяваше същото, но три четвърти от белите петна липсваха. — Това са местата, върху които се съсредоточихме. За по-сигурно проучихме цялата Хималайска верига. Има общо осемстотин седемдесет и седем мишени.

— И са ги проверили всичките? Айра кимна.

— Ако нещо им се е сторило обещаващо, анализаторите са засилили разделителната способност и са въвели изображението в компютрите, за да го увеличат. Открихме множество военни лагери, за които Пентагонът не знаеше. — Ласко обърна предпоследната снимка. — И една забравена долина. В Мърсър се вторачи в изображението. Обективът на сателита гледаше право надолу към два планински хребета, намиращи се толкова близо един до друг, че долината между тях представляваше само назъбена ивица. Гъст слой облаци закриваше долината на север, където планините свършваха във високо плато. В началото й минаваше река, лъкатушеща между двете планински вериги.

— Сигурен ли си? — Мърсър не можа да скрие разочарованието си. Очакваше да види манастира, който Тиса бе описала, и селото, където бе израснала.

С театрален замах Айра обърна снимката, за да покаже последната от серията.

— Това ли търсиш?

Мърсър не можа да повярва на ясното изображение. Снимката сякаш беше направена от неколкостотин метра, а не от стотици километри в космоса. Той видя керемидите на покрива на манастира, една овца на пътеката и дори скъсания ляв ръкав на пастира. Дворът беше огромен квадратен участък, опасан с каменна ограда, а манастирът беше в средата. Сградата беше голяма колкото градски квартал.

Айра извади друга купчина фотографии от куфарчето си.

— Това са всичките. Гарантирам, че са единствените снимки, правени някога на това място.

— Защо мислиш така?

— Защото ги нямаме в нашия архив и никой в света не разполага с технологията да ги направи. Освен това, ако китайците знаеха за съществуването на долината, не смяташ ли, че досега щяха да са я съсипали?

— На какво разстояние е от Китай? — Мърсър беше вглъбен в снимките и не вдигна глава, докато задаваше въпроса, сякаш търсеше там лицето на Тиса.

— На сто осемдесет и пет километра по въздуха — отвърна Ласко. — Само че говорим за район, над който не може да се прелита. Средната надморска височина оттам до Непал е над три километра, а планините са непроходими. Екипът ще върви няколко седмици, докато стигне до Ринпоче-Ла.

Думите му привлякоха вниманието на Мърсър.

— Не разполагаме с няколко седмици, Айра.

— Знам. Видях последната информация от Ла Палма. Екипът на острова докладва, че трусовете се засилват по мощност и продължителност. Западната страна на вулкана започвала да се премества. Според мен това означава, че планината се издува.

— Да, точно така. Налягането в магменото огнище е достигнало точка, откъдето може да изкриви външната част на вулкана. Ако продължава така, Ла Палма ще се взриви.

— И те казаха същото, но не могат да определят кога ще изригне.

— Така е. При нормални обстоятелства не могат да кажат дори дали изобщо ще изригне. Когато се събуждат, повечето вулкани остават активни няколко месеца или дори години и отново заспиват, без да изригнат. Сигурни сме, че Ла Палма ще изригне благодарение на Тиса и единствено тя знае кога ще стане това. Помисли ли как ще я измъкнем?

— Не можем да я измъкнем, поне не навреме.

— Как така не можете? — Мърсър заби пръст в една от снимките. — Тя е там.

Адмиралът вдигна ръка.

— Казах, че не можем да я измъкнем, а не че не можем да те вкараме там.

Мърсър го погледна недоумяващо. Айра стана, надникна през прозореца, почука по стъклото и се върна в сепарето. Миг по-късно в бара влезе чернокож мъж с обръсната глава и широки рамене. Беше облечен в черно и носеше тъмни очила. Едната му буза беше издута от топче тютюн.

Той огледа помещението. Излъчваше заплашителност, която би смразила посетителите в нормално заведение. Хари и Дребосъка обаче му хвърлиха бегъл поглед и продължиха разговора си. Погледът на мъжа се спря на Мърсър.

— Чух, че искаш да се присъединиш към маймунските бомбардировачи — с плътен баритон каза той.

Мърсър пребледня. Беше познал капитан Букър Сайкс веднага щом го видя, но не бе свързал командоса от Делта Форс със заявлението на Айра, че ще го вкара в Ринпоче-Ла. Когато бе разбрал какви са оръжията, които Сайкс използва, Мърсър се бе съгласил, че прякорът „маймунски бомби“е много по-подходящ от УМБ — 22, „Управляем многоцелеви боеприпас“.

Букър се ухили на изражението му и седна до Айра в сепарето.

— Разговарях с най-умните хора в Пентагона и те казаха, че няма начин — обясни Ласко. — Изключено е дори да поискаме разрешение от китайците. Не можем да промъкнем екип през границата заради недостатъчното време и вероятността да ги заловят. Може да забравим за спускане с парашут. Радарите на китайците покриват целия регион. Дори да лети ниско над земята, транспортният самолет няма да измине и двадесет мили в Китай, преди да го засече някой „Миг“. Тоест УМБ или нищо.

Мърсър не откъсваше очи от Сайкс.

— Ефективни ли са?

— В последните двадесет спускания сензорите в капсулите показаха, че пътникът е щял да оцелее.

— Сензори? Искаш да кажеш, че все още не сте извършили спускане с хора?

Букър се поколеба.

— В първите четиридесет и няколко спускания никой не оцеля. По дяволите, първите две капсули бяха толкова несполучливи, че трябваше да изравяме останките им от пустинята! На техниците им беше нужно време, за да усъвършенстват детайлите. Смятат, че вече са успели.

— Господи! — Мърсър поклати глава. — Аз бях проклетият глупак, който настояваше да отиде в Ринпоче-Ла. А изтеглянето от селото?

— Това е първият проблем — осведоми го Айра. — Веднага щом установиш контакт с госпожица Нгуен, ще имаш секретен сателитен телефон, за да предадеш информацията, която тя знае за Ла Палма. След като разполагаме с нея, вече няма да бъде необходимо да се бърза и ще имате колкото време ви е необходимо, за да стигнете до границата на Непал.

— Сто осемдесет и пет километра?

— По-скоро двеста и петдесет — поправи го Сайкс. — Има много планини, които трябва да заобиколим.

— Става все по-хубаво. — Мисълта, че отново ще бъде с Тиса, не уби иронията в гласа на Мърсър. — Какъв е планът?

— Утре сутринта транспортен самолет на военновъздушните сили ще те закара до Зона 51 за два дни обучение със Сайкс и екипа му. Оттам ще заминете за остров Диего Гарсия в Индийския океан, където ще натоварите „Управляеми многоцелеви боеприпаси“ за полета до Тибет.

— Колко ще продължи полетът?

— По наша преценка шест часа, но може и по-дълго — отвърна Букър. — Зависи колко ще се отклоним край най-наситените с радари райони в Китай.

— И предполагам, че няма да прожектират филм? Командосът се засмя.

— Поне има тръба за уриниране.

Излишно беше да мисли за опасностите. Щеше да отиде какъвто и план да бяха измислили мозъците от Пентагона, за да го заведат при Тиса.

— Хари — викна той в тихия бар, — трябва да промениш приказката си. Няма да атакувам с кон замъка на красавицата, а ще се спусна върху него от корема на змея.

— Стига да не паднеш в рова около замъка — моментално отвърна на шегата Хари.

ДИЕГО ГАРСИЯ, ИНДИЙСКИЯ ОКЕАН

На хиляди мили южно в Индийския субконтинент островите от архипелага Чагос приличаха на шепа изумруди, хвърлени върху сините вълни. Гъстата тропическа джунгла, белите като захар плажове и лазурните рифове придаваха на островите специфична красота. Някога извличането на масло от кокосовите орехи им бе осигурило преуспяваща икономика. Всичко това се промени през седемдесетте години на XX век, когато британците направиха военна база на един от островите, атол с площ около четиридесет и пет километра на име Диего Гарсия. По време на студената война базата беше аванпост за наблюдение на съветските кораби, които извършваха редовни курсове в Индийския океан.

През следващите двадесет години базата се разшири и беше отстъпена на Съединените щати. Напоследък съвсем малко от трите хиляди военни и цивилни от поддържащия персонал бяха британски граждани.

Диего Гарсия стана известен по време на операция „Пустинна буря“ като район за съсредоточаване за бомбардировачите „Б — 52“, които обстрелваха иракските позиции в Кувейт. Обновяването на базата й позволи да базира и „Б — 2“ по време на афганистанската кампания и после отново през 2003 година за изгонването от власт на Саддам Хюсеин.

Мърсър седеше зад пилота на товарния „С — 17 Глоубмастър“и ясно виждаше всичко, докато гигантският самолет се спускаше от облаците след двадесетчасов полет. Атолът беше оформен като огънат кръг, отворен пръстен от корал и пясък, изпъкнал от едната страна. Там се намираше военновъздушната база. Самолетът продължи да се снишава и Мърсър видя дългата писта, минаваща успоредно на брега, и огромни паркинги. Отвъд пистата имаше село от сглобяеми постройки, направени за командированите в този изолиран район. По-нататък се намираше Кемп Джъстис — сграда, построена след атаките на единадесети септември за военния персонал, включен в глобалната война срещу тероризма. Океанът зад острова се простираше до хоризонта.

— Наричаме го островът самолетоносач — извика по интеркома пилотът жена. Тя говореше провлачено, с тексаски акцент. — А командированите му викат Острова на оръжията.

— Бил ли си тук? — обърна се Мърсър към Сайкс, който седеше до него.

— Два пъти. По дяволите! Това беше тайна. Напомни ми после да те убия.

Пилотът намали тягата и активира насочващата векторна система, която позволяваше на двеста и осемдесет тонния самолет да се приземи за по-малко от километър, колкото и тежък да беше товарът му. Въздухът беше сгъстен и влажен и четирите мотора се задъхваха.

„С — 17“ изрева над началото на пистата, летя ниско некол-костотин метра и после докосна настилката. Без да се интересува от безопасността на пътниците, освен да ги закара живи до местоназначението им, пилотът изключи тягата и Мърсър рязко се наклони напред, опъвайки предпазния колан.

Самолетът почти мигновено намали скоростта и бавно потегли по дългата писта.

Мърсър видя „Б — 52“, достопочтените стратегически бомбардировачи, чиито екипажи бяха по-млади от самолета, с който летяха. В края на паркинга имаше четири футуристични шестетажни сгради, наподобяващи сплескани куполи. „С — 17“ спря пред последната от тях и пилотът изключи двигателите. Тишината след продължителното им бръмчене беше смущаваща.

Мърсър надникна през предното стъкло. Постройката беше хангар с отворени врати. Вътре беше светло, но самолетът в средата на огромното помещение сякаш поглъщаше светлината. Макар че предишния ден го видя в Зона 51, Мърсър изпита страх при мисълта какво ще се опитат да направят, Той стисна юмруци и трябваше да положи усилия, за да ги отпусне. Сайкс забеляза това, но не каза нищо.

Б — 2 с крила като на прилеп официално се наричаше „Спирит“, но медиите го бяха кръстили бомбардировач стелт. Този в хангара беше от последното поколение и притежаваше всяко въобразимо свръхмодерно техническо средство, което конструкторите и военновъздушните сили можеха да измислят. Стелтът имаше неограничен пробег благодарение на възможността да бъде зареждан във въздуха и беше натоварен с най-новите оръжия с цел осъществяването на американската военна доктрина за внушаване на сила. Можеше да пренася различни товари — всичко от тридесет и шест касетъчни бомби до 42 500 — килограмови „бункеро-разрушители“и шестнадесет мултимегатонни термоядрени бомби Б83, способни да изравнят със земята цели градове.

От няколко месеца този Б — 2 беше докаран от военновъздушната база „Уайтман“, Мисури, в Зона 51, най-важният полигон за разработването на „УМБ — 22“, който командосите на Сайкс нежно наричаха „маймунска бомба“.

Концепцията за това тайно оръжие произлизаше от потребността военните незабелязано да вкарват екипи командоси в райони, защитени от тежка противовъздушна отбрана. До разработването на „УМБ — 22“ единствените възможности за избор бяха войниците да се приземят извън радарния чадър и да вървят пеша до целта или да рискуват да скочат с парашути от „С — 130“. Огромният товарен самолет обаче беше очебиен като цепелин и не много по-бърз. Необходимо беше нещо по-добро, безшумен и потаен начин да се закарат командосите до местата за специални операции.

В края на деветдесетте години на XX век британски изпълнител на военни поръчки работеше върху разработването на капсули, които да бъдат монтирани под крилата на самолета „Хариър“. Капсулите бяха с размера на човек и бяха предназначени за бърза евакуация на ранени войници от вражеските линии. Някой от Пентагона разшири идеята и се запита дали е възможно да се инфилтрират войници по същия начин, но със стелт като Б — 2 или изтребител бомбардировач „Ф — 117 Найтхоук“. И УМБ — 22 се роди от това абстрактно хрумване.

Капсулите бяха малко по-големи от телефонни будки, покрити с поглъщащ радарните лъчи сложен материал и направени в ъгловати форми, за да избягват задаващ се насреща радар. Използвайки същата глобална позиционираща сателитна система, която даваше на американските бомби такава прецизност, компютърът на борда направляваше „УМБ“, докато падаха. Парашутът се отваряше на предварително определена височина, обикновено на минимално безопасно разстояние от земята. Букър Сайкс твърдеше, че са точни с отклонение само три метра дори при неблагоприятен вятър със скорост тридесет възела.

В капсулата имаше достатъчно място да се изтегнеш, както и пространство за бойните колани, раниците, екипировката и оръжията, необходими за мисията. Макар и тесни, маймунските бомби бяха подплатени с дунапрен, който ги правеше сравнително удобни, при условие че човекът вътре не страда от клаустрофобия. Както Сайкс бе споменал, имаше тръба за уриниране и монитор, свързан с камера в дъното на капсулата, където се виждаше картина от приземяването по време на падането.

Сайкс разкопча предпазните колани и се наведе към Мърсър.

— По-страшничко е сега, когато сме тук, а?

„Б — 2“ приличаше на черна риба манта. Самолетът имаше зловещ и заплашителен вид дори когато не летеше.

— И аз си мислех същото.

Десет минути по-късно те се потяха на пистата. Вятърът носеше мирис на йод от морето, но не и облекчение от влагата. Рампата в задната част на „С — 17“ беше спусната и диспечерът координираше множеството мотокари, докато изнасяха маймунските бомби от товарното отделение. Въпреки затегнатата охрана в Зона 51 и на Диего Гарсия капсулите бяха поставени в контейнери с надпис „МАШИННИ ЧАСТИ“и щяха да бъдат отворени едва в хангара и при затворени врати. „УМБ“ бяха осем — седем за Сайкс и екипа му от Делта Форс и една за Мърсър.

Шестимата избраници на Букър бяха може би най-добре обучените войници в Съединените щати. Всички идваха от армията и бяха се отличили още в първите дни на основната си подготовка и после през целия курс на обучение. Специалисти във всички форми на сражения, те действаха мълниеносно и с въображение. Бяха по-близки от братя, непреклонни мъже, обучени да оцеляват и да поверяват живота си в ръцете на другарите си. Бойната им връзка беше закалена в Косово, Афганистан, Ирак и на десетина други горещи точки в света.

Тъй като човекът в маймунската бомба беше безсилен, след като капсулата бъдеше натоварена на „Б — 2“, двата дни в Невада бяха по-скоро за инструкторите от Делта Форс, за да преценят възможностите на Мърсър. Новите членове на екипа, войници, които вече се бяха доказали в дългогодишна служба в армията, се нуждаеха от месеци на обучение и тренировки, преди да бъдат приети.

Думите на Сайкс, че Мърсър „става“, не бяха достатъчни за командосите. Той трябваше да го докаже сам. За тридесет часа беше принуден да спринтира безброй пъти през импровизирана писта с препятствия, да изстреля хиляда патрона на стрелбището и да извърши три скока с парашут. Инструкторът беше обяснил защо иска да види три скока, като му каза, че всеки може да падне от самолет веднъж, неколцина биха опитали втори път и единствено проклетите глупаци го правят трети път, а той търси точно такива.

Накрая Ейнджъл Лопес, по прякор Мърморко, старши сержант на екипа, израснал по улиците имигрант от Хондурас, обяви Мърсър за малко по-годен от труп на една седмица. Спазвайки традицията да си измислят прякори, Мърсър получи позорното име Снежанка. Сайкс беше Доктора, един син на свещеник, но женкар бе наречен Срамежливия, а шегаджията в екипа — Тъпака и така нататък.

Мърсър и Букър минаха край хангара.

— Разполагаме с двадесет часа до излитането и двадесет и четири часа работа — разнесе се зад тях гласът на Мърморко, който непрекъснато мърмореше недоволно на хората си. — Искам пълна проверка на оръжията и на екипировката и разпределяне на амунициите за двадесет минути.

По асфалта в края на рампата се разхвърча пясък, довян от плажа. Вятърът се усили и прилепи дрехите към телата им. Сайкс клекна, взе пръчка и започна да чертае нещо на земята.

— Какво си намислил? — попита Мърсър.

Букър заговори сериозно, без да откъсва очи от чертежа.

— Нямахме възможност да разговаряме, откакто тръгнахме от Страната на мечтите. Искам да знаеш, че според Мърморко си се представил добре. Това е страхотен комплимент от неговата уста.

— Така и предположих. — Мърсър усети, че Сайкс не иска да му каже това, а нещо друго.

— Момчетата те кръстиха Снежанка. Мърсър се ухили накриво.

— Наричали са ме и с по-лоши имена.

— Сигурен съм. Все едно. От осем години съм в Делта Форс. През това време загубих неколцина от хората си. — Едно добро момче на име Том Хейзън — в Колумбия, страхотен снайперист — в Пакистан, стрелец, чийто парашут не се отвори във Форт Брат, и още двама. Умряха, докато си вършеха работата. Това е част от риска, който поемаме. Но въпросът е там, че ние поемаме риска. Не ни го дават. Ако някой грозник изскочи от засада, която сме били твърде глупави да не забележим, заслужаваме да бъдем убити. Ако някой е сгънал неправилно парашута си, заслужава да не му се отвори. Следиш ли мисълта ми?

Мърсър знаеше за какво намеква Букър, но не отговори. Чакаше да го изрече.

— Адмирал Ласко ми каза, че си бил в изключително трудни ситуации през последните няколко години и си участвал в много добри операции със страхотни командоси — „тюлените“в Аляска, военното разузнаване в Африка и морски пехотинци от специалните части в Панама миналата година.

Не ме разбирай погрешно, по дяволите, но не искам да мислиш, че с всичко това си спечелил място при нас.

— Не съм си го и помислял — тихо отвърна Мърсър.

— Харесваш ми. Смятам, че ще се справиш, но трябва да разбереш, че мисията ми е да предам определена информация на адмирала, а не да спасявам Тиса Нгуен или теб. Ако в определен момент се превърнеш в пречка за мисията или изложиш на риск някого от хората ми, ще те премахна.

— Приемам го. Знам, че не е лично.

— Не е, но косата ми настръхва от тази операция. Досега не сме имали Снежанка в екипа и това ме плаши.

— Обичаш хората си, нали?

На известно разстояние от тях Мърморко хокаше Сънливия, най-мързеливия в екипа.

— Не поотделно, а идеала, който представляват — отговори Сайкс. — Лицата идват и си отиват, но екипът остава същият. Звучи ли ти логично?

— Както гласи старата поговорка, мразя президента, но обичам президентството. Само че ти говориш за уважение и чест, много по-истински чувства, които е по-трудно да развиеш и запазиш. Чувстваш се така от години. Това се е превърнало в част от теб, като цветът на кожата ти. Не съм член на екипа ти и никога няма да бъда и ти се страхуваш, че идването ми с теб ще наруши равновесието.

Букър кимна.

— Нещо такова. Нямам нищо против да ме пуснат от бомбардировач във високотехнологичен ковчег или да се изправя пред неизвестен брой вражески сили, но искам да познавам всички, които са зад гърба ми.

— Не мога да кажа нищо, което би те успокоило, затова ще си държа устата затворена.

Двамата се погледнаха в очите и почувстваха, че се спогаждат.

През дванадесетте часа, докато екипът на Делта Форс трябваше да спи, в хангара кипеше трескава дейност около подготвянето на „Б — 2“и осемте „УМБ“. Както Сайкс бе казал, екипът му отговаряше само за получаването на определена информация от Ринпоче-Ла. На Мърсър възложиха допълнителната задача да намери начин да превърне информацията в практически план. Той беше прегърбил рамене пред лаптопа в кабинет до спалните помещения и се взираше в последните геоложки доклади от Ла Палма.

Новините не бяха хубави. Многобройните изпускащи газ отвори, с които беше осеян вулканът, изхвърляха смъртоносни аерозоли със силата на реактивни двигатели. Освобождаването на елементи като въглероден двуокис и сяра се повишаваше показателно. Върху части от острова валеше киселинен дъжд.

Докато източната страна на планината показваше признаци на преместване, западният и по-опасен бряг не беше започнал да се плъзга към морето. Температурата на водата във вулкана се покачваше с всяка изминала минута. Беше само въпрос на време повишеното налягане да разцепи скалата и надвисналият скален пласт с тегло половин трилион тона да рухне в океана.

Президентът се беше надявал новината за евентуалното изригване да не се разчува и поне засега желанието му изглежда се беше сбъднало. Нямаше драматични снимки, върху които медиите да се съсредоточат, и неколцината така наречени експерти, дали интервюта, омаловажиха вероятността за мощно изригване, тъй като последният трус в Ла Палма през 1971 година не беше засегнал разлома. Пресата се бе фокусирала върху скандал за корупция в Холивуд, който съсипваше кариерите на няколко известни актьори. Мърсър благослови интереса на американците към славата и погрешното мнение, че океаните все още предлагат изолация от останалия свят.

Откакто го бяха помолили да намери начин да сведе до минимум последиците от изригването на Ла Палма, той бе прекарал безброй часове, проучвайки проблема. Обмисли го от всяка страна и анализира и отхвърли всеки сценарий, който му хрумна. Приемливостта и практичността не бяха фактор в разсъжденията му. Искаше само възможности за избор. И както знаеше, откакто президентът му каза да се опита да предотврати вулканичната експлозия, нямаше какво друго да направи, освен да се надява, че учените, работещи по проекта, ще бъдат осенени от повече вдъхновение от него.

Зората го завари заспал на бюрото.

Екипът прекара утрото в заключена стая, където Сайкс разясни оперативните детайли. Беше направен подробен макет на манастира и околността въз основа на сателитните снимки. Авторът беше включил дори стадо овце от детска играчка ферма.

Планът беше елементарен. Задната част на манастира застрашително бе надвиснала над тридесетметрова стена от дялани камъни, която разделяше долината на горна и долна част. Солидният зид се простираше по цялата дължина на долината и несъмнено бе възпирал поколения нападатели в опитите им за атака в тил. Стената беше непреодолима и едва ли се охраняваше, затова беше логичният избор за екипа на Сайкс. Под прикритието на безлунната нощ „УМБ“ щяха да бъдат насочени така, че да се приземят в долната част на долината, в основата на стената. Нямаше видими следи от поляна в близост до горната част, затова Срамежливия и Щастливия щяха да се покатерят по зида и да закачат въжета за останалите. Оттам всичко щеше да бъде импровизация и късмет, за да проникнат в сградата и да намерят Тиса. Като предпазна мярка всеки командос щеше да носи сателитен телефон, за да съобщи датата на изригването на вулкана, след като Тиса им я кажеше.

Два часа преди излитането следобед членовете на екипа започнаха да се обличат, като обръщаха педантично внимание на всеки детайл. Оръжията бяха почистени и изпробвани предишния ден. Пружините на магазините бяха проверени дали са достатъчно стегнати. Батериите на предавателите и сателитните телефони бяха заредени. Ако някое техническо средство беше леко износено, веднага се заменяше с друго.

Докато командосите правеха всичко това, техниците проверяваха за последен път бомбардировача и капсулите. Двамата пилоти извършваха обичайната си обиколка и бяха готови да се качат в самолета.

Микробус с тъмни стъкла закара командосите от спалните помещения до хангара. Щом влязоха вътре и вратата се затвори, мъжете се изнизаха от буса и се събраха под огромното крило на „Б — 2“. Грамадните врати на товарното отделение бяха отворени. Военновъздушните сили го бяха кръстили „Духът на Уайоминг“, но екипажът му бе добавил прякор. На една от вратите беше нарисуван пухкав облак, от който се подаваше ръка със сочещ надолу показалец. Прозвището беше написано отдолу. „Невидимо докосване“.

Според традицията преди полет от касетофона на борда се разнесе едноименната песен на Фил Колинс.

Мърсър огледа маймунските бомби. Сайкс имаше право. Наистина приличаха на ковчези с отворени капаци. Дунапренът беше покрит с лъскав като коприна микрофибър. Страхотно!

Командосите сложиха екипировката си във вградените в капсулите отделения и я обезопасиха с предпазни колани. Когато бяха готови, пилотите се ръкуваха с всеки и се качиха в пилотската кабина.

— През следващите шест часа ще бъдем само пътници, които разполагат със същото пространство, каквото имат хората в автобус — заговори Сайкс.

Неколцина командоси се подсмихнаха нервно.

— Вече два месеца работим с тази система. Пускали са ни от седемметрова кула и знаем как да се приземяваме. Единственото, за което трябва да се тревожим, е отварянето на парашутите. Но това ни безпокои всеки път, когато отиваме на мисия, значи няма разлика между тази операция и предишните, в които сме участвали. Щом се спуснем на земята, знаем какво да правим.

— Правила на ангажираност? — попита Срамежливия.

— Премахвате всеки, който има оръжие или представлява заплаха. Интересува ни само Тиса Нгуен. Снежанка ни даде ясна представа как изглежда тя, но не рискувайте — може да е всяка жена под четиридесет години.

Срамежливия вдигна ръка.

— Ами ако ни подгонят?

— Теб няма да те подгони никоя мацка, човече — отвърна Мърморко и мъжете се засмяха.

— Нещо да добавиш, Снежанке?

Мърсър огледа изпълнените с увереност лица.

— Преди две седмици онези типове взривиха ферибот в Гърция, за да попречат на Тиса да говори с мен. Убиха петдесет души. Послушайте съвета на Сайкс Доктора. Те няма да ви дадат шанс, не им давайте и вие. И ако някой от вас види сметката на един едър негодник с боядисана коса, ще спечели две седмици на Карибите с жена, която си избере.

— Еха!

— С изключение на Срамежливия — добави Мърсър. — Вие ще трябва да му намерите момиче.

Обсъждането приключи. Време беше да излитат.

Двама техници помогнаха на Мърсър да влезе в капсулата и завързаха предпазните колани на краката, кръста и раменете му. Казаха му да смъкне ципа на черното си камуфлажно облекло и му подадоха тръбата за уриниране. Тъпака се оплака, че и най-голямата тръба му е малка.

— Не се слага на устата — пошегува се Кихащия.

Техниците включиха предавателя на Мърсър и изпробваха монитора. Камерата беше поставена на дъното на капсулата и на десетсантиметровия екран той видя работници, наведени над другите „УМБ“ като в сцена от научнофантастичен филм. Показаха му контролните уреди за температурата и вентилацията и мундщука за специален плодов коктейл, пълен с електролити и минерали. Два часа след излитането Мърсър щеше да пие от друга тръба течност, съдържаща стимуланти, билкови болкоуспокояващи и нещо против въздействието на височинната болест. Букър го предупреди, че след като изпие сместа, ще е добре един-два месеца да не се подлага на тест за наркотици.

— Как се чувстваш? — попита техникът и сложи ръце на капака на капсулата на Мърсър, готов да го затвори вътре.

— Сякаш ще ме погребват.

— Тогава си годен за мисията.

Капакът се затвори. Вакуумната система се включи и запечата капсулата. Мърсър стисна челюсти, за да се приспособи към промяната в налягането на въздуха. Мониторът беше на десет сантиметра от лицето му. Осветлението беше оскъдно и излъчваше топлина — отстъпка за хората, които трябваше да издържат на дългите полети.

Минута по-късно капсулата се разтресе. Специалният кран, докаран на „С — 17“ заедно с екипа, я повдигна от люлката и я пренесе на „Б — 2“. Скобите на въртящата се пускова установка на бомбардировача прихванаха капсулата и я прехвърлиха в товарното отделение. Веднага щом Мърсър отново се настани удобно, беше захваната друга капсула и пусковата установка пак се завъртя. Като куршум, който зареждат в барабана на револвер. Пусковата установка побираше осем ядрени бомби и беше модифициран за четири „УМБ“. Първите четири влязоха от страната на Мърсър, а останалите бяха вкарани във второто товарно отделение на стелта.

След това прикрепиха външните кабели за захранването и комуникациите, за да могат мъжете да разговарят по време на полета. Сайкс се свърза с всеки, попита какво е състоянието му и после съобщи на пилотите, че хората му са готови.

— Зелена светлина, Докторе. Влекачът пристигна. Въздушният контрол ни дава предимство. В следващите седемнадесет минути няма да премине шпионски сателит. Ще се движим със секретна скорост и на секретна височина. Времето на полета до мишената също е секретно. Авиолинии „Авантюра“ ви пожелават приятно пътуване.

Самолетът с ъгловати очертания беше изтеглен от бетонните подпори и закаран до паркинга до главната писта. Служител на наземния персонал откачи влекача, отдаде чест на пилотите и се отдалечи.

Дълбоко навътре в корпуса заработи първият двигател, а след секунди — останалите три. Въпреки че мощните турбогенератори бяха над товарното отделение, нивото на шума в звукоизолирания „УМБ“ беше малко по-силно, отколкото в кабина на пътнически самолет.

Командирът на полета извърши последна проверка на сложните контролни уреди, остана доволен и подаде тяга на двигателите. Застрашителният самолет потегли.

Краят на пистата изчезна в трепкащите завеси на топлинен мираж. Горещите отработили газове зад „Б — 2“ създадоха същия ефект и бомбардировачът заприлича на привидение. Дори на земята самолетът изглеждаше извънземен.

Ревът на моторите се превърна в пронизителен писък, докато „Духът на Уайоминг“ набираше скорост. На една трета от пистата носът му се издигна и стелтът излетя към горните слоеве на атмосферата, високо над маршрутите на пътническите самолети.

Мъжете в товарното отделение понесоха излитането леко. Известно време си разменяха шеги, но после се умълчаха и се приготвиха за шестте часа затворничество в капсулите. Всеки остана сам с мислите и опасенията си. След малко Мърсър забрави къде се намира и какво предстои да направят. В съзнанието му се въртяха безброй хаотични мисли. И вместо да разсъждава за изригването на Ла Палма, той се съсредоточи върху Тиса.

Денонощието, прекарано с нея, беше оставило дълбок отпечатък в душата му. Мърсър потърси логично обяснение и призна, че не може да контролира чувствата си. Беше преминал границата на рационалното и бе навлязъл във владенията на емоциите, където рядко се осмеляваше да пристъпи. Отговорът на най-важния въпрос — дали я обича — все още не беше ясен, но той прие за истина, че би искал.

Беше си спечелил славата на един от най-добрите минни инженери и геолози изследователи в света, защото правеше точни изчисления и внимателно преценяваше риска. Като мнозина други силно мотивирани хора Мърсър бе използвал същите аналитични умения и в личния си живот. Резултатът беше поредица от кратки, но страстни връзки, които неизбежно приключваха. Причините бяха различни, но основната беше убедеността, че така или иначе връзката ще свърши и е по-добре партньорката му да сложи край. За пръв път обаче имаше чувството, че неговият страх да не бъде наранен го кара да къса с приятелките си. Правеше го не за да предпази жените, а себе си. Бързата раздяла предотвратяваше риска да бъде изоставен и свързаните с това съмнения.

— Изключително странно място за прозрения, по дяволите! — измърмори той, докато самолетът летеше над Индийския океан.

Освен това, за пръв път смяташе, че може да поеме риска да страда заради възможността да бъде с Тиса. Не изпитваше колебания да изложи на опасност живота си. Това беше част от работата на миньора. Този път беше готов да рискува и начина си на живот. Мърсър задряма с тази мисъл.

Няколко часа по-късно по интеркома се разнесе глас.

— Господа, говори командирът на полета. Намираме се на около час от границата на Тибет. Индийските граждански и цивилни радари не ни засякоха, но се приближаваме към мрежата на китайската въздушна защита. Щом стигнем до границата, ще се снишим и може да бъдем принудени да потърсим маршрут, където радарното им покритие е най-разредено. Няма за какво да се притеснявате, но може малко да ви раздрусаме. — Той изключи микрофона и след секунда добави. — А, и в зависимост от условията може да се наложи да заобиколим една-две планини.

Маршрутът на стратегическия бомбардировач го бе задържал над океана колкото е възможно по-дълго, позволявайки му да напълни догоре резервоарите си от самолет цистерна „КС — 10“ над Арабско море. „Б — 2“ се сниши северно от Бомбай и после се отправи диагонално на северозапад през Индия към Непал. Самолетът летеше на височина тринадесет хиляди и петстотин метра, твърде далеч, за да го види или чуе някой на земята, и заобикаляше големите населени места.

Близо до Хималаите дойде време да се спуснат още по-ниско над земята и да включат системата за опознаване на релефа. Единият от сто шестдесет и двата компютъра на борда щеше да поеме контрола върху управлението, да чертае и да следва маршрут през планините и в същото време да избягва китайските радарни инсталации. Макар че формата и покритието на стелта му придаваха сечение на птица, секретната система за откриване на радари се грижеше на вражеските монитори да не се види дори точка.

Последното техническо средство, което трябваше да задейства, вероятно беше най-секретното на борда. Поради необикновената си форма и мисия „Б — 2“ летеше по-бавно от скоростта на звука. Ако можеше да се движи по-бързо от рева на двигателите си, екипажът и пътниците нямаше да се опасяват от евентуално засичане. Макар че моторите се намираха в корпуса, „Духът на Уайоминг“ се движеше шумно заради четирите си турбогенератора и се чуваше отдалеч. За да премахне това, екип от проектанти бе направил противошумен генератор, който съответстваше на честотата на звуковите вълни и произвеждаше собствени вълни с противоположна амплитуда. Въпреки че консумираше огромно количество гориво, свръхсекретното устройство ефективно заглушаваше рева на самолета и със скорост петстотин възела „Б — 2“ бръмчеше не по-силно от добре регулиран „Харли Дейвидсън“.

Стелтът бързо се приближаваше към Хималайския масив. Висотомерът показваше четири хиляди и петстотин метра, но самолетът се носеше само на хиляда над земята. Пилотите бяха обучени за този вид летене и си почиваха на местата си, докато сложните уреди работеха автоматично. „Духът на Уайоминг“ следваше маршрут, начертан от системата за глобално позициониране и радара, профучаваше през стръмни долини и заобикаляше скалисти върхове, извисяващи се на три километра над прилепокрилия бомбардировач. Пътуването беше със сюрреалистично влакче на ужасите, в което вагончето определя къде да минат релсите.

„Б — 2“ прекоси територията на Непал за двадесет минути и беше на петдесетина километра от границата на Китай, когато компютърът засече първия противовъздушен радар. Няколко минути екранът в пилотската кабина проблясваше, показвайки десетки радарни установки. Покритието изглеждаше солидно, същинско минирано поле, простиращо се по дължината на границата и на осемдесет километра навътре в страната. Към това се добави и наличието на микровълнови кули, проектирани специално да засичат проникването на бомбардировачи стелт. Кулите излъчваха невидима енергийна бариера, през която самолетът трябваше да прелети.

Преградата от микровълни не откриваше директно самолета, а засичаше празното пространство след преминаването му, така както сонарът забелязва съвременните безшумни подводници в изпълнените със звуци морета. Критиците на „Б — 2“ смятаха, че това е основателна причина да се изхърлят на боклука самолетите на стойност два милиарда долара.

Пилотът ветеран наблюдаваше картата на терена, която се разгръщаше на екрана пред него, и се опитваше да определи маршрута преди компютъра. Западно от стелта имаше няколко радара, а отпред — мощна микровълнова кула, построена на планински връх. Компютърът насочи бомбардировача така, че да мине близо до кулата, но на триста метра под нея — над долина, само със сто и петдесет метра по-широка от петдесетметровите крила. Пилотът щеше да извърши същите маневри, макар че взе решение няколко секунди след компютъра.

Назъбените гранитни скали сякаш се протягаха към самолета, докато се спускаше в стръмната долина секунди преди да пресече микровълновия лъч. Стелтът полетя толкова ниско, че издухваше снега от земята. Щом опасността премина, тежкият бомбардировач излезе от прохода, минавайки над заспало селце.

— Сутринта ще има странни слухове.

— Ако четат комикси, ще кажат на местния комисар, че над тях е прелетял Ватман.

Пилотите имаха ясна видимост и достатъчно време за подготовка, затова за тях шеметните маневри изглеждаха рутинни. Но в товарното отделение положението беше съвсем различно.

Мърсър беше сигурен, че раменете му ще са насинени. Внезапните промени във височината го блъскаха в капсулата, а предпазните му колани се опъваха при всеки рязък подскок и ако не беше железният му стомах, отдавна щеше да е изхвърлил обяда си.

Лудешкото препускане продължи двадесет минути. Посоката, височината и скоростта непрекъснато се променяха. Фактът, че мъжете в капсулите бяха в хоризонтално положение и не можеха да пазят равновесие, само утежняваше нещата.

— Говори пилотската кабина — извика командирът на полета след момент на относително спокойно летене. — Току-що навлязохме в най-гъстата в света концентрация на зенитни ракети „земя-въздух“, но всичко, което радарните инсталации и китайците разбраха, е, че нашата птица стои в хангар в Мисури. След десет минути ще бъдем над зоната за спускане. Самолетът е най-уязвим, когато се отворят вратите на товарното отделение. За да сведе риска до минимум, въртящата се пускова установка ще ви изплюе като семки от диня. Ако мислите, че последните няколко минути са били трудни, още не сте видели нищо.

За Мърсър чакането беше станало по-леко. Беше прекарал много време в тревоги как да спаси хората на планетата и почти изпита облекчение, че сега трябва да спасява само Тиса. Целта беше близо и той почувства прилив на енергия. Командосите също се развълнуваха и отново започнаха да се шегуват.

— Пет минути до спускането — съобщи пилотът.

— И така — обади се Сайкс Доктора, — затегнете коланите, махнете тръбите за уриниране и вода и вдигнете циповете. Щом слезем на земята, искам Тъпака да настрои експлозивите за унищожаване на маймунските бомби след четири часа. Кихащия ще го прикрива. Останалите веднага се събират при мен и атакуваме стената. Двамата ще ни настигнат, когато приключат. Дотогава Щастливия и Срамежливия ще бъдат готови за изкачването. Включете външните си камери и всички ми докладвайте какво е състоянието ви.

Командосите и Мърсър докладваха, че са готови, и пилотът им съобщи, че след минута ще бъдат над мястото за спускане.

Доброто настроение на Мърсър се изпари. Предстоеше му километри падане във футуристична тенекия с размери на човек. Знаеше, че щом въртящата се пускова установка освободи капсулата, съдбата няма да е в ръцете му, докато не се приземи. Сайкс беше казал, че от първите четиридесет и няколко спускания няма оцелели. По-късно призна, че ако имало оцелели, хората щели да бъдат със счупени крайници, вътрешни наранявания или по-сериозни травми. Мърсър се опита да си спомни какво е било психичното му състояние, когато го изнудиха да участва в мисията, и се прокле за безразсъдството.

— И така, момчета, вратите се отварят след пет, четири, три, две, едно…

Хидравличният вой мигновено беше заглушен от свистенето на потока въздух, който нахлу в голямото товарно отделение. Мърсър за секунда усети залюляването, когато въртящата се пускова установка се включи и започна да изстрелва капсулите. След няколко секунди дойде и неговият ред.

Механизмът се завъртя и скобите, които държаха неговата капсула, се отвориха. Гравитацията мигновено привлече маймунската бомба и Мърсър изпита усещането, че органите му се спускат към краката. Стомахът сякаш го викаше да се върне. Отстрани на капсулата се разпериха крила, за да не й позволяват да се преобръща. Падането беше като пътуване с повреден асансьор, но отдолу нямаше дъно. Достигайки максималната си скорост от близо двеста километра в час, „УМБ“ падаше от небето невидим, безшумен и абсолютно неоткриваем. Мърсър се бе вкопчил в пластмасовите дръжки и едва дишаше. По едно време осъзна, че крещи.

Сети се за монитора, но екранът беше тъмен. Само можеше да се надява, че системата за глобално позициониране ще насочва капсулата, иначе нямаше шанс да улучи мишената и по всяка вероятност щеше да се размаже в планината.

„Хайде!“ — безмълвно се молеше Мърсър. Парашутът вече трябваше да се отвори.

Проектантите нарочно не бяха инсталирали монитори за височината. Мърсър беше сигурен, че вече е преминал минималното безопасно разстояние до земята, но нищо не се случваше.

„Господи, това чудо се е повредило!“

Той не знаеше, че „УМБ“ работи безупречно и стабилизиращите крила постоянно внасят корекции, за да насочват капсулата към мишената, а лазерният локатор знае до сантиметър колко близо се намира до земята.

На триста метра компютърът на борда освободи помощния парашут, за да намали шока от отварянето на главния парашут миг по-късно. Докато капсулата се носеше надолу, далекомерът превключи на вторичен режим, търсейки най-равното място за приземяване в границите на площ от стотина метра.

Отварянето на парашута дойде като приятна болка. Мърсър си пое дъх за пръв път, откакто го изстреляха, и почувства, че приливът на адреналин спада. Той пусна дръжката, която изтрака надолу към краката му. Приборите за нощно виждане се активираха и екранът проблесна в зелено. Трудно беше да различат детайлите на земята, но дори тъмната картина беше облекчение.

Мърсър усети, че „УМБ“ регулира пътя на полета, като контролира парашута, и след миг видя равнина под краката си. Насрещен вятър подхвана капсулата и земята изчезна, но сетне отново се появи, когато компютърът автоматично коригира образа.

Сайкс го бе тренирал да не наблюдава приземяването, за да се предпази от напрежение. Мърсър затвори очи и изчака петнадесет секунди преди амортисьорите на дъното да докоснат земята. Капсулата падна по гръб, както бе проектирано, и парашутът се прибра, така че черният найлон да не се превърне в платно и да го повлече по равнината.

Мърсър махна предпазната капачка на бутона, който отваряше капсулата, и го натисна. Пломбата, поддържаща налягането вътре, изсъска и вратата се открехна. През пролуката нахлу студен вятър. Първият леден лъх на планинския въздух прониза белите му дробове и Мърсър се закашля.

Той разкопча предпазните колани и несигурно се надигна. Видя едноцветен свят в сиви оттенъци и очертания на стръмни скали. Без твърдите треви, растящи по скалистата долина, пейзажът би бил като в лунен кратер. Температурата на въздуха беше минус пет градуса, но Мърсър усети топлата милувка на парата от геотермален извор.

От мрака изникна някой.

— Как се чувстваш, Снежанке?

Беше Мърморко. Вече бе нарамил екипировката си и държеше карабина „М — 4“. Приборът за нощно виждане закриваше половината му лице.

— Добре. Само малко се разтреперих.

— Не се притеснявай. Падането беше страхотно. Вземи си нещата. Тръгваме.

Той побърза да се обърне, но Мърсър го хвана за ръката.

— Чакай. Всички ли се приземиха благополучно?

— Парашутът на Кихащия се заплете — без да го поглежда, отвърна Мърморко и махна ръката му. — Мъртъв е. Дано операцията да си заслужава.

— Заслужава си — каза Мърсър на гърба на Мърморко, който изчезна в мрака.

МАНАСТИРЪТ В РИНПОЧЕ-ЛА ЗАПАДЕН ТИБЕТ

Сайкс прие новината за смъртта на Кихащия и заповяда на Сънливия да прикрива Тъпака, докато настрои часовника за самоунищожаването на капсулите. След като вече бяха на земята, мисията имаше предимство. Той поведе екипа на север, към задната стена на манастира, която се намираше на осемстотин метра от мястото, където бяха паднали.

Мърсър предполагаше, че ще диша трудно на височина три километра и половина. Знаеше, че липсата на симптоми на височинната болест като главоболие, световъртеж и задъхване се дължи на коктейла от лекарства, който беше изпил по време на полета. Дрехите го предпазваха от ниската температура и вятъра, който свиреше в оградената от планини долина и свистеше в лицето му. Поради изпаренията от геотермалните извори приборът му за нощно виждане не можеше да събере достатъчно светлина от околността. Мърсър го спусна на гърдите си, докато бягаше, излагайки на смразяващия студ областта около очите си. Скоро кожата му се вцепени.

Стената в задната страна на манастира беше направена от гладки речни камъни, зазидани с хоросан. През струящата мъгла от пара високо над тях видяха част от покрива в стил пагода. С отривисти жестове Сайкс разпредели хората си да прикриват катерачите, които извадиха въжетата и екипировката си. Мърсър зае позиция в далечния ляв фланг, където каменната стена се съединяваше със скалата. Той си сложи прибора за нощно виждане и огледа върха на зида и скалите наоколо. Имаше стотици чукари, зад които можеше да се крият наблюдатели. Дулото на карабината му следваше плавното движение на очите му.

Срамежливия и Щастливия, чиито истински имена бяха Боби Джонсън и Брус Морели, стояха на високата стена, готови да започнат изкачването. Те я изучиха за десетина минути и очертаха маршрута с опитното око на професионални алпинисти. Щяха да се изкатерят поотделно с въжетата и необходимата екипировка и да ги завържат, след като стигнат до върха. Имаха и пистолети „Берета“ със заглушители, в случай че попаднат на постове. Двамата бяха невероятно амбициозни и мотивирани да се представят по-добре от другите. Знаеха обаче, че мисията не е игра, и започнаха да се катерят предпазливо и съсредоточено.

Срамежливия и Щастливия се носеха нагоре по стената, сякаш бяха неподвластни на гравитацията. Ръцете и краката им се движеха постоянно и изследваха и най-малките вдлъбнатини в хоросана, където да вкопчат пръстите си. Мърсър, който се беше катерил по-скоро по необходимост, отколкото да спортува, не беше виждал подобно нещо. За няколко минути двамата изминаха половината разстояние до върха и той трябваше да положи усилия, за да откъсне очи от гледката. Обърна се и отново огледа околността.

— Докторе, обажда се Тъпака. — Мърсър чу гласа от слушалката в ухото си. — Експлозивите са активирани. До унищожаването на „УМБ“ остават три часа и петдесет минути. Сънливия и аз тръгваме.

— Прието, Тъпак — отвърна Сайкс.

Срамежливия стигна до върха на зида миг преди Щастливия. Изведнъж се разнесе шум и мъжете на земята изтръпнаха. В мрака излетяха няколко бухала. Срамежливия изчезна, а Щастливия застина неподвижно на тридесетина сантиметра от ръба. Изминаха няколко секунди.

— Чисто е — най-после съобщи по предавателя Срамежливия.

Щастливия се изкатери догоре. Двамата оглеждаха района около пет минути, за да се уверят, че птиците не са предупредили никого, а после използваха пневматичен пистолет за забиване на гвоздеи със заглушител, за да вкарат шипове в камъка. Прикрепиха въжетата и минута по-късно спуснаха краищата им към Сайкс.

— Мърморко на първото въже, Снежанка на второто — заповяда Букър. — Тъпак, къде се намираш?

— На петдесет метра зад теб, Докторе.

— Хвани първото въже, когато Мърморко стигне до върха. Сънлив, ти вземи второто, когато Снежанка е обезопасен. — Докато говореше, Сайкс прикрепяше за въжетата бойната екипировка на Срамежливия и Щастливия, за да бъде изтеглена нагоре.

Мърсър беше получил специални скоби, които да му позволят да се изкатери с лекота по въжето. Той ги щракна, погледна зида и се възхити на сръчността на двамата командоси. За него стената беше гладка като стъкло и наклонена под прав ъгъл.

— Тръгвай, Снежанке — подкани го Мърморко.

Мърсър уви каишката на скобата около петата си, повдигна крак и леко натисна, за да я затвори. После направи същото и с другия си крак и мигновено беше повдигнат на метър над земята. Той плъзна напред закопчаните за китките му скоби, направи още една крачка с десния крак и бързо намери ритъма. Петнадесетте килограма товар на гърба му биха се превърнали в проблем, ако трябваше да се катери по-нависоко, но на тридесет метра можеше да издържи.

Вляво от него сержант Лопес, или Мърморко, беше двадесет фута по-нагоре по въжето и се катереше като машина. Краката му се движеха в съвършен синхрон. Мърсър дори не се опита да го настигне.

Когато стигна до върха, Срамежливия го сграбчи за камуфлажното облекло и го издърпа над ръба. Намираха се на широка тераса без козирка, застлана с правоъгълни каменни плочи. Манастирът застрашително се извисяваше над тях. Колоните, на които се крепеше, се простираха по цялата му дължина. Сградата се издигаше на етажи, чезнещи в облаците. През един от сводестите входове се процеждаше слаба светлина. Няколко стаи на горните етажи също светеха. Вляво и вдясно имаше малки кръгли постройки. Мърсър предположи, че са параклиси. С изключение на развяващите се на десетината пилона хоругви в двора не помръдваше нищо.

Докато останалите членове на екипа се изкатериха и изтеглиха екипировката си, Мърсър стоеше, допрял гръб до ниския зид около терасата и търсеше някакво движение. Командосите се събраха и тръгнаха към един от по-малките параклиси, за да чуят последните заповеди на Доктора.

— И така, мои малки джуджета, планът ни беше дотук. Ще влезем през онази врата ей там и ще претърсим етажите по двойки. Снежанке, ти си с мен. Мърморко ще бъде сам на партера. Колкото по-бавно ни открият, толкова повече помещения ще проверим, но като гледам, манастирът вероятно има двеста стаи, а Снежанка смята, че има и огромни подземия. Рано или късно ще ни забележат. Бъдете нащрек.

— Тъй вярно, сър — едновременно отговориха командосите.

Те се разпръснаха около параклиса и побягнаха към задната част на манастира. Карабините им бяха вдигнати на височината на раменете им. Очите им се взираха в сенките около редиците колони. Двойните врати бяха високи седем-осем метра и направени от екзотично дърво с богато украсени железни плетеници. Нямаше ключалки. Докато шестимата мъже го прикриваха, Мърморко натисна едната от дългите метър и половина дръжки. Вратата беше масивна и той трябваше да я хване по-здраво, за да я отвори. Ивицата светлина отдолу се увеличи. Мърсър видя, че не е единственият, който се поти въпреки студа.

Вратата се отвори достатъчно широко и Сайкс потупа Тъпака по главата. Командосът се хвърли по корем на земята и надникна в сградата.

— Чисто е — след няколко минути каза той и запълзя напред.

Останалите го последваха. Стаята беше малка, осветена от газени лампи и явно нямаше определено предназначение. По стените имаше ламперия от тъмно дърво, а подът беше каменен. С изключение на лампите помещението беше празно. Единственият изход беше вратата отсреща.

Този път Сайкс извърши първото визуално разузнаване.

— Пространството по-нататък е открито. Има много врати, коридори и голямо стълбище — прошепна той, нарами щурмовата си винтовка и извади пистолет със заглушител. — Прикривай ме, Мърсър. Да вървим.

Командосите се изнизаха от стаята, и хукнаха към централното преддверие на манастира. Дебелите меки килими на пода заглушаваха звуците от придвижването им. Мърморко зави надясно, за да започне претърсването, а останалите се заизкачваха по стъпалата. Доктора направи знак на Срамежливия и Щастливия да проверят втория етаж и продължи нагоре. Подминаха третия етаж и Тъпака и Сънливия получиха заповед да изследват четвъртия. Мърсър и Сайкс стигнаха до най-горната площадка. Коридорите се простираха в три посоки. Букър произволно тръгна наляво. Мърсър го следваше по петите. От двете страни на виещия се коридор имаше празни килии. Към долния етаж се спускаха тесни стълби, създавайки тъмен триизмерен лабиринт.

— Търсенето ще продължи цяла вечност — отбеляза Сайкс, след като пет минути отваряха врати на празни стаи. Следващото помещение също беше празно и безлюдно, но неизвестно защо вътре имаше стълбище към четвъртия етаж. — И с всичките тези стълби някой лесно може да ни изненада, след като установим контакт.

— Да се надяваме, че не са много. Букър го погледна изпитателно.

— Мислиш ли?

— Не.

Излизайки с гръб от килията, Мърсър се блъсна в някого, рязко се обърна и замахна с карабината си. Прикладът удари човека по челюстта и го повали на пода. Сайкс мина покрай него, доближи пистолета си на два-три сантиметра от главата на изпадналия в безсъзнание мъж и го претърси със свободната си ръка, но не намери нищо.

Мъжът беше на шестдесет и няколко години, болезнено слаб и с дълбоки бръчки. Беше облечен в монашески одежди. Дишането му беше равномерно, макар че от раната на бузата му течеше кръв.

— Господи! — изсъска Букър. — Ти не спомена, че тук има невъоръжени хора.

— Не знаех. — Сърцето на Мърсър все още биеше лудо от шока от неочакваната среща.

Сайкс включи микрофона на гърлото си.

— Джуджета, говори Доктора. Попаднахме на невъоръжен монах. Тук може би е пълно с цивилни. Внимавайте. — Той направи знак на Мърсър. — Да вървим.

Сайкс измина не повече от три крачки, когато зад ъгъла се появи друг монах. Букър вдигна беретата. Монахът, който беше по-млад от първия, се вцепени. Черните му очи се разшириха при вида на двамата облечени в черно войници. Единият беше насочил към него пистолет, а другият — автоматична карабина. Мъжът падна на колене и се разкрещя на тибетски.

Сайкс сложи пръст на устните си, за да накара уплашения човек да млъкне, но жестът му нямаше резултат. Виковете на монаха ставаха все по-силни и пронизителни. Букър погледна Мърсър, който възмутено изруга. Монахът плъзна ръце към кръста си. Мърсър забеляза движението и за миг се въздържа от изстрел, надявайки се, че Сайкс ще се обърне да види какво става. Нямаше време за предупреждение.

Мърсър натисна спусъка веднага щом видя, че монахът изважда оръжие от расото си. Изстрелът отекна в коридора. Мъжът се просна на пода. От дупката в челото му се разхвърчаха алени капки кръв.

Букър се обърна, докато монахът падаше. Пистолетът му лежеше до него.

— Имаше сблъсък — хладнокръвно съобщи той по предавателя в случай че хората му не бяха чули стрелбата в тихия манастир. — Един изстрел. Ако досега не знаеха, че сме тук, вече знаят. — Сайкс отвинти дългия заглушител на пистолета си, захвърли го, прибра оръжието в кобура и взе карабината си. — Добър изстрел — обърна се той към Мърсър. — Благодаря. Изложих се. — Той погледна в дългия коридор и напрегна слух, опитвайки се да чуе дали някой се приближава към тях. — Много скоро играта ще загрубее. Ние сме седмина, намираме се на непозната територия и сме изправени пред неизвестен брой противници. Положението не може да бъде по-лошо.

— Гледай оптимистично на нещата — промълви Мърсър.

— Има ли място за оптимизъм?

— Надявах се, че ще намериш.

Те продължиха да търсят Тиса. Водеше Сайкс. Членовете на екипа докладваха докъде са стигнали през една-две минути. Мърморко беше срещнал възрастна жена и я бе оставил завързана и със запушена уста в храма.

За петнадесет минути бяха претърсили не повече от една четвърт от последния етаж. Букър започна да се притеснява. Някой сигурно беше чул изстрела, но въпреки това никой не идваше да провери какво става. Това означаваше или че в манастира няма други хора, или че им готвят засада.

Неочаквано продължителен откос от автоматично оръжие някъде долу наруши тишината. Отвърна му познатият пукот на автоматична карабина „М — 4“.

— Какво става? — извика по предавателя Сайкс.

Отговор не последва и докато вниманието му беше разделено между хората му и обстановката, Букър не чу шушукането зад ъгъла. Мърсър обаче го чу, хвърли се на пода и срита Сайкс, който падна до него. В същия миг в коридора изскочиха трима мъже, стреляйки с произведени в Китай „АК — 47“. Тъмният коридор заприлича на ад от огъня от дулата им.

Куршумите свистяха над главите на Мърсър и Сайкс. Мърсър изстреля бърз откос, който надупчи тялото на единия нападател и разкъса рамото на друг. Букър улучи третия в главата и довърши ранения с два куршума в гърдите. Съдържанието на стара газена лампа се изля в горещ водопад на килима и коридорът се изпълни с въртяща се мъгла от пушек. Сайкс допълзя до ъгъла.

Мърсър го последва и се възползва от възможността, за да сложи нов пълнител на оръжието си, макар че беше изстрелял само шест куршума от предишния. Преди следващия завой те видяха отворена врата. Стаята беше обзаведена семпло — легло, масичка и писалище с опушена лампа. В рамката на прозореца потракваше щора. Сред смрадта на кордит и засилващата се миризма на горящо дърво Мърсър различи познато ухание — не парфюм, а нещо по-трудно доловимо. Той се приближи до леглото. Одеялата още бяха топли. Мърсър ги поднесе към носа си и вдъхна мириса им. Познатият аромат накара сърцето му да трепне.

— Тиса е била тук допреди малко. Онези мъже са били ариегард, за да ни забавят. — Той огорчено осъзна, че ако не беше стрелял без заглушител, можеше да заварят пазачите й неподготвени.

— Джуджета, говори Доктора. Току-що изпуснахме мишената. Все още сме на петия етаж, западната страна. Мърморко, прикривай задното стълбище. Останалите да се придвижат на запад и да си отварят очите.

Пожарът от изсипалата се лампа се разрастваше и старинните килими се запалиха. Пламъците плъзнаха по стените, унищожавайки старото дърво, сякаш беше напоено с бензин. Смолата, използвана за запушване на пукнатините в дървения таван, пламна като фитил. За няколко минути огънят си проправи път до покрива и ако пробиеше дупка, за да засити нарастващия си апетит за кислород, щеше да избухне в бушуващ ад. Стана почти невъзможно да се диша.

Сайкс и Мърсър надянаха противогазите, които носеха. Наложи се Мърсър да използва монтираното на карабината фенерче, за да прониже сгъстяващия се пушек.

Отдолу се разнесоха изстрели.

— Докторе, обажда се Сънливия. Току-що видяхме двама от тях на четвъртия етаж, но мисля, че мишената вече е на третия.

— Прието. Срамежлив, чуваш ли ме?

— Да. Щастливия и аз тръгваме.

— Не им позволявайте да стигнат до партера — предупреди ги Мърсър. — Ако избягат в подземията, може да има хиляди изходи от тунелите и ще се изгубим.

Огънят зад тях довършваше тавана и атакува подпорите на покрива. Керемидите бяха тежки и скоро част от покрива хлътна. Разцепиха се още дървета и на пода паднаха керемиди, разпръсквайки дъжд от искри и танцуващи пламъци. Внезапната струя студен въздух нахлу в коридорите като ураган и тласна стената от огън пред себе си.

Мърсър усети опасността веднага щом чу, че покривът се срутва. Той блъсна Сайкс и побягна с всички сили. Коридорът се изпълни с ослепителна светлина, докато пламъците препускаха след тях. Горещината стана непоносима.

Завоите ги забавяха, огънят ги настигаше. Стените и тапетите бяха на стотици години, сухи като прахан, и сякаш експлодираха и при най-лекия допир с пламъците. Пожарът всеки момент щеше да погълне Мърсър и Сайкс.

Стълбището беше скрито в малка ниша и Мърсър едва не го пропусна, докато тичаше. Шумът на бушуващия огън заглушаваше всички звуци, затова той тупна Букър по рамото, спря и посочи към нишата. Сайкс не го разбра и вместо да се опита да обяснява, Мърсър се наведе, насочи оръжието си и се хвърли в огъня. Той се промъкна покрай стената и намери нишата. Сайкс се блъсна в гърба му. Мърсър видя стълби и се приготви да надзърне под завесата от пушек, когато подът се наклони. На четвъртия етаж рухна цяла секция от коридора и пожарът се разпространи. Подът започна да пропада като плочки от домино, изсипващи се в уголемяващата се бездна от горящи отломки.

Без да знае какво има във вихрушката от дим, Мърсър скочи надолу по стълбите, като изви тялото си и използва тежката раница да омекоти удара. Дървените стъпала се разпаднаха и мястото, където падна, беше обсипано с куршуми от автоматично оръжие. Той прелетя през стълбището и тежко се стовари долу, но успя да се обърне по корем. На няколко крачки от него стояха двама мъже в европейски дрехи, които за миг се объркаха, като го видяха.

Сайкс стреля отгоре. Не ги улучи, но привлече вниманието им. Мърсър почисти карабината си от треските и също стреля. Единият мъж падна, а другият се задържа малко по-дълго на краката си, но накрая се строполи на пода.

— Чисто е — извика Мърсър и бавно се изправи.

Букър скочи от остатъците от площадката и се претърколи долу. Въздухът беше по-чист и двамата махнаха противогазите си.

— Сега накъде? — попита Сайкс.

— Изглежда пазят коридора вдясно.

— Да вървим. Тъпак, обажда се Доктора. В момента сме на четвъртия етаж. Пази се. Петият гори и пожарът се разпространява.

— Прието, Докторе. Огънят вече е проникнал на няколко места.

— Мърморко, какво става на първия етаж?

— Тихо е. Преди пет минути двама стари монаси слязоха по главното стълбище. Не ме видяха и ги оставих да излязат от манастира през странична врата.

— Остани там. Слизаме надолу. Срамежливия забеляза ли нещо на втория етаж?

— Не, Докторе, но това не означава нищо. Тук трябва да има петдесетина стълбища. Мишената може да е преминала, докато Щастливия и аз претърсвахме друга зона.

— Знам — призна Сайкс. — Направете всичко възможно. Двамата с Мърсър се спогледаха разтревожено и хукнаха с всички сили. Черните им облекла димяха. Огънят над тях бушуваше неконтролируемо.

Долният етаж беше малко по-богато украсен от горния. Килимите бяха по-дебели, позлатата по-обилна, а стаите — по-добре обзаведени. В едната Мърсър забеляза колекция от изящни вази до отворен прозорец. Бяха толкова крехки, че той видя през тях слабия оранжев блясък на пожара. Можеше само да предполага каква е стойността им. Стените на друга стая бяха украсени с невероятни образци на калиграфията и картини, нарисувани с мастило и бои.

Ордена съхраняваше безценна колекция от китайско изкуство, може би най-голямата извън контрола на правителството. Манастирът представляваше нещо като музей, а след час-два вековната сграда, пълна с несметни съкровища, щеше да бъде само димяща развалина.

— Докторе? — прошепна Мърморко толкова тихо, че Мърсър трябваше да притисне предавателя по-навътре в ухото си.

— Казвай, Мърморко.

— Открих мишената. Намират се на петдесетина метра от мен и прекосяват главното фоайе.

— Колко са с нея?

— Между дванадесет и петнадесет. Кажи на Снежанка, че неговият Елвис е завързал ръцете й.

Мърсър ускори крачка и хвърли раницата си, докато тичаше. Имаше достатъчно амуниции в торбичките на колана си. Сайкс полагаше усилия да го настигне. Около голяма статуя на Буда на площадката на първото стълбище, което видяха, се бяха събрали група уплашени монаси. Фигурата беше позлатена. Притворените очи на Просветения бяха от бездънно сини сапфири. Монасите изглежда се опитваха да спасят статуята. Мърсър беше убеден, че ще обсъждат въпроса, докато загинат в пожара. Той стреля в тавана и те се разпръснаха като стреснати пингвини.

Не беше за вярване, но третият етаж беше още по-пищен от четвъртия. Мърсър не знаеше, че разположението на манастира е такова, че послушниците живееха в разкош, когато постъпеха в Ордена, и чак когато изучеха загадките и обуздаеха желанията си, се преместваха нагоре в сградата, отказвайки се от лукса и удобствата. Едва след десетилетия служене им разрешаваха да се настанят на спартански обзаведения последен етаж. Процесът беше обратен на механизмите в останалия свят, където успехите водят към радостта от плодовете на труда.

Вратата до площадката се отвори и някой хвърли нещо в коридора. Мърсър се дръпна назад и се претърколи зад позлатената статуя миг преди гранатата да експлодира. Детонацията го удари като чук в ушите. Част от позлатата на Буда се разтопи. Капките се разплискаха по стените. Изработената от ароматичното дърво смирна статуя се пръсна на парчета. Едното сапфирено око изчезна, а другото се превърна в прах.

Вратата отново се отвори. Някой подаде глава за миг и после бързо се прибра. Мърсър потърси карабината си и я видя на три метра от него. Млад монах прекрачи прага, за да види какво е направил. В едната си ръка държеше пистолет, а в другата втора граната. Той огледа площадката и коридора, без да се интересува, че безценната статуя е разрушена, и забеляза Мърсър, който се криеше зад пиедестала. Монахът вдигна оръжието си, стреля и пръсна остатъка от главата на Буда.

Сайкс го застреля преди мъжът да се прицели по-добре и се приближи до Мърсър.

— Добре ли си?

Мърсър едва чу гласа му от кънтенето в ушите си, но кимна. Тиса беше само два етажа по-надолу и нищо друго нямаше значение. Той взе карабината си. В същия миг по тях стреляха още двама монаси, скрили се зад огромен шкаф с богата дърворезба. Мърсър извади една от гранатите, които му бяха дали, махна предпазителя и я хвърли. Двамата със Сайкс запушиха ушите си и затвориха очи. В затвореното пространство избухването на гранатата имаше ефекта на експлозия на бомба.

Единият мъж залитна и се строполи на земята. Мърсър хукна напред, като стреляше, за да не позволи на останалите да предприемат атака. Той спря пред шкафа, прицели се в ъгъла и стреля. Вторият монах падна облян в кръв. Вълненото му расо беше пробито на десетина места.

— Чисто е — извика Мърсър на Сайкс и продължи да върви, търсейки стълбище, което да го изведе на партера.

Пожарът два етажа над тях беше обхванал една от подпорните греди. Масивното дърво не издържа на тежестта на керемидите на покрива и онази част от манастира сякаш бе взривена с динамит. Тонове дърво и керемиди се срутиха в експлозия, която повлече още материали в зейналата дупка. Скосеният покрив поддаде и цялата източна страна на храма хлътна. Във вътрешния двор се, изсипа лавина от керемиди, които бързо се превърнаха в огромни купчини от отломки. Вятърът нахлу в горящия манастир и другите три страни на покрива се залюляха, разпръсквайки керемиди. Пламъците се извисиха на десетки метри във въздуха, подклаждани от старото дърво и поривите на вятъра в долината. Докато постройката се клатеше, стъклата на две хилядите прозорци изскочиха от рамките и се посипаха по земята.

Подът се наклони и Мърсър бе запокитен към стената. Едното крило на манастира се срути, повличайки със себе си и други части. От купчините развалини се разнесе прахоляк, вълни от пепел и отломки, които покриха долината. Слоят беше толкова дебел, че дори планинските ветрове не можаха да го разчистят. Мърсър бягаше слепешката и усещаше как сградата се разпада.

— Какво е положението? — изкрещя по предавателя Сайкс.

— Обажда се Мърморко. Мишената мина край мен. Не рискувах да стрелям. Излязоха през врата на петнадесет метра от главното фоайе. Вратата не е външна, затова мисля, че се спуснаха под земята.

— По дяволите! — изруга Мърсър, докато останалите докладваха за позициите си.

Намирането на Тиса в огромния манастир беше достатъчно трудно, а откриването й в лабиринта от тунели под сградата щеше да бъде почти невъзможно.

Докато манастирът се рушеше, той очакваше, че защитниците ще се откажат от стрелбата и ще опитат да се спасят, но когато се приближи до поредното стълбище, някой от втория етаж стреля по него.

Мърсър махна предпазителите на две гранати и ги търкулна надолу по стъпалата. Експлозията разруши долната част на стълбището и сградата едва не рухна. Мърсър изстреля кратък откос, предпазливо стъпи на най-горното стъпало и отскочи назад, когато стълбището се срути.

Двамата със Сайкс хукнаха да търсят други стълби.

— Обажда се Срамежливия. Щастливия и аз сме на първия етаж. Мърморко, какво е положението при теб?

Мърсър изключи радиопредавателя си. Третият етаж вече гореше неконтролируемо. Въздухът беше изпълнен с пушек и искри, които пареха кожата му и изгаряха кичури от косата му. Търсенето му се стори безкрайно. Най-после стигнаха до дълъг балкон с изглед към вътрешния двор, който беше по-просторен от фоайетата в повечето големи хотели. От трите стени се спускаха спирални стълби, които минаваха покрай втория етаж и свършваха на първия. Мърсър и Сайкс застанаха до перилата и огледаха района през оптическите мерници на оръжията си. Помещението изглеждаше безлюдно. Те се приготвиха да слязат, но стената зад тях се взриви и на площадката избухнаха пламъци. Двамата излетяха във въздуха.

Мърсър се сви на кълбо, когато ударната вълна го понесе надолу. Сайкс го блъсна няколко пъти, докато се премяташе до него. Мърсър получи ритник в лицето, който разцепи устната му, и още един в бъбрека. Блъсна се в стената, за да спре стремглавото си падане, и успя да хване Букър. Двамата се изправиха.

Мърсър изплю кръвта от устата си.

— Как се чувстваш?

Сайкс стисна показалеца на едната си ръка и изтръпна от болка, докато изправяше деформирания си пръст. Беше го счупил, когато го бе заклещил в предпазителя на спусъка на карабината си.

— Добре.

Сигнален вик ги предупреди да се хвърлят на земята секунда преди куршуми от автоматично оръжие да обсипят стълбището. Въздухът се изпълни с парчета от килима и трески. Бяха хванати в капан. Балконът над тях гореше и над площадката се носеха талази пушек. Невидимият стрелец долу се прицелваше все по-точно. На стената до Мърсър се появиха дупки.

— Срамежлив, Снежанка и аз сме приковани — съобщи по предавателя Сайкс. — Нямам представа къде сме, по дяволите, но се нуждаем от помощ. — Той стреля над перилата, отвръщайки на огъня.

— Прието, Докторе — отговори Щастливия. — Дръжте се.

— Нямаме време.

Единият от фанатизираните членове на Ордена долу зареди гранатомет и изстреля ракетна граната, която се взриви високо над Мърсър и Сайкс, но порази стълбището, което се наклони. Дървото се откъсваше от стената с пронизително скърцане. Дебелите пет сантиметра дюбели останаха на местата си, когато стъпалата паднаха. Мърсър протегна ръка и се хвана за единия точно когато секцията, върху която лежеше, рухна.

Букър успя да се хване за друг дюбел.

Стълбището се стовари с трясък на първия етаж. Двамата мъже останаха да висят на стената на шест-седем метра над земята, уязвими и без да могат да се защитят. След миг щяха да ги убият.

Но изстрелите се разнесоха извън вътрешния двор. Срамежливия и Щастливия се бяха включили.

Мърсър не загуби нито секунда. Ако не бяха отломките от рухналото стълбище, той щеше да се пусне, но купчината разбити дървени стъпала долу беше нестабилна и най-малкото можеше да си счупи крак. Стърчащият от стената дюбел беше дълъг шестдесет сантиметра. Мърсър се залюля, за да се хване за следващия, който се намираше на около метър пред него и на половин метър по-надолу по извитата стена. Той го сграбчи с лявата си ръка и остави инерцията да го прехвърли на третия. Като хлапе на шведска стена Мърсър си проправи път надолу, докато куршумите оставяха пресичащи се следи в пушека.

Намери укритие в разрушеното стълбище, но не стреля по въоръжените монаси във фоайето. Сайкс беше на половината път до земята и Мърсър не можеше да рискува да привлече вниманието на стрелеца преди командосът да е в безопасност. В мига, в който Букър се спусна до него, Мърсър се прицели в единия монах и го застреля в гърдите. Партньорът му се засуети с гранатомета. Мърсър отново стреля и го улучи в крака, докато мъжът натискаше спусъка на оръжието си. Ракетната граната се извиси с диря от пламък и взриви горящия покрив три етажа по-нагоре. Експлозията разтърси из основи манастира. По-голямата част от покрива се срути. Голямо парче падна върху стрелеца и го премаза.

Срамежливия и Щастливия убиха и последния въоръжен монах и стрелбата изведнъж спря.

— Мисля, че е чисто, Докторе.

— Прието — отвърна Сайкс и стана.

Мърсър и Букър се присъединиха към другите двама от екипа и всички хукнаха към главния вътрешен двор, където Мърморко, Сънливия и Тъпака чакаха, за да продължат издирването. Първият етаж вече гореше. На пода се бяха пръснали счупени керемиди. Всяка повърхност беше покрита със сажди. Ако не беше свистящият в сградата вятър, в манастира щеше да бъде по-горещо от пещ.

— Къде отидоха? — задъхано попита Сайкс и избърса мръсотията от лицето си.

Мърморко посочи с глава към коридора.

— Ей там има врата. Видях ги да минават през нея. Влязо в нещо като пещера.

Мърсър кимна.

— Манастирът е построен върху геоложко горещо място, както паркът Йелоустоун. Трябва да са тръгнали по някой от старите вулканични тунели. От това се опасявах.

— Защо?

— Обикновената сграда има само четири страни и много изходи. Не можеш да се изгубиш чак толкова. Но там долу, ако завием в погрешна посока, може да се озовем на няколко мили от мястото, където държат Тиса.

Силен трясък от далечната страна на манастира сложи край на обсъждането. Сградата се рушеше. Трябваше или да излязат веднага, или да проследят похитителите на Тиса в подземния лабиринт.

Сайкс направи знак на Мърморко да ги води. Побягнаха към вратата и Тъпака, специалистът по експлозивите, я провери. Той не откри нищо около дръжката, отстъпи встрани и използва приклада на карабината си, за да я открехне. Вратата изскърца на пантите, отвори се и експлодира в ослепителен блясък.

Силуетът на Тъпака се очерта за част от секундата на фона на ярката светлина, излетя на три метра в коридора и се блъсна в една от колоните. По-голямата част от дрехите и кожата бяха смъкнати от тялото му.

Ударната вълна повали останалите мъже и ги засипа с натрошени камъни и трески. Каменната колона зад тях рухна и част от втория етаж се стовари във вътрешния двор. От отломките се извисиха пламъци.

— По дяволите! — изкрещя някой, докато изскачаха от укритията си.

Сайкс се приближи пръв до Тъпака. Мърморко и Мърсър останаха по-назад, за да пазят входа на тунела, в случай че експлозията е била засада. Останалите се събраха около падналия си другар. Движенията им бяха инстинктивни. Не можеха да направят нищо. Тъпака бе умрял на място.

— Копелетата ми отнеха втори човек! — изсъска Букър. — Искам ги. Господ да ми е на помощ, искам ги!

Приближиха се до все още димящия вход на пещерата. Бяха насочили карабините си с пръсти на спусъците. Дулата се движеха постоянно, претърсвайки ъглите и сенките.

Тунелът отвъд взривената врата се спускаше към недрата на земята. Няколкото лампи на тавана хвърляха оскъдна светлина. Мъжете вървяха близо един до друг, докато влизаха вътре. В тесните пространства близостта им позволяваше по-гъст преграден огън, ако ги атакуваха.

Тунелът се извиваше непрекъснато и разкриваше задънени ъгли, които трябваше да бъдат проверени и забавяха придвижването им. Мърсър усещаше, че Тиса се изплъзва все по-надалеч. Кога беше минала по този път? На какво разстояние беше?

Сайкс, който водеше групата, приклекна и вдигна юмрук. Мъжете спряха и се наведоха. От завоя пред тях струеше ярка светлина. Букър продължи предпазливо. Ботушите му стъпваха безшумно по каменния под.

На ъгъла спря.

— Господи! Елате.

Останалите се приближиха до него. Пещерата беше богато обзаведена с антики, бюра, лампи и високи шкафове. На две от стените имаше лавици с книги, подобни на дневника, който Тиса беше откраднала от манастира. Това бяха архивите на наблюдателите — там бяха записани предсказанията на оракула, чиято достоверност бяха ходили да проверят.

Всичко гореше — лавиците, мебелите и книгите. В стаята нямаше достатъчно кислород, за да се извисят пламъците, но въпреки това безценните исторически документи тлееха и се овъгляваха пред очите им. Мърсър беше сигурен, че Дони Рандъл е запалил пожара, за да ги забави.

Докато Сайкс и другите командоси търсеха изход, Мърсър опита да се приближи до лавиците. Горещината беше непоносима. Той посегна към една от книгите, която обаче се разпадна във взрив от пламък и пепел. Мърсър се опита да вземе други две, но резултатът беше същият. До пръстите му беше познанието, което можеше да спаси живота на милиони хора, но оставаше недосегаемо.

Той разкопча бойния си колан и го пусна на пода, после съблече бронежилетката си.

— Мърсър, какво правиш? Трябва да вървим! — Сайкс беше намерил изход от пещерата.

— Трябва да ги спася! — изкрещя Мърсър и огледа редиците от книги, надявайки се да разбере как са подредени хрониките, но в дима не можа да прочете заглавията. Предположи, че последните са най-новите. Използвайки бронежилетката си, той събори крайните три книги от лавицата и ги грабна.

Дневниците бяха горещи като тухли от пещ и пръстите му се осеяха с мехури. Без да обръща внимание на болката, Мърсър ги уви в бронежилетката, опитвайки се да угаси въглените, но закъсня. От материята се извиха струйки пушек и дрехата започна да почернява. Той заблъска с ръце по тези места, но това не даде резултат и вързопът пламна. Мърсър отскочи назад, заслепен от яркия блясък. Безценната колекция гореше като факел.

— Мърсър, да вървим!

Той отмести поглед от хрониките и се обърна. Останалите лавици бяха обхванати от пламъци. Дългогодишният усърден труд беше изгубен завинаги.

В продължение на десет минути командосите си проправяха път в тунела, докато накрая стигнаха до друга отворена стая. Помещението беше много по-голямо от архива — по високия таван, украсен с полилеи, и мебелите с красива дърворезба приличаше на двореца Версай.

Мърморко и Сайкс влязоха първи, вървяха до стените и обиколиха пещерата. Останалите ги прикриваха на входа. Срамежливия измина десетина крачки и изкрещя предупреждение. Букър и Мърморко се скриха зад огромна урна. Срамежливия стреля вляво. Куршумът му отнесе част от рамката на вратата. От параван в отсрещната страна на стаята се показа монах, който отвърна на огъня. Мърморко стреля от легнало положение и го надупчи с олово от слабините де рамото.

За секунди в помещението се появиха други въоръжени монаси. Полилеите се раздрънчаха от оглушителната канонада. Единият монах се опита да изстреля ракетна граната, но беше убит преди да я зареди. Мърсър изстреля продължителен откос и се скри зад бюрото. Друг монах се втурна да вземе падналия гранатомет и успя да натисне спусъка. Ракетната граната проби скалата над тунела.

Командосите се претърколиха встрани от дупката. Около тях започнаха да падат камъни. Сайкс и Мърморко стреляха, за да прикрият останалите. Мърсър смени пълнителя на оръжието си, повали двама монаси и принуди неколцина други да отстъпят.

Никой не се нуждаеше от заповед за атака. Командосите знаеха, че разполагат сако със секунди преди противникът отново да се организира, и с непрекъсната стрелба тръгнаха напред.

Мърсър бе стигнал до половината на стаята, когато на пътя му беше хвърлена граната. Той отскочи вдясно от вратата и допря гръб до стената. Детонацията изкърти вратата от пантите, но не го засегна. Мърсър огледа помещението, докато командосите се справяха със защитниците в друга стая.

Вътре имаше голямо легло. Стените бяха украсени с гоблени. Отначало Мърсър реши, че е празно, но после забеляза гол, мършав като скелет мъж, подпрян на таблата на леглото. Човекът го наблюдаваше с безизразни очи. Окаяното човешко същество изведнъж започна да се кикоти.

— Какво е това, по дяволите?

Кикотът се превърна в пронизителен писък и лудият започна да дере кожата си. Дългите му нокти оставяха кървави дири по цялото му тяло. Той хвърляше ивици плът към тежките небесносини завеси в отсрещната стена на спалнята. Парчета кожа и тъкан полепнаха по пердетата и по прекрасния плат потече кръв. Ужасен от гледката, Мърсър забеляза, че завесата сякаш леко се надипли там, където мъжът хвърляше части от тялото си.

Той се наведе и заобиколи леглото. Ненормалният видя, че Мърсър се приближава към пердетата, престана да се дере и изгука. Мърсър отмести завесата с дулото на карабината си и видя вход.

— Това ли се опитваш да ми кажеш? — попита той стареца. Безизразното лице не се промени, беззъбата уста беше отпусната.

Вратата зад пердетата беше открехната. От лабиринта от тунели повяваше топъл вятър, примесен с парлив мирис на машинно масло.

— Сайкс! — извика Мърсър по микрофона на гърлото си. — Сайкс, чуваш ли ме? — повтори той, но никой не отговори. От предавателя се разнасяше само статичен шум. Командосите си проправяха път през първата стая и несъмнено преследваха монасите навътре в планината. Скалите блокираха радиосигналите. — Срамежлив? Щастлив? Чува ли ме някой?

Мърсър се обърна към входа на спалнята. Надяваше се, че поне един от командосите е вървял след него. Той тръгна към изхода, но старецът отново изкрещя и одра кожата на крака си.

Мърсър се вцепени.

— Успокой се. Искам да проверя нещо.

Направи още една крачка. Психично болният хвърли парче плът към тайната врата и посегна към рамото си, за да откъсне друго.

— Добре, добре. Разбрах. Ще вляза.

Веднага щом Мърсър се обърна към вратата, старецът се отпусна на леглото, като дишаше учестено.

Тунелът зад спалнята беше много по-малък от вулканичния канал, по който бяха минали, и Мърсър беше принуден да се наведе. Нямаше осветление, а фенерчето на карабината му се бе повредило по време на престрелката. Лъчът му беше слаб и едва прорязваше мрака.

Мърсър спираше на всеки двадесет крачки, накланяше глава и се ослушваше. По-скоро усещаше, отколкото чуваше ритъма на някакъв механизъм в шахтата. Усещането съвпадаше със засилващата се миризма на машинно масло. Топлият въздух сякаш беше зареден с електричество.

Мърсър безмълвно се замоли старецът да не го е насочил към задънена улица.

След триста метра тунелът се разклони. Мърсър спря и затаи дъх, опитвайки се да определи откъде се разнася миризмата на машинно масло.

Той угаси фенерчето си, видя слаба светлина и безшумно тръгна към нея. Блясъкът и шумът на механизма се засилиха. Проходът завършваше с друга пещера. Мърсър приклекна и се запромъква по гладкия скален под, подаде се от завоя и се вцепени.

Пещерата се извисяваше на тридесет и няколко метра и беше голяма колкото футболно игрище. Сякаш се намираше на входа на затворена спортна арена. Но онова, което стоеше в средата, смрази сърцето му и дъхът му секна.

Не беше виждал подобно нещо и дори не би могъл да си представи, че е възможно да се направи.

Беше намерил оракула.

ПЕЩЕРАТА НА ОРАКУЛА МАНАСТИРЪТ В РИНПОЧЕ-ЛА

Атаката дойде отдясно. Безпощадният удар беше толкова бърз, че сякаш разцепи въздуха. Мърсър инстинктивно вдигна карабината да се предпази. Шесткилограмов боен чук се стовари върху оръжието, строши спусковия механизъм и повали Мърсър. Той падна по гръб на един-два метра встрани в тунела и използва инерцията, за да се претърколи — дезориентиран, но зареден с адреналин.

Пред него стоеше Дони Рандъл и държеше чука с дълга дръжка. Мърсър не си направи труда да се прицели и натисна спусъка.

Карабината не произведе изстрел.

Рандъл атакува.

Мърсър вдигна оръжието си, за да се предпази от следващото замахване на чука. Ударът го разтърси и го блъсна няколко крачки назад. Той отстъпи още, пусна карабината и посегна към затъкнатия в колана му пистолет. Оракулът зад Рандъл светна.

Мърсър извади беретата от кобура. В същия миг Дони реагира и хвърли чука. Стоманата премаза дясната ръка на Мърсър. Пръстите му се парализираха и пистолетът излетя някъде в тъмния тунел.

Рандъл се върна в пещерата с оракула. Мърсър потърси пистолета си, но не го намери. Чукът беше паднал наблизо и той го грабна, за да има някакво оръжие. Нямаше намерение да се изправя пред Рандъл невъоръжен.

Съзря нещо метално точно когато сянката на Дони застрашително се извиси над него с друг чук. Мърсър се дръпна и избегна удара, но едната страна на лицето му беше обсипана с каменни парченца, разпръснати от пода, където се стовари чукът. Той използва дръжката на чука и удари Дони по пищяла. Рандъл загуби равновесие и Мърсър се изправи.

Никой не знаеше какъв е произходът на така наречения „танц“с чук. Боят сякаш беше възникнал спонтанно там, където се събираха мъже, загрубели от физическия труд и мотивирани от свирепа конкуренция. Това беше начин за уреждане на вражди в покрайнините на индустриалните градове в Пенсилвания и между чернокожите работници в златните мини в Йоханесбург. Мърсър го беше гледал веднъж на петролна сонда в тресавищата на делтата на река Нигер. Работниците, които залагаха на крайния резултат, твърдяха, че те са измислили този спорт, но той подозираше, че хората са правели залози за бой с чукове още във фараонските кариери при строежа египетските пирамиди.

В играта нямаше правила. И крайният резултат беше неизменен. Единият участник беше жив, а другият мъртъв. Победителят обикновено оставаше сакат за цял живот.

— Още от Вегас искам да потанцувам с теб — презрително се ухили Рандъл, докато излизаше с гръб от тунела и отстъпваше към пещерата, за да си осигури пространство. — Аз ще водя.

Мърсър стисна здраво чука, изпробва тежестта му и се постара да не показва страха, който изпитваше. Знаеше, че няма да намери пистолета си, затова тръгна към пещерата с оракула. Имаше чувството, че е гладиатор на арената в Колизея.

Оракулът в средата на помещението представляваше огромна сфера, извисяваща се до скалния таван. Мърсър изчисли, че е висока колкото четириетажна сграда. Под кълбото имаше преградени пространства, обзаведени със старинни писалища и дивани. Подът беше застлан с килими.

Боядисаната коса на Рандъл блестеше под лампите на върха на дървеното скеле, опасващо горната част на оракула. Без да престава да се хили, Дони бе втренчил в Мърсър безжалостните си очи и чакаше. Изгаряше от нетърпение да започне боя, убеден, че високият ръст и силата му осигуряват предимство. Вероятно го беше правил много пъти.

Рандъл беше с работни дрехи и ботуши със стоманени върхове. Ръкавите му бяха навити и Мърсър видя, че ръцете му са огромни. Дългата метър и двадесет дръжка на чука изглеждаше като играчка в грамадните му ръце. Дони бавно вдигна чука в отвесно положение, използвайки само китката си. Това беше изумителна демонстрация на сила и Мърсър се надяваше очите му да не изхвърчат от очните ябълки.

— Мърсър!

Викът се чу откъм извисяващата се над главите им сфера. Светлината се отразяваше в лъскавата й повърхност и Мърсър едва видя дребната фигура в основата, но позна гласа. Тиса. Изглеждаше невредима, но беше завързана за стол, на който може би архивистите тълкуваха предсказанията на оракула, макар че Мърсър нямаше представа как работи устройството.

Той отмести поглед от Тиса, защото Дони хукна към него, размахвайки чука. Мърсър отстъпи крачка назад, но Рандъл промени ъгъла на атаката и се приближи. Стоманеното острие премина на два-три сантиметра от гърдите на Мърсър и щеше да натроши ребрата му, ако не се беше дръпнал навреме. Той вдигна своя чук, когато Дони отново атакува. Дървените дръжки се срещнаха с глух звук. Рандъл натисна и Мърсър се просна на земята.

Едрият мъж не залитна, но и не се възползва от предимството си. Искаше да си поиграе с Мърсър, преди да го пребие до смърт. Усмивката му стана по-широка и се видя празното място на два от зъбите му.

— Парите, които печелиш от офиса, са те размекнали. Не си толкова корав, както се говори.

Мърсър остана още малко на земята. Не бързаше да стане, затова когато се изправи, завари Рандъл неподготвен. Замахна отдолу, преценявайки разстоянието така, че Дони успя само да се завърти на пети, за да избегне острието.

Рандъл не падна и Мърсър използва инерцията си, за да го удари по крака. Дони замахна и двата чука се сблъскаха. Звънът беше като на счупена камбана.

Мърсър се отмести, но Рандъл отново го нападна и го принуди да отстъпва все по-назад. Въпреки че съумя да се предпази, серията последователни удари започнаха да му се отразяват. Ръцете го заболяха и дланите му ставаха безчувствени. Хватката му върху дръжката отслабна. Дони неуморно размахваше чука, сякаш беше детска играчка. Мърсър се задъха, но дишането на Рандъл беше равномерно.

Двамата вече бяха на петдесет метра от оракула. Мърсър забеляза, че повърхността му не е гладка, както бе предположил, а релефна и направена или от изключително лъскав месинг, или от чисто злато. Освен това беше много по-голям, отколкото беше изчислил. Мърсър добави още шест метра към височината и диаметъра на сферата.

Двамата мъже обикаляха в кръг, извършвайки лъжливи движения. Дони вдигна чука над главата си и се опита да го стовари върху Мърсър. Мърсър посрещна удара, но едва не падна на колене. Двата чука се заклещиха.

Рандъл дръпна дръжката и се помъчи да изтръгне чука от ръцете на Мърсър, който обаче издържа на атаката, но отхвръкна три метра назад, когато стоманените остриета се разделиха. Този път Дони не изчака, а тръгна към него. Мърсър се дръпна още назад. Не беше в състояние да парира ударите, а само се стремеше да ги отбягва.

Докато отстъпваше, той се блъсна в голямо старинно писалище. Оракулът застрашително се извиси над главата му. Мърсър успя да забележи, че външната страна на глобуса е набраздена от планински вериги и плата. Оракулът представляваше сложно изработено подробно копие на земното кълбо в невиждан мащаб. Рандъл отново замахна. Мърсър се претърколи вдясно до крака на бюрото. Чукът разцепи дървото и преобърна писалището, откъдето като уплашени птици се разхвърчаха ръкописи и пергаменти.

Неуморен като машина, Дони продължи да върти чука. Лицето му остана безизразна маска. Мърсър взе чука си. Немощното му усилие принуди едрия мъж да се отмести встрани, но Мърсър успя да го удари и допълзя до отсрещната страна на съсипаното бюро. Тиса беше наблизо и изпищя, после широко отвори очи, когато Рандъл се отдалечи от Мърсър и тръгна към нея.

— Хей, Мърсър, искаш ли да видиш нещо страхотно? — попита той и вдигна чука.

Мърсър се изправи. Беше облян в пот и нямаше сили.

— Мислех, че си дошъл да танцуваш с мен — с дрезгав глас каза той. — Не може да сменяш партньора си сега.

— Ще продължи само секунда. — Рандъл знаеше, че ако нарани Тиса, Мърсър ще го нападне, заслепен от ярост, и ще бъде лесна жертва.

Дони вдигна чука още по-високо, като не откъсваше очи от Мърсър. Щеше да го пусне и да натроши костите на коляното на Тиса.

Някакъв равномерно тиктакащ механизъм в оракула над тях се наклони. Дони погледна нагоре и Мърсър атакува.

Рандъл забеляза движението твърде късно. Ударът не беше силен, но стоманеното острие се заби в корема му. Той пусна чука, преви се на две и тялото му се загърчи в конвулсии.

Мърсър се наведе да вземе чука му от каменния под и реши да довърши схватката. Той откъсна очи от Рандъл само за част от секундата, но Дони беше много по-бърз, отколкото предполагаше. Ударът беше слаб и Рандъл вече бе хванал чука му. На лицето му беше изписана болка, но и ожесточена омраза и убийствена решителност. Той замахна и улучи в рамото Мърсър, който се завъртя на място и предостави на противника уязвимия си гръб. Дони не можа да замахне достатъчно бързо и заби дръжката в гърба му.

Мърсър изпита пронизваща болка. Имаше чувството, че чукът ще излезе от стомаха му. Той извика, когато агонията порази нервната му система и едва не помрачи съзнанието му. Дони продължи да натиска и да върти дръжката в плътта му, като разкъсваше бронежилетката и кожата му. Дървото се обагри в кръв и Рандъл го заби още по-надълбоко в раната.

Коленете на Мърсър омекнаха. Дръжката се измъкна от гърба му, издавайки ужасяващ противен звук. Той се претърколи колкото е възможно по-далеч от Дони. Кръвта му остави диря върху каменния под. Мърсър се изправи навреме, за да посрещне атаката на Рандъл и едва успя да се предпази от удара. Продължи да отстъпва назад, като печелеше време и изчакваше болката да намалее.

— Обзалагам се, че си се почувствал добре — подигравателно каза Дони. — А на мен ще ми стане още по-хубаво, когато завра това нещо в задника ти.

Мърсър се усмихна въпреки болката.

— Първо ще трябва да ми купиш цветя или бонбони.

— Ей сега ще изтрия тъпата усмивка от лицето ти и ще те накарам да си глътнеш зъбите. И след това ще ми се молиш, Мърсър. Ще ме молиш да те довърша. — Дони избърса потта си и размаза боята на косата си на челото. — Все още мислиш, че си по-добър от мен, а?

Мърсър се огледа и видя нещо, което му подсказа идея за план.

— Със сигурност имам по-добър фризьор.

— Нямаш нищо. Всичките ти пари и хорските приказки колко си добър не означават нищо тук долу. Тук сме само аз и ти. Смяташ ли, че докторската степен ще ти спаси живота?

— Не. Фактът, че си проклет тъпанар ще спаси живота ми. Дойдох заедно с петдесет командоси от специалните сили. Докато се хвалиш колко си корав, те претърсват тунелите и след две минути ще намерят тази пещера.

Рандъл очевидно не се беше замислял, че Мърсър може да има подкрепления, и присви очи.

— Тогава ще те убия за една минута.

Зад Мърсър имаше черни железни стълби, виещи се спирално към скелето около горната част на оракула. Той пристъпи към действие още докато Дони изричаше заплахата си. Стъпалата бяха тесни и стръмни и беше невъзможно да прескача повече от две наведнъж. Дони хукна след него и стълбището се разтресе.

Двамата се катереха все по-нагоре. На половината път оракулът беше досами ръката му и Мърсър протегна пръсти да го докосне. Той едва не спря да тича, когато видя отблизо загадъчната машина. Оракулът представляваше огромен часовников механизъм. Повърхността му беше осеяна с малки месингови бутала и колелца. Мърсър надникна през пролуките. Вътре действаше сложна система от бутала, пружини и зъбни колела, които задвижваха детайлите по външната страна. Някои бяха шест-седем метра в диаметър, същински машини във фабрика.

Оракулът беше макет на тектоничните пластове на Земята, огромните плочи от твърди скали, плъзгащи се по течната мантия на планетата. Създателите му бяха познавали геотектониката на плочите и разместването на земната кора много преди да бъдат открити от европейската наука. Тиса беше казала, че чертежите за механизма са отпреди няколко века и че са били занесени в Китай преди петстотин години. Това означаваше, че няколко поколения проектанти бяха наблюдавали движението на Земята, бяха прогнозирали как промените ще се отразят върху различните региони и бяха създали машина, която точно предсказва бъдещи геоложки явления.

Докато минаваше покрай екватора на глобуса, Мърсър забеляза, че Хавайските острови са заострени конуси, стърчащи от почти лишената от особености в релефа равнина на Тихоокеанския басейн. От централния остров се подаваше цилиндър, пълен до половината с живак. Мърсър осъзна, че това трябва да е Килауеа, вулканът, който от години изригва на Мауна Лоа. Живакът представляваше количеството лава, излизащо от вулкана през определен период от време. Наблизо имаше друга, по-малка стъкленица с живак. Това беше Лоихи, най-скоро образуваният остров от Хавайската група. Мърсър знаеше, че върхът на вулкана все още е дълбоко под водата. Майсторите бяха добавяли детайли към оракула всеки път, когато са били правени открития за Земята.

Той ускори крачка, изкачвайки се край Тихоокеанската част на механизма, и видя Алеутските острови, Беринговия проток и рифтовите плитчини, пресичащи Аляска. Миниатюрните плочи бяха съединени с малки медни жички, които им позволяваха да се преместват внезапно, ако стане силно земетресение.

Мърсър стигна до края на стълбата, изпреварвайки Рандъл с един етаж. Платформата около оракула съвсем не беше толкова широка, както се бе надявал. Дървеното скеле беше старо и изгнило на някои места от водата, процеждаща се от сводестия таван. Той смяташе да изчака в засада Дони, но на площадката нямаше достатъчно място, за да размаха чука, От едната страна на скелето имаше скала, а от другата — високи разклатени перила към глобуса. Отразяващите се във фасадата на оракула светлини блестяха ослепитело.

Рандъл стигна до последния завой на спиралната стълба, спря, огледа площадката и след като се увери, че Мърсър няма да атакува, се качи догоре.

— Две минути, за да те спасят, а? — Дони беше леко задъхан от изкачването на шестте етажа.

— Освен всичко останало аз съм и непоправим оптимист — отвърна Мърсър, който стоеше на разстояние от него и мислеше как да слезе от платформата.

Златните листове, които покриваха Северния ледовит океан на глобуса под тях, бяха свалени за ремонт и Мърсър сякаш надникна в корема на механично чудовище. Грамадните колела се въртяха бавно, привеждаха в движение други, по-малки колелца и бутала и превръщаха неизмеримата геотермална енергия на планинския редут в нещо като перпетуум мобиле. Всяко можеше да се движи безкрайно по линиите на разломите и границите на тектоничните плочи. Вътрешността на оракула беше сложна като механизма на старинен джобен часовник, но хиляди пъти по-мащабна.

Дони се запромъква напред. Чукът беше закачен на колана му, но Мърсър не се заблуди. Рандъл умееше да нанася светкавични удари. Мърсър продължи да отстъпва, като не изпускаше от поглед противника си и макета на земното кълбо под тях.

Дони внезапно се втурна напред и преполови разстоянието помежду им, размахвайки чука. Стоманеното острие се стовари върху камъка, откъдето се разхвърчаха искри. А когато удари дървените перила, се разлетяха трески. Мърсър изчака подходящ момент за атаката си. Рандъл протегна ръка и рамото му остана уязвимо. Мърсър връхлетя върху него и го удари. Дони изохка и изпусна чука. Мърсър се помъчи да нанесе още един удар, но Рандъл вече се беше съвзел. Той отбегна нападението и изви горната част на тялото си така, че заби лакът в ребрата му.

Мърсър падна. Дони се опита да стъпи на главата му, но той се претърколи. Кракът на Рандъл проби дървения под и потъна до глезена, а Мърсър успя да се измъкне от пътя му. Дони извади крака си от разбития под и замахна с чука.

Боят продължи по скелето около сферата. Чуковете летяха в ожесточени удари и звукът от сблъсъците им отекваше в пещерата. Но никой от двамата не можеше да спечели предимство. Мърсър беше по-бърз, но няколкото бегли странични удара, които нанесе на Рандъл, само засилиха решителността на едрия мъж. Дони изглеждаше неуморен и Мърсър знаеше, че ако допусне една-единствена грешка, ще загуби.

Половината перила бяха разрушени. Лампите бяха строшени, а кабелите, изтръгнати от гнездата си, пукаха и разпръскваха искри върху дървената платформа.

Мърсър губеше сили. Имаше чувството, че са пъхнали горящ въглен в раната на гърба му. Трябваше скоро да сложи край на схватката, иначе Рандъл щеше да го разкъса на парчета. Дони злобно замахна с чука, Мърсър се наведе и се хвърли върху гърдите му. Двамата се блъснаха в каменната стена и ударът изкара въздуха от белите дробове на Рандъл. Мърсър стисна здраво чука си и започна да нанася удар след удар в стомаха му, за да не му позволи да си поеме дъх.

Дони остана зашеметен само няколко секунди, а после изрева като див звяр и блъсна Мърсър, който едва не прелетя над перилата. Рандъл тръгна към него, размахал чука над главата си. Стоманеното острие разби перилата до Мърсър и цялата секция започна да се събаря. Мърсър се завъртя и съумя да остане на платформата, но набралият инерция Дони се прехвърли над тях.

Рандъл се вкопчи в перилата с дясната си ръка и Мърсър я удари с чука. Макар че костите му бяха натрошени, Рандъл успя да замахне с лявата ръка. Чукът удари Мърсър под мишницата и го блъсна встрани. Дъхът му секна. Дони отново атакува. Болката от почти прерязания крайник го влудяваше. От устата му хвърчаха слюнки.

Изминалите петнадесет минути сякаш бяха игра за него, прелюдия към мига, когато ще загуби разсъдъка си напълно и ще приключи схватката. Той ожесточено замахна с чука и разби друга част на парапета. Треските рикошираха в стената, откъдето се разхвърчаха камъчета. От главата му потече пот, обагрена в черна боя за коса.

Мърсър едва успя да отстъпи назад достатъчно бързо. Не се осмеляваше да парира силните удари на Рандъл, защото сблъсъкът щеше да изтръгне чука от ръцете му. Стъпалата бяха на половината разстояние по скелето. Ако се обърнеше да хукне към тях, Дони щеше да го настигне за секунда. Имаше само една възможност за избор и без да се колебае, той се възползва от нея.

Перилата бяха високи метър и трийсет, но зад Мърсър имаше секция от изгнило дърво, разбито по време на боя. Той отстъпи назад и се хвърли от платформата.

Височината беше три метра и скокът би бил относително лек, ако не беше сериозно ранен. Мърсър падна на върха на механичния глобус и едва не изпусна чука си. Успя да се обърне по гръб и видя, че Рандъл скача след него.

Дони се приземи на няколко метра от Мърсър, опита да се подпре на ранената си дясна ръка и изкрещя, когато острите краища на счупените му кости пробиха кожата му на десетина места. Ръката му се обля в кръв. Мърсър се изправи и се задържа на хлъзгавата гладка повърхност, като пъхна крака си в петнайсетсантиметровия хребет, който представляваше най-северната планинска верига в Аляска. Рандъл вдигна ръка и Мърсър се прицели. Замахът му не се нуждаеше от сила, а от точност.

Стоманеното острие на чука улучи Дони по вдигнатата китка и натроши и останалите кости. Сухожилията и кожата, които държаха ръката за китката, се скъсаха. Крайникът излетя във въздуха и от раната бликна фонтан от кръв.

— Това е за… — Мърсър млъкна, защото не можа да си спомни името на миньора, когото Рандъл беше убил, наводнявайки мина МН — 2. — По дяволите, това е защото си проклет гадняр!

Дони не беше в състояние да се защитава и Мърсър го удари с всичка сила в слънчевия сплит. Рандъл се олюля, но не падна, после залитна и вдигна ръката си. Лицето му посиня, не можеше да си поеме въздух. Дони най-после се подхлъзна в кръвта си, стичаща се по повърхността на оракула, строполи се на една страна и се свлече надолу по сферата. Едва тогава осъзна какво става и опита да се спаси. Започна да се извива и да рита с единия крак успя да се хване за скелето.

Когато се помъчи да стане, кракът му хлътна в механизма.

Мърсър се намираше на метър и половина над Дони и не можа да види какво става във вътрешността на оракула. Но изведнъж на безизразното лице на Рандъл се изписа страх и сетне паника. Той се опита да измъкне крака си от дупката, падна по гръб и се плъзна още по-надолу в глобуса. Ставата на коляното му изпука. Кракът му се беше заклещил между голямо бутало и колело с метални зъбци и всяко движение на механизма го теглеше все по-надолу.

Рандъл обаче съумя да се изправи. Виковете му заглушаваха всички други звуци и отекваха в пещерата в хор от непоносима агония. Гледката не беше приятна, но Мърсър не отмести очи. Неумолимият механизъм на оракула дъвчеше крака на Дони и го дърпаше навътре.

Кракът му изчезна до половината и той вече не можеше да стои изправен. Рандъл се сгромоляса в дупката и се заплете в механизма. Виковете му продължиха още няколко секунди, докато машината го разкъсваше и изтръгваше крайниците му, преди да погълне торса. Отрязаната му глава падна някъде дълбоко във вътрешността на оракула, заклещи се между две колела и беше смазана.

— Обзалагам се, че не си предсказал подобно нещо — каза Мърсър, докато се катереше по оракула, търсейки изход от горната му част.

Огромната машина потрепери, когато той намери сгъваема стълба. Оракулът започна да вибрира, сякаш някое махово колело бе объркало ритъма си и се бореше с нарушеното равновесие. Нещо се откъсна с пронизително стържене на метал. От незнаен вулкан на полуостров Камчатка в Русия бликна струя живак.

— Мърсър? — извика далеч отдолу Тиса. Шумът на повредената машина заглуши гласа й. — Какво става?

Дисбалансиран от тялото на Рандъл, оракулът се разпадаше. От едната му страна изхвърча бутало, което проби огромна дупка в обвивката и разпръсна стотици сложни части. Мърсър спусна стълбата и слезе от оракула точно когато грамадно зъбно колело отряза горната част на глобуса, откъдето изригна дъжд от месингови и златни частици.

Тласната нагоре от геотермалното налягане, машината продължи да работи. Сложността на проекта стана причина за разрушаването й. Всяка съставна част беше пряко свързана с другите и когато се счупеше, повредата се разпространяваше в геометрична прогресия. Плочата с континента Африка се откъсна и се сгромоляса на пода на пещерата.

Мърсър се залюля на скелето и осъзна, че Тиса е точно под оракула. Конструкцията заплашваше да се срути. Той хукна по платформата, като отбягваше хвърлящите искри електрически кабели, и премина през огъня, пламнал в едната част. Мърсър стигна до спиралната стълба и заслиза, без да обръща внимание на клатещата се кула. Извиращият от Хавайските острови живак го изпръска. Част от канцерогенната течност несъмнено проникна в кървавите му рани.

Долу сред шума и вибрациите се чуха гласове. Мърсър не бе и помислил, че наблизо може да има членове на Ордена. Нямаше друго оръжие, освен елемента на изненада, и след като го използваше, нямаше да може да се отбранява.

— Снежанке, тук ли си? — попита по предавателя Сайкс. — Снежанке, обади се.

— Докторе, ти ли си? — Мърсър не можеше да повярва на ушите си. — Къде си?

— В пещера с голям златен глобус, който всеки момент ще се разпадне.

Мърсър въздъхна облекчено и се отпусна. Хората долу не бяха монаси фанатици. Букър и командосите от Делта Форс го бяха намерили. Спокойно стигна до най-долното ниво на скелето. Повърхностите на оракула над него представляваха неясно петно. Механизмите вътре се разрушаваха. Сайкс стоеше на разстояние и прикриваше Мърморко и Щастливия, които развързваха Тиса.

Мърсър се втурна покрай тях и Тиса се хвърли в обятията му. Устните им се потърсиха. Тя беше измъчена и уморена и очите й бяха помръкнали от пленничеството. Ней бяха позволили да се къпе няколко дни и косата й стърчеше като слама, но единственото, което имаше значение за Мърсър, беше, че е жива.

— Знаех, че ще дойдеш да ме спасиш — каза Тиса.

— Не ми даде телефонния си номер. Как иначе можех да се свържа с теб, за да те поканя на втора среща?

— Мърсър — прекъсна ги Сайкс, — трябва да тръгваме. Мърсър не можеше да се отдели от Тиса, затова когато я пусна от прегръдките си, хвана ръката й.

— Какво е положението?

— Сериозно, освен ако госпожица Нгуен не знае изход оттук. Изгонихме и последните защитници в няколко задънени тунела. Държим ги там, но няма друг изход, освен пътя, по който дойдохме.

— А той е препречен от горящия манастир. — Какво ще кажете, госпожице?

— Има изход. Използвах го веднъж, когато с Люк като малки се промъкнахме в пещерата с оракула. Но първо трябра да се върна за ламата. — Старецът в стаята с тайната врата? — попита Мърсър.

— Да. — Сълзите й на радост се превърнаха в сълзи на тъга. — Трябва да го измъкна оттам.

Мърсър погледна Сайкс и кимна. Водачът на командосите нямаше намерение да спори.

Тримата оцелели войници поведоха останалите към спалнята. Мърсър искаше да върви до Тиса, но нещо, което беше забелязал, го принуди да дръпне Букър настрана.

— Защо не носите раниците си? Какво стана?

— Забеляза, а? — Сайкс пъхна топче тютюн в устата си.

— Изгубили сте всичките сателитни телефони — отбеляза Мърсър.

— Да. Телефонът на Мърморко беше прострелян, а на Щастливия падна и се строши. Моят е горе при твоя. Предполагам, че и двата вече са само разтопена пластмаса.

— А другите?

— Насечени на парчета заедно с хората ми. Копелетата ни нападнаха с мечове.

— Съжалявам — промълви Мърсър. Без сателитните телефони нямаше начин да съобщят на адмирал Ласко информацията на Тиса.

Те стигнаха до завесата на тайния вход на спалнята. Тиса влезе първа и се втурна към леглото. Ламата не помръдна. Долната част на тялото му беше покрита с чаршаф, за да му даде малко достойнство пред смъртта.

Тиса коленичи до него и хвана съсухрената му ръка. Косата закриваше лицето й, но беше очевидно, че ридае, защото тялото й се тресеше конвулсивно. Мърсър приклекна до нея.

— Той беше толкова добър! — Гласът й заглъхна. — Мразеше насилието и ако знаеше какви ще бъдат мащабите на предстоящия катаклизъм, щеше да поиска да кажем на света. Всеки ден умират хора. Това ни прави човешки същества. Ламата не смяташе, че трябва да предупреждаваме другите, но щеше да промени решението си за Ла Палма и да разреши.

— Той ли беше духовният водач на Ордена?

— Да, и нещо повече. — По лицето на Тиса се стичаха сълзи. — Беше мой баща. — После тонът й се изпълни с огорчение. — Люк обърка всичко. Искаше Орденът да господства в света заради познанията си. — Тя погледна Мърсър. — Много съжалявам, че те въвлякох в тази история.

— Защо?

— Защото не можеш да направиш нищо. Не можеш да попречиш на онова, което ще се случи. Люк ще победи, защото Земята не може да бъде променена.

— Не е вярно. Бъдещето не се определя от оракула, Тиса, а се гради от хора като теб и мен, които вярват, че могат да променят нещата за по-добро. Кажи ми колко време ни остава? Кога ще изригне Ла Палма?

Мърсър имаше идея как да стабилизира западната страна на вулкана Кумбре Виеха и да предотврати катастрофалното свличане, но му беше необходима една година. Или поне шест месеца. Щяха да се разминат на косъм от бедствието и част от земните пластове щеше да се срути в морето, но нямаше да е достатъчно голяма, за да опустоши Атлантическия басейн. За шест месеца Мърсър можеше да спаси милиони жители по крайбрежието на Америка и Европа, макар че пораженията върху домовете и имуществото им щяха да възлизат на милиарди долари.

— След пет седмици — гордо отвърна Тиса.

Мърсър се вцепени. Пет седмици? Не беше възможно! Тиса му беше казала, че иска да го предупреди навреме. Пет седмици бяха безполезни колкото пет минути или пет секунди.

Мърсър се отпусна и се облегна на Тиса. Предстоеше най-голямата катастрофа в човешката история, но той вече нямаше сили да се вълнува. Отчаяният му поглед превърна гордостта й в учудване и после в страх. Тя хвана ръката му.

— Времето е достатъчно, нали? Може да евакуират островите и да предупредят жителите по крайбрежието.

Мърсър прокара пръсти през косата си. Кожата му настръхна. Имаше чувството, че ще повърне, и преглътна с усилие. Той погледна Тиса в очите и в тревогата й видя остатъци от гордостта й, че се беше противопоставила на Ордена, за да предупреди света. Не се беше замислила какви ще бъдат последиците, след като хората научеха, че Ла Палма ще изригне. Орденът хвърляше мрачна сянка върху живота й и тя мислеше, че я е отхвърлила, като е разкрила тайните си пред Мърсър. Беше се освободила, но сега той я бе затворил в килията на чувството за вина, откъдето нямаше спасение.

Тялото й се разтрепери. Мърсър би дал всичко, дори живота си, за дай спести разочарованието, че предупреждението й е било безполезно.

— Когато вулканът изригне, едната му страна ще се срути в морето. Предизвиканите от свличането вълни ще преминат през Атлантическия океан и ще унищожат по-голямата част на южна Европа и източното крайбрежие на Америка. Там живеят стотина милиона души. Те не могат да бъдат евакуирани, защото няма къде да бъдат настанени. И дори да се отдалечат от бреговете навреме, след това няма да има къде да се върнат. Ще останат бежанци до края на живота си. Няма кой да ги нахрани и приюти. По-добре ще бъде всички да загинат в бедствието, отколкото бавно да умират един по един от болести, глад и разпадането на социалния ред.

Тиса започна да се задушава и той я погали по косите.

— Научила си за изригването преди няколко месеца, нали? — попита Мърсър и тя кимна, а после се опита да каже нещо, но издаде само тих вопъл. — Дори този период от време не е достатъчен. Докато се оформи осъществим план, ще мине поне една година. Няколко седмици още няма да имат никакво значение. Не се обвинявай за нещо, което не си съзнавала. Знаех, че ще изпитваш угризения, защото много приличаш на мен.

Сайкс беше дал на Мърсър и Тиса няколко минути насаме до леглото на ламата и се прокашля, за да привлече вниманието им.

— Съжалявам, госпожице Нгуен, но трябва да се махаме оттук и да намерим начин да предадем на адмирала информацията ви.

— Вече няма значение — глухо каза тя. — Моля?

Мърсър се изправи и се приближи до Букър.

— Разполагаме само с пет седмици до изригването на Ла Палма.

— Какво! Господи! Само придвижването ни от долината ще продължи две седмици.

— Знам.

Сайкс се замисли.

— Заповедите ми бяха да предам информацията на Ласко. За мен няма значение дали отговорът е пет седмици или десет минути. — Той махна предпазната капачка на часовника си, за да види колко е часът. — Сега е четири. Като стигнем горе, може да си починем до обяд и после да тръгнем към Непал. Имам чувството, че тайната на манастира се е разпространила и скоро китайската армия ще бъде тук. Мърсър кимна.

— Колкото и да е трудна масовата евакуация, това е най-доброто, което може да се направи. Трябва да съобщим информацията на Айра колкото е възможно по-скоро. Вероятно ще се наложи да се разделим. Не съм в състояние да вървя през Хималаите. Раната на гърба ми не е сериозна, но изпитвам силна болка, и ще ме забави.

— Идеята не ми харесва.

— Всяка минута, която дадеш на адмирал Ласко, означава спасението на още хиляда души. Ще те подкрепя.

Букър не отговори, но очевидно съзнаваше, че Мърсър има право. Макар и изтощени от престрелката, хората му бяха в отлична физическа форма и можеха да напуснат Китай два пъти по-бързо, ако не трябваше да се тревожат за Мърсър.

— А вие двамата?

— Мисля, че Тиса трябва да дойде с вас. Може би ще успея да я убедя. Ще ви последвам веднага щом мога.

— Ами ако китайците пристигнат преди това?

— Налага се да рискувам. Сайкс се засмя.

— Все още не съм решил дали си смел или безразсъден.

— Понякога няма голяма разлика.

— Е, да.

Мърсър се върна при Тиса и коленичи до нея. Гърбът му се бе схванал и раната се отвори от движението. В колана на камуфлажното му облекло потече топла кръв.

— Капитан Сайкс и хората му ще вървят пеша до границата. Ще стигнат дотам много по-бързо, ако ме оставят. Искам да отидеш с тях. Ти познаваш планините и те се нуждаят от теб като водач.

Тя подсмръкна.

— Няма да те оставя. Ще говоря със селяните. Двама от тях може да заведат Сайкс до Непал. Ти и аз ще тръгнем заедно, когато си достатъчно силен.

— Тиса, аз…

— Няма да спечелиш спора, затова не си прави труда да го водиш. Оставам с теб.

— Съществува голяма вероятност китайците да намерят Ринпоче-Ла. От някой патрулиращ хеликоптер може да са забелязали пожара.

— Мърсър, забравяш, че съм израснала тук. Знам всички скривалища. С мен ще си в безопасност, ако китайците дойдат.

Той осъзна, че тя има право.

— Ти си изключителна жена! Тиса докосна лицето му.

— Би ли помолил капитан Сайкс един от хората му да пренесе баща ми? Искам да се погрижа да го погребат подобаващо.

Букър ги поведе обратно към пещерата с оракула, в случай че срещнат съпротива. Оракулът се беше самоунищожил. Обвивката му беше разкъсана на десетки места и машината приличаше на счупена черупка от яйце. Механизмите вътре бяха изкривени в неузнаваеми форми. Тръбите, по които минаваше гореща пара за захранване на оракула с енергия, изпускаха струи, които изпълваха високата пещера. По стените се стичаха капки кондензация и температурата се бе повишила. Огромното затворено пространство се превръщаше в непоносимо гореща сауна.

Тиса спря в основата на разрушената машина.

— Хубаво. Радвам се, че оракулът вече не съществува.

— Разбирам какво изпитваш — съгласи се Мърсър. — Изкушението да се злоупотреби с възможностите му е твърде голямо. Фактът, че оракулът е съществувал толкова дълго време, е заслуга на Ордена.

Тайният вход, който Тиса бе открила като малка, се намираше в отсрещната страна на пещерата. Изминаха четиридесет минути, докато го намерят, и още два часа, докато се проврат в тесните тунели. Тя не помнеше точния маршрут до повърхността и ги заведе до безброй задънени разклонения.

Накрая излязоха в пещера, разположена високо на върха на назъбена скала на половината път между селото и манастира. Слънцето изгряваше и бледата му светлина едва проникваше в долината. Въздухът беше хладен и миришеше на изгоряло дърво. От манастира не беше останало нищо, освен няколко подпорни греди и огромна купчина от димящи развалини.

Около селския площад бяха скупчени двеста колиби. Жителите изглежда събираха багажа си, за да напуснат Ринпоче-Ла. Очевидно и те бяха разбрали, че пожарът ще привлече внимание. Простичкият им живот да осигуряват прехрана на монасите, които се грижеха за оракула, беше свършил. Няколко дървени сгради горяха. Селяните явно нямаха намерение да оставят нищо на китайската армия.

— На кого са лоялни? На баща ти или на брат ти? — попита Мърсър.

— На ламата. Едва ли знаят, че Люк се е опитал да превземе Ордена.

— Тогава ще ни помогнат ли?

— Предполагам.

Сайкс стрелна с поглед Мърморко и Щастливия като предупреждение да бъдат нащрек, докато слизат по пътеката към селото.

Бяха вече на половината разстояние до Ринпоче-Ла, когато утринната тишина беше нарушена. Планините около селото бяха прикрили приближаването на хеликоптерите, които се появиха над хребета. Бяха три — два руски и един френски „Газела“с опознавателните знаци на гражданската авиация. Макар че летяха толкова високо над морското равнище, хеликоптерите бяха бързоподвижни като водни кончета.

Групата беше сварена на открито пространство. Най-близкото укритие беше на сто метра, а единият хеликоптер се носеше право към тях. Другите се снишиха над селото. Пусковите установки на ракетите и картечниците на носа му бяха готови за стрелба.

Командосите от Делта Форс се хвърлиха на земята, когато ги чуха, и наблюдаваха приближаването им през оптическите мерници на оръжията си. Действията им бяха инстинктивни, тъй като 5.56 — милиметровите куршуми на автоматичните карабини „М — 4“ бяха безполезни срещу тежко въоръжения руски хеликоптер. Мърсър и Тиса останаха прави. След минута Сайкс и хората му осъзнаха, че напразно бяха заели отбранителна позиция, и също станаха, като спуснаха оръжията до телата си в незаплашителна поза. Нямаше къде да избягат, нито да се измъкнат със стрелба.

— Как успяха да дойдат толкова бързо? — изкрещя Мърморко, за да надвика оглушителния рев на хеликоптера. Дрехите и косата му се развяваха от въздушното течение, предизвикано от въртенето на перките.

— Нямам представа — отвърна Мърсър, без да откъсва очи от пилота на шест-седем метра над него.

Вторият руски хеликоптер напусна долината. Докато той осигуряваше прикритие, другият прелетя на тридесет метра от групата и се приземи. Страничната врата се отвори и на земята скочиха осем китайски войници, облечени в бели зимни бойни униформи. Бяха въоръжени с китайски щурмови пушки тип 87, 5.8 — милиметрови, „бул пап“ — съвсем нов модел, който даваха само на специалните части на страната.

Сайкс, Мърморко и Щастливия бавно махнаха от раменете си карабините, пуснаха ги на земята и вдигнаха ръце. Водачът на китайските командоси им направи знак с дулото на пушката си да се отдалечат от оръжията си.

— Какво ще стане сега? — попита Тиса.

— Четирима въоръжени американци и китайка, заловени в загадъчна долина, където има древен манастир, за който правителството не знае — с крайчеца на устата си каза Сайкс. — Подозирам, че ще ни поздравят за откритието. А после ще ни застрелят.

Китайците не направиха други заплашителни движения, пък и не беше необходимо. Мърсър и хората му не можеха да сторят нищо. В съзнанието му преминаха думите „загинал при изпълнение на служебния си дълг“.

Руският хеликоптер се дръпна назад, за да направи място на „Газела“. Елегантният хеликоптер подхождаше повече на площадката на покрива на някой административен небостъргач, отколкото на дивата пустош, но също като руските си събратя беше модифициран за мисии на голяма надморска височина. Веднага щом шейната му докосна земята, от пилотската кабина изскочи войник, който отвори задната врата.

От хеликоптера слязоха двама мъже. Единият беше китаец на средна възраст, облечен в генералска униформа. Другият беше европеец, в син костюм и с лъснати обувки, сякаш не беше подготвен за полета. Единствената му защита срещу ниската температура беше пъстро скиорско яке, окичено с разноцветни билети за лифт.

Турбината на „Газела“ заглъхна и в долината стана сравнително тихо.

Генералът излезе пред цивилния и застана срещу екипа на Мърсър. Той изгледа всеки командос от главата до петите, сякаш бяха войници на парад. Не обърна почти никакво внимание на Тиса, макар че одобрителният му поглед беше по-скоро почтителен, отколкото сладострастен, и най-после се обърна към Мърсър.

— Предполагам, че вие сте доктор Филип Мърсър? Английският на генерала беше сносен. Гласът му беше дрезгав от дългогодишното пушене на цигари без филтър. Той запали една с месингова ветроупорна запалка. Вятърът духна дима в лицето му и го принуди да присвие очи. Изражението на Мърсър остана невъзмутимо.

— Точно така.

— Аз съм генерал Фан Жи и по заповед на председателя на Политбюро арестувам вас и хората ви за шпионаж. Вината ви вече е потвърдена и наказанието ви определено. Незабавна екзекуция.

Над главите им извряска ястреб.

— Ако мъжът в костюма е адвокатът ми, кажете му, че няма да се съглася да призная вина за по-малко престъпление, за да избегна съдебно преследване за по-голямо.

Усмивката на генерала разкри пожълтели неравни зъби.

— Шега, а? Американска ирония?

— Нарича се черен хумор.

— Аха, като във филмите ви за Дивия Запад. Мъжът не е вашият адвокат, доктор Мърсър, а Ханс Бремер, германският заместник-посланик в Катманду, най-високопоставеният дипломат, когото успяхме да намерим за толкова кратко време.

— Дошъл е да се увери, че превръзките на очите ни отговарят на изискванията, посочени в Женевската конвенция?

— Отново ирония?

— Наглост.

— Няма значение. Той е тук, защото Политбюро също така реши присъдата ви да бъде заменена. Ще бъдете откарани до границата и след това освободени. Но ако вие или някой от останалите отново дойде в Народната република, смъртната му присъда ще влезе в сила и ще бъде екзекутиран.

— Не разбирам…

Бремер пристъпи напред. Беше на тридесет и няколко години и имаше пясъчноруса коса и здравословния вид на човек, който обича да бъде сред природата. Той протегна ръка на Мърсър.

— Извинявам се, но за да осигурим съдействието на Китай, те настояха да ви арестуват, преди да ми позволят да ви изведа оттук. Сигурно разбирате, че дипломатическият протокол трябва да се спазва.

— Какво става, по дяволите?

— Положението на остров Ла Палма се промени. Вашето правителство се свърза с китайските власти скоро след излитането ви от Диего Гарсия. Предполагам, че не сте имали радиовръзка. Нямам право на достъп до информация за този вид техника.

— Какво става на Ла Палма?

— Съжалявам, докторе, не знам. — Китайските войници зад дипломата прехвърляха гориво от контейнери в трюма на руския хеликоптер в „Газела“. — Посланикът на моята страна ми нареди да се срещна с генерал Жи на границата и да го придружа до това място. Вие и екипът ви ще дойдете с мен в Катманду. Там ще ви чака американски самолет. Ще ви закарат на Канарските острови. Доколкото разбрах, обсъжда се план, който изисква вашата експертна оценка.

Мърсър, Тиса и Сайкс се спогледаха недоверчиво. Доскоро бяха изправени пред смъртта, дълго пътуване към цивилизацията и прозрението, че нищо не може да предотврати предстоящия катаклизъм. Мърсър се отърси от изненадата и отново стисна ръката на Бремер, този път по-сърдечно.

— Какво чакаме, по дяволите?

Излетяха десет минути по-късно, оставяйки димящите останки на манастира и хилядата безобидни жители, обкръжени от китайците.

— Какво ще стане с тях? — обърна се Мърсър към Тиса, която продължи да гледа през стъклото на „Газела“ дълго след като се извисиха над долината.

— Ще убият неколцина. Други ще хвърлят в затвора. Останалите ще бъдат изселени, несъмнено далеч един от друг. — Тя го погледна със същата неизмерима тъга, каквато се бе изписвала в очите й много пъти. — Жителите на Ринпоче-Ла бяха далеч от китайската окупация над петдесет години. Предполагам, че трябва да са благодарни за това.

— Съжалявам.

— Вината не е твоя. — Тиса хвана ръката му и после тихо добави така, че Мърсър да не я чуе. — Аз съм виновна.

НА ПЪТ ЗА ЛА ПАЛМА

Самолетът, който чакаше Мърсър в Катманду, беше „Ситейшън“, даден назаем на американското правителство от индийското министерство на отбраната. Интериорът беше луксозен като в дворец на махараджа. Петната, оставени от камуфлажната униформа на Мърсър върху разкошните копринени възглавници, вероятно нямаше да се изчистят. За съжаление редовните пътници бяха сикхи и не пиеха алкохол. От камбуза поднесоха обилна закуска и ароматично кафе, но нито капка алкохол, с който Мърсър мечтаеше да го смеси.

„Ситейшън“ беше пълен с всевъзможни средства за комуникации и той имаше малко време да се наслади на яденето преди да го свържат по видеотелефона с Айра Ласко във Вашингтон и Ла Палма. Командосите от Делта Форс се бяха изтегнали на задните седалки, а Тиса се бе свила до Мърсър и спеше.

— Мисля, че е време да започнем конференцията — каза Айра, когато и последният участник потвърди, че имат радио и аудио връзка. — Ако някой не го познава, искам да ви представя доктор Филип Мърсър, специален научен съветник на президента и човекът, който ни предупреди за изригването на Кумбре Виеха.

Мърсър позна неколцина учени, предимно геолози, които бе срещал през годините, и доктор Мари. Той ги поздрави, изслуша имената на другите и веднага ги забрави.

— Мърсър, давам думата първо на теб, а след това аз ще ти разкажа какво се случва при нас.

— Най-важното е, че вулканът ще изригне след пет седмици, и по-точно на осемнадесети.

Осемте лица на разделения на части компютърен екран реагираха на новината с различни изражения, вариращи от недоверие до страх и гняв. А после всички започнаха да говорят едновременно.

— Адмирал Ласко — извика сред надигащия се прилив от възражения гръмогласен вулканолог от института „Смитсониън“, — вие дадохте да се разбере, че разполагаме с няколко месеца за подготовка преди явлението. Пет седмици не са достатъчно време.

— Пет седмици ще бъдат необходими само за да определим къде да пробием дупките за експлозивите — възрази друг.

— По-добре още сега да издадем заповед за евакуация — добави трети с папийонка на индийски мотиви.

— Госпожи и господа, моля ви — неколкократно повтори Ласко, докато учените млъкнаха. — Мърсър, сигурен ли си за датата?

— Напълно, адмирале. Идва от същия източник като предсказанието за Санторин.

— Добре. — Ласко пое дълбоко въздух. — Имаме идея как да противодействаме на последиците от мегацунами, но ни трябваха поне четири месеца.

— Предполагам, че планът ви е да взривите ядрена бомба в източната страна на планината, така че западната да се срути във вулкана, вместо да се свлече в морето.

Айра съвсем не се изненада, че Мърсър е разработил същата стратегия като екипа от световноизвестни учени.

— Да, горе-долу това беше идеята. Според компютърните симулации, които направихме, бомбата трябва да бъде поставена на дълбочина най-малко двеста и четиридесет метра под източния склон, за да получим желаните резултати.

— И нека да отгатна. Симулациите не са могли да определят точното място, докато не се изкопаят експериментални дупки.

Айра кимна.

— Това ще отнеме седмици, с каквито не разполагаме. Добавете и времето за пробиването на двеста и петдесетина метра за бомбата и далеч ще надминем крайния срок.

— Ето защо веднага трябва да се издаде заповед за евакуация — обади се песимистът с папийонката. — За пет седмици в Ла Палма не може да бъде направено нищо. Ще бъде загуба на време дори да опитаме.

Мърсър не обърна внимание на забележката и остана съсредоточен върху Ласко.

— Направихте ли компютърна симулация на детонацията на повърхността?

— Да — отвърна Браяна Мари. — Подобен взрив няма да промени разлома Кумбре, който пак ще се плъзне целият, вероятно в резултат на експлозията. Симулирахме експлозии на десетки места и с различна мощност до един мегатон.

— Не се обиждайте, докторе, но се откажете от детските играчки и увеличете силата. Симулирайте взрив с мощност петдесет мегатона и вижте какво ще причини.

— Освен че ще изложи на радиация Южна Европа и Западна Африка?

— И без това повечето жители там ще умрат — рязко възрази Мърсър. — Да ги предпазим от радиацията и после да разчистим свличането е по-добра и евтина алтернатива, отколкото да ги изселим за следващите две-три поколения.

Мърсър не се ядоса на нея, а на себе си. Откакто разгада предупреждението на Тиса за Ла Палма, той смяташе, че не се е ограничил в разсъжденията си, но не беше така. Дори преди минута нямаше да му хрумне идеята за ядрена експлозия. Сега обаче знаеше, че нито една възможност за избор не звучи странно. Излагането на двеста хиляди души на силна доза радиоактивно облъчване, за да спасят сто милиона, беше жертва, която трябваше да обмислят, ако искаха да успеят.

— Трябва да има по-добър начин — заяви млад вулканолог, който в момента се намираше на Ла Палма.

— Надявам се, че има, но трябва да проучим всяка възможност. Какво показаха компютърните симулации за подводен взрив в западната или източната страна на острова?

— Не сме разигравали такъв сценарий — призна доктор Мари и отмести поглед встрани.

Макар че не беше сред тези учени, Мърсър предполагаше, че като специален съветник на президента е задействал всички усилия да се намалят до минимум пораженията от изригването на вулкана. Но през следващите няколко седмици щеше да разчита на тяхната помощ. С оглед на това той си спести укорителния тон.

— Защо не го направите преди да мислим за по-мощни ядрени бомби? Може да извадим късмет.

— Ще се заема с тази задача веднага щом приключим тук. — Доктор Мари очевидно оцени помирителния му тон.

— От онези от вас, които в момента са на Ла Палма — продължи Мърсър, — бих искал да видя подводно проучване на крайбрежието от всички страни на зоната на разлома Кумбре.

— Какво търсим?

— Вулканични отвори. Извинявайте, разсъждавам на глас. Всички бяхте на мнение, че трябва да се изкопае дупката за бомбата, за да се срути вулканът. — Осемте глави от компютърния екран кимнаха едновременно. — Ами ако открием някое старо странично гърло, което ще ни позволи да проникнем още по-дълбоко в планината?

Очите на доктор Мари светнаха.

— Ако стигнем достатъчно надълбоко, няма да е необходимо да бъдем толкова прецизни с поставянето на експлозива. Километър или два в която и да е посока може би няма да има значение. Вместо да разрязваме вулкана с длето, може да го разбием с чук.

Метафората й накара Мърсър да изтръпне. Шепата болкоуспокояващи хапчета, които намери в банята, не бяха облекчили болката в гърба му и от многобройните наранявания по тялото му.

Лес Донъли, младият вулканолог на острова, водеше записки в преносим компютър, монтиран под видеокамерата му.

— Мога да наема рибарска лодка, ако са останали. Коментарът провокира следващия въпрос на Мърсър.

— Какво е положението на острова? Какво се случи през последното денонощие?

— Медиите надушиха историята — със смесица от разд-разнение и облекчение каза Айра. Искаше повече време за работа, без да бъдат наблюдавани публично, но от друга стра-на се радваше, че хората ще имат възможност да вземат решение да се евакуират по-рано. — Новината се разчу точно когато ти замина за… — Ласко млъкна преди да разкрие мисията на Мърсър. — Рано вчера за Ню Йорк. Оттогава всички радиотелевизионни мрежи говорят за Ла Палма. Паниката не е толкова повсеместна, колкото се опасявахме, но повечето хора са в шок. Президентът ще направи обръщение към…

— Не! — прекъсна го Мърсър. Колкото и да го интересуваше как светът приема вестта, че сто милиона души може да загинат, не можеше да позволи това да отвлече вниманието им от основния въпрос. — Разкажете ми какво става на острова. От сега нататък ще се съсредоточим върху тази тема. Нека политиците и организациите за подпомагане на населението при бедствия да обсъждат стратегиите за евакуация и проблемите на бежанците. Ние ще се придържаме към науката.

— Добре. Лес, искаш ли да го информираш? Ти си отговорник на Ла Палма.

— Знаете, че островът се състои от десетки вулкани, всеки свързан с историята на тектоничната дейност на Ла Палма. Интересува ни вулканът Сан Хуан на хребета Кумбре, който е изригнал през 1949 година и е причинил приплъзването на разлома. — Донъли обясняваше познати неща на участниците във видеоконференцията, затова побърза да продължи по-нататък. — До вчера сутринта местно време детекторите, поставени около върха и до някои от вторичните отвори, мълчаха, като се има предвид активността в южния край на острова.

— Но настъпи промяна?

— Да, доктор Мърсър. За разлика от предишните изригвания, които бяха локализирани в една ограничена зона, сегашното изглежда оказва въздействие и върху други. Сан Хуан показва всички признаци, че ще изригне. Спуснахме техника в една пробита дупка и регистрирахме стотина микротруса за час. Температурата и налягането се повишават и това ни кара да мислим, че магменото огнище започва да се пълни.

Изражението на Мърсър беше сериозно.

— Този факт съвпада с предсказанието за пет седмици.

— Трябва да се съглася, макар че не разбирам как е възможно да го твърдите със сигурност. Вулканът може да изригне по-късно.

— Доверете се — обади се Айра. — Ще бъде след пет седмици.

— Какво друго става? — попита Мърсър.

— Испанското правителство е издало заповед за пълна евакуация на острова. Хората тук го приемат много сериозно. Нивото на газовете и пепелта се повишава. Неколцина старци вече починаха. Неизвестен досега страничен вулкан близо до Тенегуя изведнъж изби на повърхността под едно училище. Четиридесет и трима ученици и трима учители се задушиха. След като Тенегуя изригва в южния край на острова, а Сан Хуан показва признаци на активност в средата на Ла Палма, хората разбраха, че двата са свързани с неустойчивия хребет Кумбре, и не искат да останат тук.

— Има нещо, което всички пропускаме — намеси се нахаканият учен с папийонката. — Никой не се е обърнал към Обединените нации. Потенциалът на мегацунами е известен, но не трябва ли да искаме разрешение да детонираме ядрена бомба на територията на друга държава? Не забравяйте, че испанците все още се цупят, защото в края на шестдесетте години изпуснахме няколко бомби по южното крайбрежие на страната им. Няма да ни погледнат с добро око, ако Умишлено взривим един от островите им.

— Кой сте вие? — ядосано попита Мърсър.

— Професор Адам Литъл от Масачузетския технологичен институт.

— И каква е вашата специалност, професоре?

— Динамика на флуидите с акцент върху разпространете на вълните — наперено отвърна Литъл.

— Всички знаем какви ще бъдат вълните, ако не успеем да предотвратим свличането, затова вашите услуги не са ни необходими. Ако обичате, изключете камерата си.

— Моля?

— Адмирал Ласко, може ли да го изключите? Частта от монитора, която показваше професора, угасна.

— Забележката му беше уместна — отбеляза Айра.

— Този проблем е за политиците, адмирале. Нека те се тревожат за това. Когато осъзнае, че шестнадесетметрова стена от вода ще помете лъскавия му небостъргач, генералният секретар на Обединените нации ще вземе мерки.

— При положение че са адекватни — подхвърли Браяна.

— Точно това обсъждаме. — Мърсър изпи кафето си и си наля още. — И така, имате ли други идеи за свеждането до минимум на свличането? На някого хрумна ли му да се опита да взриви западната страна на хребета Кумбре на ивици или да закрепите горния пласт към скалата отдолу, за да я стабилизирате?

Въпросите му бяха посрещнати с безизразни погледи.

— Някой да започне да съставя списък на необходимата техника. — Айра кимна на помощник, който не се виждаше в кадър. — Трябват ни колкото е възможно повече ротационни сонди, компресори и машини, които могат да пробиват дупки най-малко триста метра.

— След като пробиете дупките, какво ще използваме, за да укрепим скалата? — попита Лес Донъли.

— Самата шахта. Ще оставим всичко долу в дупката и ще се преместим на следващия обект с нови сонди и компресори. Това означава, че ще ни трябва колкото е възможно повече техника, както и достатъчно персонал, за да се работи на смени денонощно.

— А идеята ти да се разреже склонът на ивици? — напомни му Айра.

— Необходими са ни експлозиви, експерти и детонатори. Ще се обадя на Бил Джансън от Института по експлозивите в Хюстън. Работих с него няколко пъти в отворените мини на запад. Той е най-добрият специалист по взривове на повърхността. Адмирал Ласко, ти ще трябва да организираш транспорт. Какво представлява летището в Ла Палма?

— Не е достатъчно голямо — отвърна Донъли. — Международното летище на Канарските острови е на съседния Тенерифе.

Мърсър започна да издава ясни и кратки заповеди.

— Ще закараме със самолет техниката в Тенерифе, а после или ще я пренесем на Ла Палма с кораб, или ще разширим летището там. Може би трябва да заплануваме и двете. Като начало ще бъдат необходими още противогази, полева болница, термални костюми, издържащи най-малко на петстотин градуса, и петдесет хиляди галона дизелово гориво. А също и питейна вода, защото изворите на Ла Палма или ще пресъхнат, или ще изкипят, или ще се превърнат в сярна киселина. Нуждаем се от лодки, охрана…

— А храна? — попита консултантът от Института по геология и топография.

— Би трябвало да остане достатъчно от жителите, които ще напуснат острова — без пауза отвърна Мърсър. — Храна ще ни трябва след седмица и нещо. В момента съобщавам приоритетите. Адмирал Ласко, къде се намира „Морски наблюдател“?

— Наскоро е заменен с кораба „Индевър“ на военноморския флот и неговите две подводници. Мисля, че е в Гуам.

— Свържи се с тях. Искам Чарли Уилямс и още един водолаз с техните костюми „Тритон“ да отлетят за Ла Палма. — Мърсър се замисли за миг и после добави. — Може да ни трябва и по-голяма подводница. Ще вземем от някоя от петролните компании, които работят в Северно море, или може би от французите. Те имат две, които може да са по-близо до Канарските острови.

— Друго?

— Преносими промишлени охладителни системи, специалисти по изгаряния, пожарни хеликоптери, бутилки с течен кислород, водолазна екипировка, булдозери, каса водка „Грей Гус“, няколко бутилки лимонов сок „Ямайка Голд“и разбира се, атомни бомби.

— От кой вид и колко?

Издигането му до ръководител на проекта стана бързо и непринудено и Мърсър изведнъж осъзна, че му предоставят контрол върху ядрено оръжие, което възнамерява да използва. Мисълта обаче задържа вниманието му само за миг.

— Още не знаем, но задействай нещата, за да ги осигуриш.

Той продължи да говори без прекъсване още пет минути изброявайки всичко, което можеше да им потрябва. Когато приключи, другите добавиха някои полезни неща. Накрая стана ясно, че говорят за мащабна колкото война мобилизация. И според Мърсър беше точно така — война срещу Майката Природа. Той влагаше всичко в битката, независимо дали щеше да спечели или да загуби.

Лъскавият реактивен самолет се приближи до военновъздушната база „Ал Юдейд“в Катар и обсъждането свърши. Мърсър затвори лаптопа и погледна Тиса. Тя се беше събудила.

— Слушах те. — Очите и гласът й бяха сънени. — Мислиш ли, че имаме шанс?

— Малък — отвърна Мърсър. — Всичко е въпрос на логистика и на вероятността да успеем да открием подводен отвор достатъчно дълбоко във вулкана, за да съборим източната страна.

— Какво ще стане, ако успеем?

— Какво искаш да кажеш?

Тиса се надигна и отпи от изстиналото си кафе. Горчивият вкус я разсъни повече, отколкото кофеинът.

— Няма ли да има приливна вълна, ако източната част на острова рухне в морето?

— И да, и не. Ще има вълна, но размерите й съвсем няма да са като на мегацунами при срутване на западния склон. Опасността е, че огромна скална плоча, около петстотин кубически километра, може да падне във водата цяла. Тази енергия създава голямата вълна. Ако взривим източната страна на вулкана Сан Хуан, може да намалим вътрешното налягане, което се опитва да разхлаби плочата. Убеден съм, че някой вече прави компютърни симулации. Вълните, предизвикани от ядрената експлозия, ще се разсеят и фронтът им няма да е твърд и плътен. Обзалагам се, че най-лошото ще се случи само на десетина метра навътре в сушата, когато стигнат до Африка. Като се има предвид, че районът е рядко населен, ще разполагаме с достатъчно време да евакуираме дантелите по крайбрежието.

Мърсър млъкна.

Начинът, по който Тиса го гледаше и слушаше, без да чува, запленена от гласа му, му вдъхна още по-силна увереност, че ще успеят. Прикованият й доверчив поглед го изпълни с чувства, каквито не бе изпитвал. Препятствията и страхът от тях изчезнаха, докато очите й го омайваха. Тя го накара да се почувства убеден, че е способен на всичко.

Той се премести по-близо до нея и устните им се срещнаха. Очите им останаха отворени, като потърсиха и намериха онова, за което копнееха. Магията продължи дори когато самолетът се приземи на пистата и моторите изсвириха пронизително, забавяйки движението му.

ЛА ПАЛМА КАНАРСКИ ОСТРОВИ

Докато някои други острови от Канарската верига бяха платили висока цена за отстъплението си пред доларите на туристите, Ла Палма беше останал непокътнат. Това беше отчасти защото хората не се радваха особено на идеята родината им да бъде опустошена от чужденците, но предимно защото островът беше сравнително млад в геоложко отношение. Вълните на Атлантическия океан, които се разбиваха в бреговете му, все още не бяха подронили високите скали на чистите плажове, толкова жадувани от европейските летовници.

Брулен от постоянни ветрове и охлаждан от океански течения, Ла Палма бе останал каменист и рядко населен. Жителите наброяваха малко повече от осемдесет хиляди. Хребетът Кумбре и широкият деветнадесет километра Калдера де Табуриенте разрязваха острова на ясно очертани сегменти. Северната част беше обрасла с гори от канарски борове и ниски храсти, а във вулканичната почва на юг имаше само високи треви и обработваеми лозя.

На най-високата точка, 2340 — метровия Рок де ла Мучачос, бяха построени няколко обсерватории. Под сребристите им куполи се намираха някои от най-мощните телескопи в Европа. Далеч от смога и замърсения въздух, Ла Палма беше идеално място за наблюдение на небето.

Но така беше преди земята да започне да се движи. И дори масивните бетонни основи под обсерваториите не можеха да отслабят трусовете, които разтърсваха острова.

През двете седмици след пристигането си Мърсър в продължение на осемдесет часа бе кръстосвал Ла Палма с хеликоптери. В момента пътуваше със „Сийхоук“ на военноморския флот, излетял от бойния кораб амфибия „Белю Уд“, който се носеше с рев над пристанището на столицата Санта Круз де ла Палма. Шест закотвени товарни кораба чакаха реда си да разтоварят техниката, предназначена за опита да се предотврати свличането, и да закарат местните жители на Тенерифе, където самолетите бяха готови да ги транспортират до Мадрид и бежанските лагери, които се строяха в централната част на Испания.

По-навътре в морето американски и испански бойни кораби бяха блокирали пътя и не допускаха флотилията от частни яхти. Въпреки опасността вулканичните изригвания се бяха превърнали в най-модното събитие, което богатият елит искаше да наблюдава. Засега военните им разрешаваха да се приближават на четиридесет километра от острова. След няколко дни кордонът щеше да бъде преместен назад и летището на Тенерифе щеше да бъде затворено за частни самолети. Така щеше да секне потокът от натоварени с журналисти хеликоптери, които бръмчаха над острова.

На пътищата за града бяха разположени охраняеми пропускателни пунктове. Всеки пазач имаше високоскоростен портативен компютър, който постоянно актуализираше информацията за местоназначението на камионите, тежката техника и цистерните с гориво, разтоварвани от корабите. Това се правеше с цел никой екип да не стои без работа, ако им свършеше дизеловото гориво или резервните части, или липсваше някое от стотиците технически средства, необходими за проекта. Армиите от компресори и сонди, работещи по западния склон, вече бяха изкопали огромни дупки и достатъчно кал, за да запълнят малко езеро.

— Ето го — каза по интеркома пилотът и посочи самотен кораб на няколко километра южно от града.

Това беше тридесет и три метровият „Петромакс Ейнджъл“, собственост на „Петромакс Ойл“. Заобленият нос и прекомерната широчина на бимса му придаваха непривлекателен вид, но предназначението му беше да поддържа петролни и производствени платформи в почти полярните условия в Северно море. Корабът олицетворяваше превъзходството на функционалността пред формата и имаше тяга хиляда и двеста конски сили, динамични позициониращи системи подводница, батискаф и два дълбоководни робота. „Ейнджъл“ пристигаше с комплиментите на президента на компанията Аги Джонстън, жена от миналото на Мърсър, която бе дала кораба въпреки или заради неговото участие в проекта. Мърсър не беше сигурен коя точно е причината.

След няколко минути той забеляза „Ейнджъл“. Корпусът му беше боядисан в яркочервено, палубата — в зелено, а надстройката — в сигнално жълто, но дори тези ярки цветове едва се виждаха сред пепелта и пушека, които изпълваха въздуха и предизвикваха хаос в работещите машини на острова. Сутрин всеки на Ла Палма извършваше дневния ритуал да изтръска дрехите си, колкото и плътно да бяха затворени спалните.

Небето постоянно беше забулено от противни зеленосиви облаци. Сателитните снимки, които Мърсър беше видял, показваха, че лепкавата мъгла се разпростира на изток от древния остров с формата на брадва. Колкото и често да си миеше зъбите и колкото и вода да пиеше, Мърсър винаги усещаше, че в устата му има песъчинки. Единственото спасение от пепелта беше да лети срещу вятъра с хеликоптер и дори там въздухът беше натежал от смрадта на сяра.

„Сийхоук“ стигна до кърмата на „Петромакс Ейнджъл“. Беше твърде голям, за да кацне на площадката за хеликоптери, затова спря във въздуха над палубата. Мърсър отвори вратата на пилотската кабина, хвърли чантата си и скочи. Един от членовете на екипажа отвори задната врата и помогна на Тиса да слезе. Мърсър я хвана и двамата се наведоха, докато огромният хеликоптер отлетя.

Чарли Уилямс и Джим Маккензи го посрещнаха първи. Бяха се качили на „Ейнджъл“в Шербург, Франция, заедно с екипировката си, която беше докарана от Гуам със „С — 5 Галакси“ на военновъздушните сили. Мърсър ги виждаше за пръв път, откакто се бяха гмурнали да разгледат „Смитбек“.

— Не знам дали да ти благодаря, или да те наругая, че ни повика — вместо поздрав каза Джим и стисна ръката му.

— Зависи от това дали ще успеем.

— Той говори само от свое име — рече Чарли. — В момента не бих искал да съм на друго място. Такава възможност се появява веднъж в живота.

— Обзалагам се, че дори съпругата ти одобрява решението ти.

— Едва след като предума Джим да й позволи да дойде. Това изненада Мърсър, но го подмина без коментар. Присъствието на Спирит нямаше значение.

— Имате ли всичко, което ви трябва? — попита той, след като представи Тиса на двамата изследователи на морето.

— Каквото не сме донесли — отвърна Маккензи, опитвайки се да запали пурата си срещу вятъра, — хората тук, на „Ейнджъл“, го имат. Но тъй като трябваше, да напълним целия товарен самолет, взехме всичко от „Морски наблюдател“ освен водопроводната инсталация.

— А вторият водолаз? Алан Джарвис? Обичайното весело изражение на Чарли помръкна.

— Той вече няма да се гмурка. Преживя нещо като закъснял шок. В нощта, след като ти замина, се събуди с крясъци. Лекарите трябваше да го упоят, за да заспи. Все още е в болница на Гуам.

Мърсър беше потресен. Джарвис изглеждаше добре в дните, които бе прекарал на „Морски наблюдател“.

— Нямах представа.

— Ние също — съгласи се Джим. — Но такива неща се случват.

— Ти се чувстваш добре, нали? — обърна се Мърсър към Чарли.

Високият слаб калифорниец се ухили.

— Плащат ни, за да рискуваме. А сега, сериозно, чувствам се отлично. Двамата със Спирит дълго разговаряхме по въпроса. Мисля, че случилото се там долу я уплаши много повече от мен. Затова настоя да дойде. Имаме резервен водолаз. Скот Глас. Много е добър.

— Настанихте ли се на „Ейнджъл“? Имате ли проблеми с екипажа?

— Шегуваш ли се? — учуди се Чарли. — Подводната технология е една от малкото области, където науката кара индустрията да произвежда най-новото и най-хубавото. Водолазните ни костюми страхотно ще се харесат на момчетата тук. Докато пътувахме насам, решихме да използваме „Консей“, дълбоководния робот, който донесохме, а не двата на „Петромакс“. Сутринта приключихме с инсталирането на софтуера.

— Освен това всички знаем какъв е залогът — намеси се Джим. — Никой не би искал да рискува, когато става дума за такова сериозно нещо.

Мърсър кимна.

— Добре. Лес Донъли разговаря с всички местни водолази, останали на острова, и измери температурата навсякъде на Ла Палма. Той откри три вулканични отвора по източното крайбрежие под хребета Кумбре, които може да ни послужат. Два от тях показват равномерно повишаване на температурата, затова смятаме, че са активни. Третият остава спящ. Намира се на петдесет и пет метра и малцина са се гмуркали там. Не знаем какво да очакваме.

— Каква е температурата на водата около другите отвори?

— Тридесет около устието, двадесетина градуса по-висока, отколкото навътре в гърлото им.

— Моят „Тритон“ издържа до сто градуса — заяви Чарли.

— Може да ни потрябва. Първо ще проверим спящия отвор с робота, преди да спуснем някого във водата. — Мърсър даде на Маккензи тетрадка, разтворена по средата. — Това са координатите. Занеси ги на капитана и да се залавяме за работа.

Чарли и Джим оставиха Мърсър и Тиса сами до перилата на кораба. На осемстотин метра от брега островът не изглеждаше опасен и можеше да се предположи, че облакът от пушек се дължи на горски пожар, а не на изхвърляне на сяра от недрата на земята.

— Интересно — отбеляза Тиса и го погледна в очите. Черните й коси блестяха на червеникавия блясък на почти закритото от облаци слънце. — Хората приемат заповеди от теб, сякаш сте работили заедно от години.

— Тримата преживяхме нещо разтърсващо — възрази Мърсър.

— Нямам предвид само Джим и Чарли, но и другите, дори шефът ти адмирал Ласко.

Мърсър се вторачи във водата.

— Не съм мислил за това. Осъзнавам, че трябва да се направи нещо, и ако аз не мога да го направя, намирам хора, които могат. Най-важното е да намериш подходящите хора. Всеки кретен може да ръководи екип, който знае какво прави. — Той се усмихна. — Единствената ми грижа е да се обградя с експерти и да изглеждам способен.

Тиса закачливо го плесна по ръката.

— Шегаджия.

Шест часа по-късно „Петромакс Ейнджъл“ беше на позиция близо до мястото, където Лес Донъли беше открил подходящ отвор. Носът и моторите на кърмата бяха свързани с компютъра на динамичната позиционираща система, който получаваше информация от глобалните сателити през половин секунда.

Джим Маккензи седеше в светлината на видеомониторите. Държеше лостовете, контролиращи „Консей“ — робота, кръстен на помощника на професор Аронакс в „Двадесет хиляди левги под водата“ от Жул Верн. Зад него бяха Мърсър, Тиса, Чарли и Спирит Уилямс и смесица от хора от „Петромакс“и екипажа, доведен от Джим от „Морски наблюдател“. Контейнерът с контролните уреди беше занитен с болтове за палубата на „Ейнджъл“. Вътре бръмчаха компютри и се разнасяше съскането на пречистващите въздуха системи. Вратите трябваше да бъдат затворени и климатичната инсталация усилено работеше, за да поддържа постоянна температура.

Работниците извън контролния център наблюдаваха кабела на „Консей“, който се размотаваше от огромната макара на кърмата. Роботът с очи на насекомо потъваше все по-дълбоко във водата.

Джим дъвчеше края на пурата си. До него беше сложена кана с леденостудена вода. Пръстите му се движеха с лекота по уредите, а камерите на борда на безпилотната подводница се бяха превърнали в негови очи.

Роботът имаше размерите и приблизително формата на двойно легло, но беше направен от високоустойчива стомана карбонов фибър и керамика. Вътре бяха монтирани четири стереоскопични камери, предназначени за изключително слаба светлина, както и автоматична ръка, уреди за измерване на налягането и температурата и химичен анализ на водата.

— И така, момчета и момичета — без да поглежда публиката си, каза Джим, — спускаме се на четирийсет и пет метра. Таблото на „Консей“ показва зелена светлина.

На монитора не се виждаше нищо, освен блясъка на прожекторите, монтирани над камерите. Роботът продължаваше да потъва. Джим го направляваше далеч от подводната базалтова основа на острова.

— Каква е температурата на водата? — попита един от техниците на „Петромакс“.

— Обичайните петнадесет градуса — отвърна Маккензи. — Няма признаци на вулканично затопляне.

Мърсър изпита облекчение. Над тях застрашително се извисяваше вулканът Сан Хуан. Докато от странични гърла в южната част на острова беше започнала да се процежда лава, намиращият се в средата Сан Хуан само клокочеше и от време на време изхвърляше пепел.

Конструиран да изследва най-дълбоките части на Световния океан, „Консей“ нямаше проблеми на петдесет и пет метра, където можеха да работят дори водолази.

— Вулканичният отвор би трябвало да е на стотина метра пред нас и малко вляво — отбеляза Джим, докато насочваше маневрения робот.

Той го придвижи напред, като наблюдаваше видеокартината и екрана на сонара, който отбелязваше релефа на подводните скали. Неволният допир до камъка дори в плитчините можеше да повреди робота с дистанционно управление.

— Да, виждам скалата.

Неясната сянка на екрана се превърна в неравно възвишение от втвърдена лава. Маккензи насочи робота още напред, за да го разгледат по-добре, и екипът видя, че изстиналата лава е оформена в дълги ивици, някога изскочили от отвора като паста за зъби от тубичка. Всички очакваха, че ще има магмено поле. Гледката напомняше за развалини на древногръцки храм, а по-дългите и прави ивици лава — на паднали колони.

— Съдейки по количеството лава — каза Мърсър, — мисля, че каналът е достатъчно голям.

Тунелите в скалата бяха с диаметър близо пет метра.

— Под отвора сме. — Джим издигна „Консей“ три метра и после още десет.

Магменото поле изчезна, но не забелязаха отвора. Маккензи завъртя робота, търсейки върху скалата по-тъмна точка. Нищо. Той спусна „Консей“ на първоначалната позиция, придвижи го три метра наляво и после го издигна. Всички се бяха вторачили в екрана с надеждата да видят вулканично гърло. Роботът се издигна над пласта от магменото поле и Джим отново го спусна и започна да търси три метра наляво.

След като разгледаха петдесет вертикални ивици, районът от застинала лава свърши. Бяха изгубили четири напрегнати и мъчителни часа.

— Никой не е казал, че ще бъде лесно — заяви Маккензи. Без да се плаши от трудностите, той върна „Консей“в началото на магменото поле и методично започна да претърсва следващата ивица, намираща се три метра вдясно.

— Мислех, че съм определил мястото — нещастно отбеляза Лес Донъли.

— Не се тревожи — успокои го Чарли. — Отдавна сме научили, че не можем да намерим нищо под водата, ако то не иска да бъде намерено. — Той се обърна към съпругата си. — Можеш ли да използваш някакви номера с лескова пръчка, за да помогнеш?

Спирит стисна ръката му.

— Съжалявам, любими, но това има резултат само когато търсиш вода. А вие, доктор Мърсър? Винаги имате скрита торба с номера. — Тонът й беше изпълнен с ирония. Мърсър не обърна внимание на това.

— Не и този път.

— Е, да. Правите чудеса само когато под вашия задник стане напечено.

Той я стрелна с поглед, но не каза нищо. След един час и още десет претърсени ивици полето от застинала лава отново изчезна.

— По дяволите! — Ругатнята беше най-силната емоция, която Маккензи бе показал, откакто бяха започнали издирването, докато останалите проявяваха признаци на раздразнителност и гняв. — Отворът, през който е изригнала лавата, трябва да се е затворил. Ами сега?

Бяха изследвали само малък сектор от видимата част на скалата. Без да имат по-ясна представа за местоположението на отвора, можеше да го търсят и през следващата седмица и пак да не го открият.

— Много съжалявам — повтаряше Лес. — Водолазите, с които разговарях, бяха сигурни, че там има вулканичен отвор.

— Върни „Консей“ на първоначалната позиция и го спусни по-надолу — заповяда Мърсър.

— Защо е това непрекъснато нагоре-надолу? — заяде се Спирит Уилсън. — Гърлото може да е горе, където търсим.

— Това е предположение — призна Мърсър, — но се обосновава на научен факт. Чарли може би ще ме подкрепи. Той е много по-опитен водолаз от мен. Мисля, че отговорът е азотна наркоза, или упойване от дълбочината, усещане, което може да обземе водолаза, когато е дълбоко под водата, нещо като алкохолно опиянение. Замъглена преценка, липса на моторна координация и чувство на еуфория. Да предположим, че водолазите, с които Лес е разговарял, са изпаднали в азотна наркоза, когато са открили отвора. Вероятността е да са били на по-голяма дълбочина, а не на по-плитко.

Чарли кимна.

— Има логика.

— Ами ако са били на една миля на юг или на север оттук, когато са се гмурнали? — възрази Спирит.

— Били са на повърхността, когато са определили позицията си — отвърна на предизвикателството й Чарли. — Убеден съм, че могат да разчитат портативната глобална позиционираща система.

На Спирит ней се понрави, че съпругът й защитава Мърсър, и махна ръката, с която Чарли я беше прегърнал през кръста. Тя скръсти ръце на гърдите си и ядосано излезе от контейнера с контролния център.

Джим не обърна внимание на гневния й изблик.

— Мисля, че Мърсър има право. Ще спусна „Консей“ на деветдесет метра и ще видим какво ще стане.

— Дълбочината е много по-голяма, отколкото може да стигне леководолаз.

— По-добре да бъдем предпазливи, за да не съжаляваме после.

Маккензи отдалечи робота от скалата и го остави бавно да потъне в бездната. Той насочи камерите право надолу, за да избегне назъбените скали, докато спускаше „Консей“.

На осемдесет метра те видяха друго поле, осеяно с ивици застинала лава.

— Бинго!

Мобилният телефон в джоба на панталона на Мърсър започна да вибрира. Той излезе от контейнера, за да не безпокои останалите. Въздухът беше свеж, но изпълнен с миниатюрни частици пепел. Вкусът му беше метален и Мърсър не можеше да поеме дълбоко дъх, без да се закашля.

Слънцето залязваше зад хребета Кумбре. Силуетът на вулканичното образувание беше ясно очертан на вълнообразната линия между мрака и светлината. Цветът му беше по-скоро оранжев, отколкото жълт поради пепелта в атмосферата. На юг, където вулканът Тенегуя изхвърляше разтопени скали, небесното зарево беше неземно и наподобяваше ад.

Мърсър извади телефона от джоба си и го отвори. Търсеше го Айра Ласко. Двамата разговаряха най-малко десетина пъти на ден.

— Какви са последните новини? — попита Мърсър.

— Имам нещо за колекцията ти от най-смешните неща които си чувал. Делегацията на Северна Корея в Обединените нации е готова да оттегли възраженията си да взривим атомна бомба в Ла Палма, ако им позволим да експериментират с една от техните. Казват, че детонацията на острова е мирно използване на ядрено оръжие и опитът им ще бъде с благотворителна цел.

— Да, да уплашат до смърт Япония и Южна Корея. Каква е реакцията на обединените нации?

— Официално нямат голям избор, освен да им разрешат. Така както е написано решението, всяка държава трябва да е съгласна, за да получим позволение да взривим ядрена бомба. Неофициално, веднага щом извършим опита си, ще им бъдат наложени санкции, които ще ги върнат в каменната ера.

Мърсър се подсмихна.

— Какво друго става?

— Екипът в „Лоранс Ливърмор“ разполага с бомбата, която ти трябва. Стар „W — 54 SADM“, специален атомен боеприпас за подривни действия. Бил е разработен през петдесетте години на XX век за изстрелване с безоткатна пушка „Дейв Крокет“. Инженерите са модифицирали плутониевото ядро, за да повишат мощността. Първоначално бойната глава е била един килотон. Увеличили са я на четири и половина, което според доктор Мари би трябвало да е достатъчно.

— При положение че открием вулканичния отвор.

— Значи още не сте го открили?

— Наблизо сме. Колко голяма е бомбата?

— Чакай малко. Около половин квадратен метър.

— Като легендарната бомба в куфарче.

— Да, така е. Когато увеличили мощността, трябвало да добавят защитна обвивка. Тежи сто и тридесет килограма.

Мърсър се надяваше, че като прикрепят въздушни възглавници към бойната глава, роботът ще може да я постави в магмения канал.

— Може ли да ти се обадя след малко? — неочаквано попита Айра. — Шефът ме търси на другата линия. Мисля, че е важно.

— Разбира се — отвърна Мърсър, но разговорът вече беше прекъснат.

Той остана до перилата и се вторачи във водата. Вратата на контейнера се отвори и на прага застана Тиса. Като директор на проекта, Мърсър рядко спеше в каютата си две последователни нощи, затова двамата имаха малко време да бъдат заедно.

Но дори отсъствията и сянката на предстоящия катаклизъм не можеха да помрачат разцъфващата им любов. Тиса превръщаше всяка секунда във вълшебство, като осветената със свещи баня в хотелската му стая или среднощната разходка сред кривите маслинови дървета, където беше разпънала палатка.

Тиса го видя, усмихна се, приближи се до него, прегърна го и го целуна.

— Мисля, че би трябвало да ревнувам.

— Да ревнуваш? Защо?

— Онази жена. Спирит Уилямс. Струва ми се, че е влюбена в теб.

Мърсър се смая.

— Какво?

— Трябва да признаеш, че е красива. Той разбра, че Тиса го дразни.

— Предполагам — отвърна Мърсър, сякаш сериозно се замисли по въпроса. — Ако си падам по жени с дълги крака, големи гърди и черни като въглен очи.

Тиса игриво го тупна по гърба и сетне започна да масажира мястото.

— Не се шегувам. Привличат я мъжествени типове. Обзалагам се, че там, където живеят, тя и Чарли са центърът на своя кръг от приятели. Тук обаче съпругът й признава теб за водач. Това не й харесва, а в същото време изпитва влечение към теб. Затова постоянно се държи гадно.

— И ти разбра всичко това от тона на гласа й?

— О, тя е много прикрита! Когато не я гледаш, не може да откъсне очи от теб. И понеже не носи сутиен, възбудата и е очевидна.

Мърсър прихна да се смее и едва след няколко минути успя да си поеме дъх.

— Какво толкова смешно има?

— Животът ми започва да прилича на латиноамерикански сериал. Скоро двете със Спирит ще се хванете за косите и после Чарли и аз ще трябва да защитаваме честта на своите жени.

— Няма да стане така. Ако тя се опита да ме удари, Чарли ще трябва да урежда погребението й. Знаеш ли, странно е как хората се приспособяват към всичко. Ето, изправени сме пред ръба на бедствие, а продължаваме да се водим от най-низките си чувства.

— Такива са човешките същества. Можем да се приспособим към всяко нещастие и тази способност понякога изглежда неизчерпаема. Някъде четох за любов между затворници в нацистките концентрационни лагери. Щом хората са съумели да запазят човечността си там, доброто може да надделее над всичко.

— Мислиш ли, че ще се съвземем, ако не можем да предотвратим бедствието?

— Като животински видове, категорично да. А като цивилизация, кой знае… — Телефонът му отново започна да вибрира.

— Пак съм аз — със злокобен глас каза Айра. Мърсър веднага разбра, че нещо не е наред.

— Какво се е случило?

— Обади се Клайншмид. Беше се върнал от съвещание на Съвета за национална сигурност при президента. Както можеш да предположиш, президентът е под огромен натиск да евакуира Източното крайбрежие. Някои казват, че заповедта е трябвало да бъде издадена преди няколко седмици. Подхвърля се идеята за привличането му към отговорност и отстраняването му от поста. А в това време всички сенатори и депутати, от Мейн до Флорида искат федерална помощ.

— Казах ти, че дрязгите във Вашингтон не ме интересуват.

— Тази те засяга. Първоначално ти дадоха четири седмици да стабилизираш западната страна на вулкана и да детояираш бомбата и една седмица за евакуация, ако това няма резултат. Президентът обаче реши да ускори нещата с една седмица, за да даде на хората четиринадесет дни да се махнат от опасните зони.

Мърсър онемя.

— Съжалявам, че трябваше да ти го кажа. Нареждането дойде директно от Белия дом. Не можах да направя нищо.

— Наричат това компромис, така ли? Господи, Айра, ако се провалим, дори най-твърдоглавите умници от Капитолия трябва да разберат, че евакуацията ще бъде безполезна. Отнемането на една седмица драстично намалява шансовете ми и няма да постигна почти нищо за спасяването на хората.

— Аз, Джон Клайншмид и вицепрезидентът възразихме, но срещу нас бяха петдесетина политици, представляващи четиридесет милиона американци. Нямахме шанс. Положението в Испания и Португалия е много по-лошо, ако това може да те утеши. Министър-председателите и на двете страни са подали оставка, а на някои от Карибските острови са избухнали революции. Куба, Хаити и Доминиканската република са може би единствените места, където хората имат шанс да оцелеят, но дори там цари хаос.

— Правим ли нещо да им помогнем? — попита Мърсър, пренебрегвайки собствената си заповед да не обръща внимание на реакцията на света.

— Във Флорида и дори в Тексас пристигат собственици на плавателни съдове. Емиграционните власти дори не си правят труда да ги броят. А в останалите райони, дори да искахме, нямаше да можем да спасим дори малка част от милионите жители там. Ако всички пътнически и товарни кораби в света бяха готови да ги превозят, тогава може би щяхме да Успеем да евакуираме някой от по-малките острови.

— Не трябваше да питам — каза Мърсър, долавяйки отчаянието в гласа на Айра. — И без това отговорът ми беше известен. — Той прегърна Тиса. Нуждаеше се от топлината й Тя се притисна до него.

— Мърсър? — извика Лес Донъли от контролния център — Открихме отвора! Ти беше прав.

— Айра, намерихме отвора — съобщи Мърсър по телефона и вдигна ръка за поздравления към Лес. — Страхотна новина!

— Беше точно под мястото, където търсихме първия път на десетина фута вляво.

Мърсър се върна в контейнера и погледна над рамото на Джим. Каналът, през който някога беше изригнала лавата, беше почти кръгъл и над два метра в диаметър. Мощните прожектори на „Консей“ проникваха само на шест-седем метра във вулканичното гърло и после мракът поглъщаше светлината.

— Изглежда ясно очертан — отбеляза Мърсър. — Първото ни щастливо попадение за днес.

— Намерихме отвора само за един ден — добави Джим. — Това също е късмет.

Мърсър сложи ръка на рамото му.

— Ще ти разкажа останалото, след като изследваме отвора. Има ли промяна в температурата?

— Не. Ниска е. Гърлото все още не се е активизирало.

— Добре. Вкарай вътре робота.

Маккензи придърпа микрофона към устата си, за да разговаря с хората на палубата, които контролираха макарата.

— Ще вкараме робота във вулканичния отвор. Отпуснете още стотина метра кабел, за да не се закачи някъде. — Той погледна през рамо Мърсър. — Кабелът не е брониран, но…

Докосвайки леко лостовете, Джим спусна „Консей“в страничното гърло на вулкана. Скалите бяха гладки като стъкло от високата температура и налягането на някога изригналата лава, но Джим внимаваше да не одраска робота в стените и да го повреди.

След първите сто метра членовете на екипа започнаха да усещат, че са намерили каквото им е необходимо. От макарата отпуснаха още кабел и Джим изпрати „Консей“ по-навътре във вулкана.

На сто и петдесет метра магмената фуния се стесни и между робота и стените остана само няколко сантиметра разстояние. Температурата се повиши и достигна тридесет градуса. Това не представляваше проблем, но означаваше, че лавата затопля водата и клокочи някъде дълбоко във вулкана, близо до страничното гърло.

— Всичко е наред — каза Маккензи. — Ще махнем някои неща от „Консей“, преди да го спуснем с бомбата. Има няколко подпори и сензори, които не са ни необходими и това ще намали широчината му. Безпокоя се само за горещината.

Неочаквано прожекторите на робота угаснаха.

— Какво става, по дяволите? — Джим провери контролните уреди. — Имаме проблем.

— Светлините? — попита Тиса.

— „Консей“ току-що угасна. Телеметрията е нула. — Маккензи продължи да преглежда показанията на компютъра, опитвайки се да разбере какво се е случило. — Мамка му! — изкрещя той и посегна към микрофона. — Мостик, говори Маккензи. Какви ги вършите? Отклонили сме се.

Джим посочи екрана, който показваше координатите им. Намираха се на повече от сто и петдесет метра от мястото, където трябваше да бъдат.

— Чакай, Маккензи — отвърна дежурният помощник-капитан. Проверявам. Да, виждам, че сме се отклонили. Нямам представа какво е станало. Трябва да е засечка в компютъра.

— Засечка, и още как! Гледаше ли изобщо екраните?

— Разбира се. Всичко вървеше добре, но сега изведнъж сме излезли от курса. Не мога да си го обясня.

— Аз пък мога. Не си вършил работата си. — Джим смени каналите на интеркома, без да се интересува от оправданията на дежурния. — Палуба, тук е контролният център. Роботът е долу. Извадете го. Бавно и внимателно. Не повече от пет-шест метра в минута. „Консей“е във вулканичния отвор и не искам да го счупите.

Измина един мъчителен час, докато навият кабела. Другите отидоха да вечерят, но Мърсър и Маккензи останаха до перилата, за да наблюдават операцията. И когато от водата излезе краят на кабела, най-лошите им страхове се сбъднаха.

Бяха извадили триста метра кабел, но не и робота. Когато „Петромакс Ейнджъл“ се беше преместил от определеното място, кабелът на „Консей“ се бе скъсал.

— Налага се да изпратим Чарли да свърже кабела — с монотонен, пораженски глас каза Джим. — Роботът е запушил гърлото на вулкана и трябва да го измъкнем оттам.

— Но ще можем да го използваме, за да поставим бомбата, нали?

Маккензи поклати глава и се изплю в океана.

— Когато се е скъсал, кабелът е отворил дупка към морето. В момента водата минава през него и бавно изпълва вътрешността на „Консей“. Във всички системи е станало късо съединение. Повреден е безвъзвратно.

— Тогава ще използваме единия от дълбоководните роботи на „Петромакс“.

— Те са само платформи с камери, два пъти по-малки от „Консей“. Колко тежи бомбата?

— Сто и тридесет килограма.

— С такъв товар ще потънат като камък.

— А ако прикрепим въздушни възглавници?

— Няма да рискувам въздушните възглавници да се закачат за нещо и да се спукат. Ще трябва да сложим бомбата в „Тритон“. Освен това роботите не могат да функционират при температури над петдесет градуса.

— Водата е тридесет.

— Да, но в момента. Утре ще бъде четиридесет, а вдругиден — кой знае колко.

— Тогава ще го направим е атмосферния водолазен костюм — заяви Мърсър. — Това не беше първата ни възможност за избор, но знаем, че имаме шанс.

— Ясно ми е, но не ми харесва. Ако нещо се обърка, „Консей“ може да бъде заменен, но не и водолазите.

Късно през нощта Мърсър лежеше на койката си до Тиса и мислеше как корабът се е преместил от позицията си и е станал причина да изгубят робота. Той и Джим бяха разговаряли с дежурния помощник-капитан и лоцмана. И двамата се кълняха, че не са напускали постовете си в минутите преди произшествието. Други двама членове на екипажа, които бяха на крилото на мостика и правеха снимки на блясъка на лавата на юг, потвърдиха думите им. Оставаше обяснението за засечка в компютъра, но това беше малко вероятно, тъй като системите за глобално позициониране работеха безупречно и едва ли бяха отказали точно когато роботът беше най-уязвим.

Вперил поглед в тавана, Мърсър знаеше, че обяснението е само едно — саботаж. Някой на борда искаше се провалят. Подозренията му се насочиха първо към Спирит Уилямс. Само че тя нямаше мотив. Докато се питаше защо би го направила, му хрумна, че сигналът, засечен от Джим Маккензи няколко минути преди охлаждащата метан-хидрата кула да се активира, може да е бил изпратен от „Морски наблюдател“, а не от загадъчен кораб, който никой не бе успял да открие. Някой от научноизследователския кораб знаеше точно кога да включи огромните турбини, за да убие водолазите.

Това прозрение зачеркваше Спирит от списъка на заподозрените. Мърсър можеше да я обвини в много неща, но тя очевидно обожаваше съпруга си. Не можеше да си представи да изпраща сигнала, като знае, че Чарли е на пътя на изригващия метан-хидрат.

Той скръсти ръце под възглавницата си. Тиса се притисна до него. Устните й докосваха врата му.

Щом не беше Спирит, тогава кой? Скот Глас, резервният водолаз, не беше на „Морски наблюдател“. Беше се присъединил към Джим и Чарли в Калифорния. А Мърсър беше сигурен, че двамата не са го направили. Оставаха петимата техници, които бяха пътували от Гуам заедно с Маккензи.

Мърсър не знаеше нищо за тях и затова му беше по-лесно да нареди да ги заключат в каютите им до взривяването на бомбата. За всеки случай щеше да заключи и Спирит, за да не слуша язвителните й забележки. Може би щеше да помоли Тиса да й бъде надзирател.

След като отговори на въпроса кой, Мърсър се запита как. Как бяха направили така, че да преместят кораба от курса му?

Тиса се размърда. Мърсър знаеше, че няма да заспи, докато не разкрие загадката, затова се премести малко по-настрана от нея и провеси крака от леглото. Тя въздъхна загрижено и продължи да спи.

Мърсър се облече в тъмнината, без да си прави труда да си слага боксерки или чорапи, и се измъкна от тясната каюта. Коридорът беше безлюден, но той усети присъствието на кораба, грохота на генераторите и свистенето на въздуха във вентилационната система. Спря пред каютата на Джим и Скот Глас, чу хъркането на Маккензи и съжали водолаза. Следващата каюта беше на Спирит и Чарли Уилямс. Отвътре се чуваха гласове.

Мърсър спря. Беше три часът сутринта.

Не можеше да разбере какво говорят, но му се стори, че се карат. Чарли сигурно й бе казал, че са изгубили робота и двамата със Скот ще трябва да поставят ядрената бомба. Представяше си реакцията на Спирит.

Той продължи по-нататък, намери стълби и се качи на мостика. Не познаваше дежурния, но червенокосият ирландец знаеше името му и го поздрави.

— Късничко е за разходка, доктор Мърсър. Аз съм Шеймъс Рурк.

Повечето членове на екипажа на „Петромакс Ейнджъл“ бяха от Британските острови.

— Зло умора няма. Двамата се ръкуваха.

— Мислех, че е „Луд умора няма“.

— И двете. — Мърсър си наля кафе от каната на масичката на оскъдно обзаведения мостик. — Би ли ми показал приемниците на глобалната позиционираща система?

— И вие ли? Седя тук и мисля, откакто чух какво се е случило, и реших, че е саботаж. Но приемниците са на мачтата с антените отвън. Не може да се стигне до тях без стълба, която обаче е заключена. Само капитанът и главният инженер имат ключ. Проверих ключалката. Не е пипана.

— Това разбива на пух и прах теорията ми.

— Има и друг начин.

— Целият съм в слух.

— Съществува модулатор, кодиращо електронно устройство на глобалната позиционираща система. С него разполагат само военните, за да попречат на врага да получи достъп до позициониращите сателити или да обърка комуникациите им.

— Точно така! Мисля, че Саддам Хюсеин се опита да използва такова нещо по време на иракската война. Доколкото си спомням, не проработиха.

— Не и срещу техническите средства, използвани от американските военновъздушни сили и флота, но може да объркат нашите уреди, така че да се преместим от позицията си. „Ейнджъл“е хубав кораб, но е бил модерен по времето на Маргарет Тачър.

Идеята на Рурк имаше достойнства.

— Как изглежда кодиращото устройство?

— Вероятно малка черна кутия. Нещо, което може да се изхвърли през борда. Съмнявам се дали ще го намерим, дори ако саботьорът го е задържал у себе си. Пък и има вероятност приемниците ни да са били объркани от някой на брега. Достатъчно близо сме.

Мърсър не беше мислил за това. Имаше ли кораб на известно разстояние от „Морски наблюдател“? Или някой на острова имаше предавател за активни смущения? В момента на Ла Палма се намираха единадесет хиляди работници и хиляда местни жители, които трябваше да бъдат евакуирани. Охраната не беше проверила нито един. Нямаше време.

Високият трети помощник-капитан погледна Мърсър в очите.

— Искам да знам защо. Защо ще го правят? Опитваме се да спасим света. Защо някой би искал да ни попречи? Какво ще спечели?

— Не става дума за печалба. — Мърсър остави чашата си до кафеварката и се обърна към вратата. — Мисля, че се прави с цел да се увеличат максимално загубите.

Той не бе забравил за Люк, брата на Тиса, който все още беше в неизвестност.

Мърсър излезе на палубата. Въздухът му се стори по-тежък отпреди и зареден със статично електричество. Покрай хребета Кумбре в далечината блесна мълния, предизвикана от изригването на пепел и газ в южната част на острова. Екипите в отсрещната страна на хребета пробиваха дупки в планината, опитвайки се да стабилизират склона. Инструментите бяха заземени, но беше само въпрос на време някой от работниците да бъде ударен от гръм.

Изригването на вулкана наближаваше и Мърсър се замисли дали да не ги евакуира. Допълнителните подпорни тръби, които поставяха, не си заслужаваха риска, ако един или повече хора загинеха. От самото начало Мърсър знаеше, че планът има малки шансове за успех, и възлагаше най-големите си надежди на ядрената експлозия.

Но ако всяка тръба задържи един тон скали да се срути в океана? А всеки тон означаваше спасяването на едно семейство, останало на Бахамските острови или в низините на Белгия?

По време на многобройните си обиколки Мърсър бе разговарял с мнозина работници и знаеше, че те вероятно няма да се подчинят на заповедта му за евакуация. Беше убеден, че неколцина от по-непреклонните дори ще продължат да пробиват дупки, докато Кумбре Виеха се разцепи и се свлече в морето.

Той се обърна с гръб към светкавиците и погледна на изток. До зазоряване оставаха няколко часа, но блясъкът на изригващия вулкан Тенегуя озаряваше небето в оранжево и проблясващо червено. Светлините танцуваха с безумната ярост на артилерийска канонада и мълниите засилваха илюзията.

В Арлингтън беше десет часът събота вечерта. Хари сигурно се бе прегърбил на обичайното си високо столче в „При Дребосъка“, а Пол седеше в тесния си кабинет и записваше залозите за другия ден. Дуби Лапойнт стоеше зад бара, преметнал чиста кърпа на рамото си. Мърсър отчаяно искаше да бъде част от нормалната обстановка там, а не на Ла Палма да взема решения, които ще се отразят на живота на милиони хора.

Той извади мобилния телефон от джоба си и започна да набира номера на бара в Арлингтън, но установи, че няма сигнал. Предположи, че това се дължи на мълниите, и се обърна да огледа острова.

Небето беше забулено. Изригването на пепел вече бе достигнало височина километър и половина. Неочаквано звукова вълна разтърси „Петромакс Ейнджъл“и събори Мърсър на палубата.

Сан Хуан изригваше.

Осветен отдолу от огненото си сърце, върхът експлодира към небето. Кипящият, издигащ се на талази стълб от пепел и камъни се разпръсна, докато се извисяваше, и пурпурен гъбовиден облак раздра мрака.

Корабът се намираше на километър и половина от брега, а вулканът беше осемнадесет километра по-навътре в сушата, но въпреки това ударната вълна блъсна „Ейнджъл“ със силата на ураган. Мърсър се вкопчи в перилата. Силният вятър го брулеше ожесточено. Трябваше да намери укритие. След няколко минути на палубата щеше да завали дъжд от пепел и парчета пемза, но искаше да изчака, докато вълната премине.

Безкрайният тътен на изригването беше оглушителен. Звукът отекна в главата му и разтърси тялото му. Когато грохотът най-после заглъхна, Мърсър беше вцепенен. Пръстите му се бяха изкривили от вкопчванетов металния парапет.

Той се изправи и се олюля. Първата му мисъл беше за екипите, които укрепваха планината. В ниската страна на Сан Хуан имаше най-малко пет камиона с компресори. В радиус от пет километра от вулкана се намираха петдесет души, дори повече, като се добавеха шофьорите на цистерните и работниците от другите смени, които рядко се отдалечаваха от машините.

Вратата на надстройката се отвори и лампите отвътре осветиха Спирит Уилямс. Тениската й беше завързана толкова нагоре, че се виждаше долната част на гърдите й — два тежки полумесеца от бяла кожа. Бикините й представляваха малък триъгълник от коприна. Мърсър мина покрай нея, без да я погледне.

— Какво стана? — извика тя и хукна след него.

— Проклетият вулкан изригна.

От каютите започнаха да изскачат членове на екипажа и учени.

Мърсър се заизкачва към мостика. Третият помощник-капитан Рурк стоеше пред стъклото и наблюдаваше с бинокъл.

— Иди при предавателя, Шеймъс. Трябва да разберем какво става. — Мърсър отново опита да се обади по мобилния си телефон, но нямаше сигнал.

— Малката ти приятелка твърдеше, че разполагаме с още две седмици — обвинително каза Спирит.

— Намери Джим — заповяда Мърсър. — И съпруга си. Трябва да избързаме с гмуркането.

— Доктор Мърсър, свързах се с някого на брега. — Рурк му подаде слушалката на радиотелефона.

— Аз съм Филип Мърсър. С кого говоря и къде се намирате?

— Бил Фарли, докторе. Аз съм заместник-отговорникът на сондажните екипи. Намирам се на около дванайсет километра южно от вулкана.

— Какво е положението?

— Хаос. Нямам представа какво става. Близо до върха имаше три екипа и други два по-надолу. Не съм ги чувал и съдейки по онова, което виждам, мисля, че не са живи.

Новината не беше неочаквана, но въпреки това Мърсър изтръпна.

— А разломът? Приплъзна ли се?

— Ако беше така, нямаше да съм тук. В момента стоя на скалната плоча.

— Бил, искам да се свържеш с колкото е възможно повече от хората си. Всички да се евакуират. Не знам защо Сан Хуан изригна по-рано, но всички трябва да се махнат от острова кой както може. — Мобилният телефон на Мърсър започна да вибрира. Атмосферните смущения сигурно бяха утихнали и сигналът стигаше до него от кулите на острова. — Дръж отворена линията. — Той върна радиотелефона на Рурк и отвори малкия си „Нокиа“. — Мърсър.

— Айра е. Какво става, по дяволите? Току-що ми се обадиха от Института по геология и топография. Регистрирали са силно вулканично изригване на Ла Палма.

— Сан Хуан изригна. Разговарях с един човек на мястото. Разломът не се е приплъзнал, затова може би имаме време.

— Няма значение. Президентът ще издаде заповед за евакуация веднага щом чуе за случилото се.

Мърсър беше принуден да се съгласи.

— На негово място и аз бих постъпил по същия начин. Как беше възможно Тиса да се обърка толкова много?

Въпросът се бе потулил в подсъзнанието му и сега излезе на преден план в мислите му. Тя бе предсказала труса на Санторин с точност до минутата. Как можа сега да сбърка с цели три седмици?

— Къде е бойната глава? — попита Мърсър.

— Все още в лабораториите „Ливърмор“.

— За колко време можеш да отидеш дотам?

— Четири часа.

Дори „SR — 71 Блекбърд“ не можеше да прелети толкова бързо хилядите мили от Калифорния до Испания. Мърсър предположи, че светът за пръв път ще научи за „SR — 1 Рейт“, секретния свръхзвуков разузнавателен самолет, погрешно наричан „Аврора“.

— Донеси ми бомбата, Айра. Все още има шанс.

— Мърсър, ако планината се взриви, няма да има значение, че сте в друга част на острова. Вълната ще ви помете. Трябва да се махнете оттам.

— Казах на всички други да напуснат Ла Палма, но ние ще останем. Трябва да се опитам да поставя ядрената бомба.

— Ако грешиш, това означава смъртна присъда за екипа с теб.

— Не е необходимо да ми казваш очевидното. — Мърсър положи усилия да се успокои. Раздразнителността нямаше да помогне. — Айра, можеш ли да измолиш дванадесет часа от президента? И двамата знаем, че ако заповедта за евакуация бъде издадена, хиляди хора ще загинат в паниката.

— И милиони ще бъдат спасени, ако островът се срути? Няма начин той да рискува.

— Ами ако това не е максимумът на изригването? Ако все още имаме време? Тиса не е грешила досега. Мисля, че и сега не греши.

— Тогава кажи ми защо вулканът изригва в момента?

— Не знам — призна Мърсър. — Трябва да говоря с нея.

— А ако и Тиса не може да го обясни? Съжалявам. Президентът няма да има избор и довечера ще разпореди евакуация. И мисля, че ще го подкрепя.

— Добре. Направи каквото трябва, само ми докарай бомбата.

— Виж, това мога да ти обещая.

— Ще поддържаме връзка. — Мърсър прибра телефона в джоба си.

Джим и Тиса стояха в дъното на мостика. На лицето на Тиса беше изписано терзание, докато гледаше как извисяващият се облак от пепел се разстила над тъмния остров.

— Това не е изригването от предсказанието, а само прелюдия.

— Вярвам ти. — Мърсър докосна рамото й. — За съжаление никой друг не ти вярва.

— Ще се опитат да евакуират Източното крайбрежие? — попита Маккензи.

— Президентът вероятно ще направи изявление довечера.

— Какво ще правим?

— Ще довършим започнатото. — В тона на Мърсър не се долови колебание. — Бомбата ще бъде тук след четири часа. Трябва да извадим робота от вулканичния отвор, за да я поставим веднага щом пристигне. За няколко часа ще взривим планината и ще стабилизираме хребета. Къде са Чарли и Скот?

— Видях Скот да се отправя към контейнера с контролния център — каза Тиса. — Не съм виждала Чарли.

В същия миг Спирит нахлу на мостика. Беше изпаднала в истерия, ридаеше и едва си поемаше въздух. Не беше облякла нищо, за да покрие почти голото си тяло.

— Чарли е ранен. От главата му тече кръв и не иска да се събуди.

Парчетата на ребуса се подредиха.

— Джим, иди в контейнера с контролния център и се приготви за гмуркане — заповяда Мърсър. — Тиса, върви с него. — Той се обърна към Шеймъс Рурк. — Има ли огнестрелни оръжия на кораба?

— Оръжия? Защо? — И после на Рурк му хрумна същата мисъл. Саботьорът! — Не. Ще събера екипажа и ще претърсим кораба.

— Добре. Затворете в каюткомпанията всички от екипа на „Морски наблюдател“, с изключение на Маккензи и Скот Глас.

— Какви ги вършиш? — възрази Джим. — Чарли е бил нападнат.

— Какво? — едновременно извикаха Спирит и Маккензи.

— Сигналът за включване на турбините, когато бяхме на „Морски наблюдател“, засечката в системата за глобално позициониране вчера, заради която кабелът на робота се скъса, и сега Чарли, най-добрият ни водолаз, е ранен. Всичко това не е случайно. Някой от вашата група саботира работата ни.

— Може да е… — Гласът на Джим постепенно заглъхна. Той направи връзката и стигна до същия извод. — По дяволите!

— Тиса ме предупреди, че Ордена има хиляди членове и милиони симпатизанти. Нямаше как да разберем дали вече са внедрили агент сред нас.

— Оставих го сам — изплака Спирит, без да се опитва да избърше сълзите, които се стичаха по лицето й. — Може да се върнат и отново да го нападнат.

— Ела. — Мърсър я задърпа след себе си, изскочи от мостика и извика през рамо на Маккензи. — Приготви двата водолазни костюма „Тритон“. Може би Чарли вече се чувства добре.

Те побягнаха надолу към втората палуба. Мърсър отвори вратата на каютата на Чарли. Младият водолаз лежеше на пода до леглото. Беше с джинси и обувки, но без риза. До горната част на тялото му имаше локва кръв. Русите му коси бяха сплъстени на главата и загорялото от слънцето му лице беше мъртвешки бледо.

Спирит нямаше сили да влезе в каютата. Стоеше на прага и бе захапала юмрука си, за да не извика. Тялото й трепереше. Мърсър коленичи до Чарли и провери пулса. Имаше, но беше слаб. Той опипа главата му и пръстите му потънаха в лепкава вдлъбнатина над слепоочието.

— Жив е, но раната е сериозна. — Мърсър прегледа очите му. Едната зеница беше разширена, а другата се беше смалила до черна точка. — Черепът му е разбит. Трябва ни лекар. — На кораба имаше двадесет доктори, но нито един по медицина. — Не искам да го местя, но трябва да го завием. Помогни ми.

Мърсър и Спирит взеха одеялата от леглото и завиха Чарли. Мърсър засили отоплението и намери още завивки в шкафа.

В каютата влезе вторият инженер на кораба. Носеше медицинско куфарче от твърда пластмаса.

— Какво се е случило?

— Някой го е ударил по главата — отвърна Мърсър и коленичи до инженера, който прегледа Чарли.

— Добре че сте го завили — със силен шотландски акцент каза инженерът. — Изпаднал е в шок. Дръж това. — Той даде на Мърсър пликче с кръвна плазма и заби игла в мускулестата ръка на водолаза. — Загубата на кръв е опасна, колкото и травмата в главата.

— Лекар ли си? — попита Спирит, окуражена от решителните му действия.

— Не. Учих и за санитар в Кралската флота. — Той използва ножици и бръснарско ножче, за да махне космите около раната на Чарли, сетне почисти кръвта с физиологичен разтвор. — Добре, да видим сега. Раната е дълбока и костта е счупена, но тази част на черепа е доста жилава, затова не е опасно. — Инженерът извади с пинцета няколко парченца от костта и погледна Мърсър, а после Спирит, като едва тогава забеляза, че тя е полугола. Спирит бързо се уви в една от кадифените ризи на съпруга си. — Ще му превържа главата и после ще трябва да чакаме да видим какво ще стане. Млад е и изглежда як като бик, затова мисля, че ще се оправи. Ще има ужасно главоболие, като дойде в съзнание, и няколко дни ще се чувства изтощен. Наглеждайте го. Ще дойда да го видя пак след един-два часа. Спирит прегърна инженера.

— Благодаря.

— Ще помоля някой от екипажа да застане на пост пред вратата, ако нямаш нищо против — каза Мърсър, след като инженерът излезе.

— Не е ли късно? Главата му вече е разбита.

— Съжалявам. Не мислех, че нещата ще отидат толкова далеч.

— Не си мислил, че нещата ще отидат толкова далеч? — изкрещя тя. — Това стана още когато някой се опита го убие на „Морски наблюдател“. И какво щеше да се случи, ако Чарли беше в гърлото на вулкана, когато корабът се отклони от курса си? Ти наистина си адски самонадеяно копеле, да знаеш. Не ти пука за никого и за нищо, стига да получиш славата. — Спирит се разрида. — Махай се.

Мърсър излезе от каютата. Знаеше, че не става дума за слава. Може би Тиса бе преценила неправилно Спирит Уилямс.

На палубата бушуваше вихрушка от пепел. Макар че всички светлини бяха запалени, на кораба цареше сумрак. Някой изобретателен помощник-капитан бе заповядал да измият с маркучи горните части и палубата и пепелта се беше превърнала в кал, която се стичаше отвсякъде. Започна да вали киселинен дъжд от сярата, изригваща от вулкана. Капките пареха кожата на Мърсър.

Той намери Джим Маккензи, Скот Глас и Тиса в контролния център.

— Как е Чарли?

— Някой го е ударил по главата — отвърна Мърсър и избърса мръсотията от лицето си с хавлията, която Тиса му даде. — Има сътресение, но един от инженерите на кораба е бил санитар и мисли, че ще се оправи.

— А гмуркането? — попита Скот Глас. Той беше по-млад от Чарли, смугъл с козя брадичка и обръсната глава. Енергичността и загрижеността му се харесаха на Мърсър. — Един човек не може сам да тегли кабела.

— Някой от хората на „Петромакс“ има ли опит с костюма?

— Не. Вероятно само лоцманът на подводницата им, но той е висок едва метър петдесет и пет и водолазният костюм ще му бъде голям.

— „Петромакс“ работят предимно с леководолази в Северно море — добави Джим.

— Можем ли да ги използваме?

— Ще минат няколко дни само докато подготвим батискафа и го заредим с кислород. — Маккензи поклати глава. — „Консей“ заседна на повече от сто и петдесет метра дълбочина в гърлото на вулкана, а ние трябва да отидем още по-навътре, за да поставим бомбата. Това може да стане само с „Тритон“.

— Не знам дали Чарли го хвалеше — намеси се Скот, — но каза, че Мърсър се е представил много добре, когато сте се гмуркали преди няколко седмици. Ако искаш да рискуваш, ще се спуснем заедно. Ти ще ми помагаш.

Мърсър се колебаеше.

— Гмуркахме се само два пъти. Бил съм в скафандъра около три часа. И това беше в открито море. Не. А ти, Джим?

— По ирония на съдбата никога не съм се гмуркал. — Над водата отново отекна взрив. — Нямаме време да търсим друг. Трябва да го направим с едно гмуркане веднага щом бомбата пристигне.

Мърсър знаеше, че задачата е твърде важна, за да рискува и да разчита на недостатъчните си умения. Допуснеше ли грешка, щеше да провали всичко. Не трябваше да го прави, но имаха ли друг избор? Той погледна Тиса. Тя разбра, че се разкъсва от колебание, и едва забележимо кимна — не защото беше съгласна, а от съчувствие.

Скот щеше да бъде водач, а Мърсър щеше да помага, ако Глас се нуждае от нещо. Трябваше само да плува след него и да не му пречи. Можеше да се справи с това. Ами ако объркаше нещо? Не можеше да си позволи дори да помисли за това. Скот се нуждаеше от човек, който да му помага да дърпа кабела във вулканичния отвор и нямаше друг, нито време да търсят някого.

— Добре. Ще се спуснем веднага щом докарат бомбата. Скот разполага с четири часа да ме научи на всичко, което Чарли пропусна да ми обясни. — Мърсър се усмихна накриво на Глас. — Надявам се, че знаеш какво правиш, по дяволите!

— И аз щях да ти кажа същото.

Преди да тръгнат към водолазните костюми, Джим убеди Мърсър, че се нуждае поне от един техник, който да наблюдава гмуркането, и предложи човек.

— Но само той — съгласи се Мърсър. Идеята обаче не му хареса. — Не искам да освобождавате другите от каюткомпанията, докато не ги проверите.

Мърсър искаше да разбере какво е положението с бомбата и опита да се свърже с Айра по мобилния си телефон, но отново нямаше сигнал. Успя обаче да се обади по радиопредавателя на Бил Фарли, отговорника в източната страна на вулканичния хребет.

Заповедта за евакуация беше издадена, но никой не напускаше поста си. Всъщност Фарли съобщи, че от първата и втората смяна пристигат стотици работници, изгарящи от нетърпение да започнат мащабна атака, за да предотвратят свличането на Кумбре Виеха. Мъжете щели да напуснат опасната зона и да тръгнат към северната част на острова едва когато бомбата бъде поставена и часовникът отмерва секундите до взривяването й.

Мърсър изпита гордост.

Ходенето от контролния център, който се намираше в средата на палубата на „Петромакс Ейнджъл“, до контейнера с водолазните костюми „Тритон“ на кърмата беше като разходка по наскоро прекопана нива по време на циклон. Вятърът и дъждът блъскаха кораба и екипажът не можеше да се справи с мочурливата кал, която на места беше до колене. Пластове пепел и горещи парчета пемза покриваха морето.

Яркожълтите „Тритон“ бяха в металните си клетки и бяха открехнати и готови за водолазите. Приличаха на изоставена черупка на насекомо от научнофантастичен филм. Техникът, който Джим бе препоръчал, инсталираше допълнителни прожектори на костюмите и помощни акумулаторни батерии.

— Ще дърпаме кабел, за да извадим робота от тунела, затова не можем да бъдем завързани един за друг — обясни Скот. — Рискът да заплетем всичко е твърде голям. Двамата с теб ще можем да разговаряме, но щом влезем в тунела, може да изгубим връзка с акустичния телефон на кораба.

— Как ще разберат кога да издърпат „Консей“? Скот потупа стоманените щипци на скафандъра си.

— След като прикрепим кабела, ще го хванем с това. Едно почукване — да дърпат, две — да спрат.

— Толкова ли е лесно?

— Абсолютно. А сега ми разкажи какво правихте с Чарли, когато бяхте заедно, и аз ще продължа оттам.

През следващите три часа Глас разясни устройството и функциите на водолазните костюми. Мърсър се стараеше да запомни колкото е възможно повече от обясненията. Те работиха един час в костюмите, като изключиха захранването, за да не изтощят акумулаторите. Макар че тренировката беше на сухо и драстично щеше да се различава от подводната действителност, Мърсър беше благодарен за инструкциите и показването.

Единствената промяна в първоначалния план беше Глас да използва скафандъра на Чарли, а Мърсър да се гмурне с резервния, който бе изпробвал на „Морски наблюдател“. Скот реши, че ще може по-добре да се справи с особеностите на костюма на Чарли.

Двамата си починаха, когато обещаният от Айра час наближи. Мърсър опита да се обади на адмирала по мобилния си телефон, но отново нямаше сигнал. Джим се бе свързал по радиотелефона с представител на властите в Тенерифе, от когото разбра, че бомбата е стигнала до Лисабон, Португалия, и пътува за Ла Палма. Човекът не знаеше с какъв транспорт.

— Няма начин да я докарат с хеликоптер в тази мъгла — каза Скот, докато се взираха в бурята.

Зората беше мрачна. Вулканът Сан Хуан беше престанал да бълва пепел, но небето беше забулено от сажди и щеше да остане оловносиво дори когато дъждовните облаци преминеха. Нямаше достатъчно светлина, за да се видят очертанията на острова, който се намираше на километър и половина от тях.

— Хей, Мърсър! — извика Джим от контролния център. — Мисля, че някой те търси.

Мърсър хукна в мръсния дъжд.

— Какво става?

Маккензи му даде слушалките.

— Ало? — каза Мърсър.

— Ти ли си, Снежанке?

По линията имаше твърде много смущения и отначало Мърсър не можа да познае гласа, нито да си припомни пряк.

— Сайкс?

— Прието. — Командосите от Делта Форс не бяха останали в Ла Палма дори час, когато пристигнаха заедно с Мърсър.

Ласко и другите във Вашингтон искаха доклад за мисията и Мърсър не можа да отдели време да им разкаже какво се бе случило. Те отлетяха направо за Вашингтон със същия „Ситейшън“, с който пътуваха от Катманду за Ла Палма. — Маймунските бомби станаха ядрени.

— Какви ги говориш?

— Намирам се на петнайсетина километра от теб. Бойната глава беше заредена в един УМБ в Португалия и след малко ще го пуснем.

— Не ми казвай, че и ти ще дойдеш.

— Съжалявам, този път няма да мога. В момента седя зад двамата пилоти на стелта, който ни пусна в Тибет. Най-малкото, което можаха да направят за мен, беше да ми дадат място на втория ред.

Мърсър прозря логиката в спускането на бомбата в един от управляемите многоцелеви боеприпаси. Капсулите бяха направени така, че да транспортират прецизно и внимателно войниците на бойното поле. Не можеха да рискуват да изпратят хеликоптер на острова, докато от вулкана изригваше пепел и пемза. Ако я спуснеха с обикновен парашут, бомбата нямаше да се приземи точно върху палубата на кораб в морето, затова УМБ беше логичният избор.

— Обаждам се да потвърдя координатите ти по GPS — продължи Сайкс. — И да ти кажа, че часовниковият механизъм е настроен на закъснение три часа. Щом се активира, няма връщане назад.

— Добре, Букър. Давам ти да говориш с Джим Маккензи. Той е церемониалмайсторът на арената в нашия цирк. Радвам се, че чух гласа ти.

— И аз. Желая ти късмет. Струва ми се, че ще се нуждаеш от него.

— И още как! — Мърсър върна слушалките на Джим, отиде на палубата и извика моряка, който се опитваше да измие калта.

На „Петромакс Ейнджъл“ имаше дванадесет метра открито пространство от контейнера с контролния център до ниската надстройка — достатъчно място за приземяването на УМБ. Той зачака под крилото на мостика и засенчи с ръка очите си, за да се предпази от киселинния дъжд и вихрушката от пепел и да види как черната капсула пада от мрачното небе. Мърсър по грешка погледна право нагоре, без да съзнава, че компютрите на борда на маймунската бомба постоянно коригират курса й заради силните ветрове.

Капсулата се появи над левия борд само на метър и нещо над перилата и леко тупна на палубата. Найлоновият парашут беше срязан и мигновено отлетя над десния борд, носейки се като призрак.

Пломбите около капака започнаха да съскат и вратата се открехна. Мърсър не можа да преодолее страха си, докато се приближаваше до УМБ. Не изпитваше желание да го докосва. Вдигна капака и изумено се вторачи в онова, което лежеше в предпазния дунапрен.

Бомбата беше бяла и без никакви отличителни особености правоъгълна кутия колкото голям куфар „Самсонайт“. Мърсър я докосна. Беше студена.

Той потрепери. Под защитната обвивка от стомана и олово имаше топка от експлозиви, която щеше да взриви по-малка сфера от плутоний. Мощността й можеше да изравни със земята цял град.

Мърсър се замоли силата й да спаси планетата.

НА БОРДА НА „ПЕТРОМАКС ЕЙНДЖЪЛ“ ПО КРАЙБРЕЖИЕТО НА ЛА ПАЛМА

До Мърсър се приближи матрос, който теглеше малка лебедка на колела. Двамата извадиха ядрената бомба от боеприпаса. Оръжието се залюля и увисна като гирлянд в края на кабела. Абсурдността на тази мисъл накара Мърсър да се усмихне.

— Какво толкова смешно има, докторе? — попита морякът.

— Фойерверки за Коледа, а?

Те закараха бомбата до контейнер на кърмата. Пепелта бе натежала върху вълните и корабът стоеше неподвижно. Пожарните маркучи бяха насочени към задната част, за да отворят място в калта, така че да се улесни спускането на водолазите в морето. От сигналните светлини се виждаше, че валежът от пепел и дъждът намалява. Небето се бе прояснило и имаше цвета на тъмно олово.

Мърсър предаде количката на друг моряк и отвори вибриращия си мобилен телефон. Сигналът беше силен и ясен.

— Имаш сериозно влияние над президента — без предисловие каза Айра.

— Какво стана?

— Опитвам се да се свържа, за да ти кажа, че той реши да изчака до утре, за да направи изявлението.

— Съмнявам се, че това се дължи на моето влияние — отвърна Мърсър, зарадван от новината. — Да се изчака дневната светлина, за да се започне евакуацията, е по-логично, отколкото да й даде начало в единадесет през нощта.

— Разполагаш с пет часа. Ако успееш да взривиш бомбата и да предотвратиш свличането, президентът няма да обяви евакуация. Пристигна ли?

— Преди две минути. Използването на УМБ беше добра идея.

— Помислих, че това ще ти хареса. Ще се погрижим хората на западната страна на другите острови да не бъдат засегнати от вълните след взривяването на бомбата. Флотата измества блокадата. Един кораб ще остане в кордона, в случай че ти потрябва.

— А крайбрежието на Северна Африка? — попита Мърсър, изумен от нивото на координация, макар че беше в центъра на събитията.

— По-безлюдно е от обикновено. Обединените нации са свършили добра работа там. Готови ли са водолазите?

Мърсър не желаеше да знае подробности за реакцията на света към кризата, нито да отегчава Айра с нападението срещу Чарли Уилямс или че самият той ще се гмурне, за да постави бомбата.

— Да. — Мърсър не знаеше как да зададе следващия въпрос. Не му беше присъщо да поставя под съмнение успеха, но трябваше да се застрахова. — Виж какво, Айра, искам да ми направиш една услуга.

— Кажи.

— Ако не успеем и обявят евакуация, искам да се погрижиш за Хари.

— Вече го направих. Той и Дребосъка са напълнили с бензин колата ти и имат резервация в хотел до Линчбърг, Тенеси.

Изборът им не изненада Мърсър. В Линчбърг се намираше фабриката за производство на „Джак Даниълс“.

— Увери се, че ще заминат.

— Не се тревожи. Мисля, че ще отидат независимо дали президентът ще направи изявлението или не. Мърсър се усмихна.

— Тогава му кажи, че ако кучето му издраска кожените ми седалки, ще ги претапицирам с набръчканата му кожа.

— Добре. Трябва да затварям, Мърсър. Дръж ме в течение.

— Аз може да нямам връзка, но ще се погрижа Джим Маккензи или Тиса да са на разположение.

— Хубаво. Успех!

Мърсър прибра телефона в джоба на работния комбинезон, който Глас му беше дал. Скот стоеше до своя АВК и разговаряше със Спирит.

— Как е Чарли? — попита Мърсър. Тя го погледна гневно и не отговори.

— Все още е в безсъзнание — отвърна Скот, без да разбира враждебността й. — Инженерът му е прелял трето пликче кръвна плазма. Спирит казва, че цветът на лицето му е по-добър и кървенето е спряло.

— Хубаво.

Тиса излезе от контролния център. Спирит я погледна гневно и се обърна към Мърсър.

— Виждам, че не си чак такъв мъж, та да използваш водолазния костюм на Чарли — язвително подхвърли тя и се отдалечи.

— Казах ти — отбеляза Тиса.

— Опасявам се, че дълбоко грешиш за нея. Тя ме мрази в червата.

Тиса погали ръката му.

— Не знаеш много за жените. Това е лошо за теб. И добре за мен.

— Защо да е лошо за мен?

— Защото няма да разбереш женските ми номера.

Тиса и обещанието за връзка между тях го крепяха и му даваха сили въпреки сериозното положение и бремето, което тегнеше на плещите му. Закачливите й забележки го караха да забравя всичко друго. Той хвана ръката й и се обърна към Скот.

— Разполагаме с пет часа преди президентът да издаде заповед за евакуацията на Източното крайбрежие и да предизвика паника, която може да отнеме живота на хиляди хора. Бомбата ще се взриви три часа след като часовникът бъде активиран, а на мен ми трябва поне един час след експлозията, за да видя какви са резултатите.

— В такъв случай ни остава един час да извадим „Консей“и да поставим бомбата — недоволно измърмори Скот. — Времето не е много.

— Още една причина да тръгваме веднага. Как ще носим бомбата?

— Моят водолазен костюм ще поеме тежестта на кабела. Ще закачим бомбата на твоя колан. Жироскопите в скафандъра ще компенсират за добавената тежест и ще го уравновесяват.

— Добре. — Мърсър стисна ръката му.

Двама работници на „Петромакс“ им помогнаха да влязат във водолазните костюми. Преди да затворят задната част, Мърсър направи знак на Тиса да се приближи до него.

— Ще се видим скоро.

— Колко е часът?

— Осем и тридесет. Господи! Да не би оракулът да е предсказал нещо друго за днес?

— Не. Просто исках да знам. — Тя се усмихна и го целуна. — Ако не бях загубила на ферибота часовника, който ми подари, мисля, че щях да започна да го нося.

— Ще ти купя друг — обеща той.

Тиса отстъпи назад. Скафандърът на Мърсър беше затворен и херметизиран. Вентилационната система вече работеше, но му беше необходимо няколко пъти дълбоко да поеме въздух, за да напълни белите си дробове.

— Чуваш ли ме, Мърсър? — обади се Скот от своя „Тритон“.

— Силно и ясно. Джим, във връзка ли сме с контролния център?

— Чувам и двама ви. Всичко изглежда наред. Само кажете и ще ви пренесат до кърмата и ще ви спуснат.

— Дайте ни една минута — помоли Скот. — Мърсър, провери още веднъж моторите. Увери се, че всичко е в изправност.

Мърсър натисна с краката си големите педали в основата на скафандъра и беше възнаграден с бръмченето на съответния мотор. Тиса вдигна палец с пожелание за успех. И после се престори, че е смаяна от размера на бицепсите му, като стисна бронираната повърхност на водолазния костюм. Скафандърът беше твърде тежък, за да се движи във въздуха, затова Мърсър можеше само да й се усмихне, но тя не виждаше лицето му.

— Готови сме, Джим.

Един от техниците направи знак на Тиса да се отдалечи от тежката стоманена клетка, която щеше да спусне водолазите до входа на тунела. Преди да отстъпи назад, тя се наведе над завързаната за костюма бомба и остави отпечатък от червилото на устните си върху шлема на Мърсър. Лицето й беше на няколко сантиметра от неговото и той непогрешимо разбра думите, които Тиса произнесе.

— Обичам те.

В сърцето му нахлу адреналин. Но преди да успее да отвърне, кранът повдигна клетката и тя тръгна по релсите на палубата. Дъждът не можа да заличи отпечатъка от устните на Тиса върху пластмасата.

Мърсър прогони от съзнанието си мислите за нея и думите й, съсредоточи се върху предстоящата задача и провери мониторите на електронните уреди в долната част на шлема си. Нивата на захранването с кислород и охладителна течност бяха на зелено. На лицевата част се образуваха капки кондензация. Той настрои вентилационната система и се опита да диша по-бавно. Имаше предостатъчно кислород за гмуркането, но Скот и инструкторът му отпреди няколко месеца го бяха предупредили за по-сигурно да не вярва на показанията на уредите.

Двата костюма стигнаха до края на релсите и кранът повдигна във въздуха голямата клетка. Мърсър и Скот стояха неподвижно като статуи, докато мощната хидравлика ги издигна нагоре, пренесе ги над крана и ги задържа над разпенената вода. Мърсър видя океана под краката си.

— Джим, на позиция сме — съобщи по предавателя Скот. — Готови сме за потапяне.

Макарата с дебелия кабел беше занитена в основата на крана.

— Спускаме ви.

Кранът размота кабела и клетката се спусна под височината на палубата. След миг Мърсър видя името на кораба на кърмата. Във водолазните костюми не се усети нищо, когато водата започна да изпълва клетката и да се издига около краката им. Мърсър наблюдаваше как се покачва все по-високо. Лека вълна разплиска мръсна вода по шлема му и изми червилото на Тиса.

И после се потопиха. Водата беше тъмна и пълна с утайки. Прожекторите в горната част на клетката им осигуряваха шестдесет сантиметра видимост.

— Водата ще се избистри, когато се спуснем под пластовете пепел — отбеляза Скот.

Клетката и кранът изпълняваха ролята на асансьор и спуснаха водолазите в бездната, без да използват акумулаторите си. Когато мисията приключеше, те отново щяха да се качат в нея, за да ги издигне на повърхността.

Потъването продължи десет минути, но тъй като не можеха да се ориентират, им се стори много по-дълго. Водата все още беше тъмна. Налагаше се да действат почти слепешком.

— Джим, стигнахме до мястото — докладва Скот, след като включи мощните халогенни прожектори на скафандъра си. — Виждам отвора на вулкана. Намира се точно пред нас. Единственият проблем е, че температурата на водата се повиши на тридесет и два градуса.

— Костюмите ще издържат — увери го Джим.

— Знам, но не искам да се сваря жив в това нещо.

— Ще те сервираме като омар с масло и зърна царевица. Дори ще сложим снимката ти на салфетките.

— Извратено копеле!

Маккензи знаеше как да се шегува, за да намали напрежението.

— Отпуснахме сто и шейсет метра кабел от макарата и достатъчно шамандури, за да имате неутрална плаваемост. Продължете, когато сте готови.

— Прието — отвърна Скот и се обърна към Мърсър. — При мен е краят на кабела. Хвани се на около три метра по-назад. Не забравяй, че лостчето на палеца ти позволява да затвориш щипците, затова не е необходимо да натискаш.

Сглобките на „Тритон“ бяха изумително подвижни под водата благодарение на течността, с която бяха изработени. Мърсър вдигна ръка и хвана дебелия два сантиметра и половина кабел там, където Скот бе поискал, и после щракна механичните щипци, за да не се изплъзне.

— Готово.

— Да тръгваме.

Двигателните системи на костюма на Глас се включиха и забръмчаха. Той се повдигна от металната клетка и изчезна в мрака.

Мърсър натисна педала с пръстите на десния си крак. „Тритон“ полека се измъкна от клетката и навлезе във владенията, за които беше предназначен, неподвластен на налягането върху дебелата му алуминиева обвивка.

Водата се завихряше от витлата на гърба на водолазния костюм на Скот. Мърсър го последва във вулканичния тунел. Мехурчетата бавно се издигаха в подобната на бульон вода.

— Вътре съм — съобщи Глас, когато мракът погълна блясъка на прожекторите на скафандъра му.

Мърсър се движеше зад него, теглейки дългия кабел след себе си. Костюмът на Скот поемаше повечето напрежение от влаченето на кабела във водата.

— Температурата се повиши с пет градуса.

Мърсър не усещаше топлината. Скафандърът имаше вградена мрежа от тръби, по които циркулираше или студена, или топла вода в зависимост от условията. Чарли беше казал, че водолазът може да се чувства удобно в „Тритон“ при температури до сто градуса. Всъщност климатично контролираната система можеше да издържи и на повече, но пластмасовата лицева част на шлема щеше да се стопи при над деветдесет градуса.

— Как я караш, Мърсър?

— Няма проблем. — Жироскопите държаха „Тритон“ изправен, а Скот направляваше малкото им влакче, затова Мърсър трябваше само да поддържа равномерен натиск върху педалите на краката. Гмуркането беше много по-лесно от експедицията в наводнената мина МН — 2 с Букър Сайкс.

— Стигнахме до дълбочина шейсет метра.

Отговорът на Маккензи беше неразбираем.

— Повтори, Джим.

Шлемът на Мърсър се изпълни със статичен шум. Скот остана невъзмутим.

— Смущения от скалата. Имахме го предвид.

На стотина метра от отвора на вулканичното гърло температурата се повиши на петдесет и четири градуса и тунелът се стесни. Скот даде указания на Мърсър как да балансира скафандъра така, че „Тритон“ да се носи под ъгъл, за да намали височината си. Преди да извърши процедурата, Мърсър полетя към дъното и блъсна бойната глава в камъка.

— Яде пердаха, но продължи да тиктака — измърмори той.

— По-добре още да не тиктака.

Влизането им във вулкана беше забавено от тежестта и влаченето на кабела. Моторите на водолазния костюм на Скот прегряха, но вместо да ги чакат да се охладят, те размениха местата си. Мърсър пое водачеството и скафандърът му се натовари с по-големия дял от работата. Той не управляваше така умело, но успя да предпази „Тритон“ от повторно охлузване в стената на тунела.

Двамата минаха първия лек завой в иначе правия проход и видяха „Консей“. Обективите на камерите му бяха матови на потрепващата светлина на прожекторите и роботът изглеждаше мъртъв.

— Затова донесохме кабела. — Разстоянието между горната част на робота и тавана на пещерата беше един метър — недостатъчно, за да се промъкнат оттам с обемистите водолазни костюми. — Трябва да го измъкнем на по-широко място.

— Под водата сме вече двадесет минути — каза Мърсър. — Няма ли да стане по-бързо, ако отчупим горните подпори и махнем някои уреди, за да се промъкнем?

Скот не отговори.

— Скот, попитах няма ли да е… — Мърсър млъкна, когато чу, че Глас издаде някакъв задавен, клокочещ звук. — Скот? Скот?

Отне му минута, докато се завърти така, че да е с лице към партньора си. Прожекторите на водолазния костюм на Мърсър осветиха шлема на Скот, но лицето му не се виждаше. Скафандърът му беше пълен с гъст бял газ.

— Какво става, по дяволите?

Изведнъж Глас притисна лице до дебелата пластмаса. Очите му бяха замъглени от кървави сълзи, а езикът му се беше подул.

— Някъде стана късо съединение — с дрезгав глас каза той. — Усещам, че жиците горят.

Най-големите му страхове се сбъднаха. Скот Глас се сваряваше жив във водолазния си костюм. Кожата му се зачерви и се осея с мехури, докато огънят в краката му се разпалваше. Скафандърът му потрепваше конвулсивно от трескавите му опити да стъпче пламъците. Мърсър намали до минимум силата на звука на подводния си предавател, защото не можеше да слуша виковете на агония, макар че не се дръпна от Скот до последното му издихание.

Гневът му се засили, докато не виждаше почти нищо. Някой беше повредил водолазния костюм на Скот. Саботьорът отново бе нанесъл удар и този път Мърсър знаеше кой е.

„После ще си разчистя сметките!“ — помисли той гневно и се отмести от безжизненото тяло на Скот.

„Консей“ беше съставен от външна рамка с подпори и основно тяло с камери, сензори и двигателни системи. Мърсър хвана единия край на подпората и я откъсна от робота, а после започна да дърпа и да блъска, като режеше жиците с щипците и използваше огромната тежест на скафандъра си, за да изтръгва частите.

Лудешките му усилия бяха мотивирани отчасти от омраза, но предимно от страх. Беше напълно възможно някой да е пипал и неговия „Тритон“. Но нямаше да се върне. Бомбата трябваше да бъде занесена сто метра по-навътре във вулкана, а може да срути задържащите водата дайки, които заплашваха да разцепят острова по средата. Като се имаше предвид мощността на ядреното устройство, стотина метра не бяха много, но експертите по експлозивите бяха непреклонни. Те се опитваха да взривят планината както се събаряше сграда и поставянето на заряда на точното място беше от изключително важно значение.

Мърсър изтръгна горната част на „Консей“, хвърли зад себе си плетеницата от метал и жици и се покатери върху робота. Гърбът на скафандъра му се заклещи в тавана на тунела и го принуди рязко да се извърти. Краката му танцува ха по педалите, за да извлече и последната частица енергия. Мърсър успя да се освободи и се понесе към дъното. Движенията му бяха предизвикали буря от утайка и лицевата част на шлема му се замъгли от учестеното му дишане. Той увеличи тягата на моторите и започна да се придвижва навътре в гърлото на вулкана.

В шлема му прозвуча аларма и Мърсър огледа екраните на измервателните уреди. Температурата на водата се бе повишила на осемдесет и два градуса.

— Господи, не сега! — Той изключи пронизителната сирена и продължи напред, без да иска да признае, че започва да усеща проникващата във водолазния костюм топлина въпреки охлаждащата система.

Нямаше представа какво са направили със скафандъра на Скот, за да предизвикат пожара. Вероятно не беше свързано с таймер, защото и в двата „Тритон“ щеше да стане късо съединение едновременно. Предизвикало го беше нещо друго. Мърсър си спомни, че моторите на Скот бяха прегрели. Това ли беше причината? Или опъването на кабела бе задействало някакво устройство, което бе предизвикало пожара? Той погледна показанията за шестте мотора на водолазния си костюм. Всичките бяха на зелено.

— Не, по дяволите, не е това!

По време на тренировките Мърсър и Скот бяха разменили скафандрите си. Саботьорът знаеше, че Мърсър ще носи бомбата, но не и че ще използва водолазния костюм на Скот, а не другия, останал свободен след нападението срещу Чарли Уилямс. Повреждайки „Тритон“ на Чарли, саботьорът бе възнамерявал да убие Мърсър и да не му позволи да постави бомбата. Не беше необходимо да пипа и костюма, с който трябваше да се гмурне Скот Глас.

Времето го притискаше. Мърсър реши, че не трябва да се страхува от саботаж, и продължи да се придвижва в тунела. Сърцето му забави ритъма си и тялото му престана да се поти толкова обилно.

Стигна до дълбочина двеста и четиридесет метра, изключи моторите и си позволи да се отпусне на дъното. Температурата на водата беше деветдесет и три градуса. Във водолазния костюм все още беше поносимо, но той усещаше горещината. Освен това забеляза, че пластмасовата лицева част на шлема се замъглява.

Беше трудно да откопчае бомбата от колана си и когато най-после ги отвори, оръжието тупна на дъното.

Мърсър уви металните щипци около болта на капака и го развинти. Часовникът обаче остана запечатан. Изскочил бе само болтът. Мърсър изруга и се опита да хване все още прикрепения към бомбата капак, но щипците не можаха да се вкопчат здраво. Той отново изруга.

Нямаше инструменти.

— Мисли, по дяволите, мисли!

Трябваше му нещо по-твърдо и плоско, което да вклини в пломбата, и да отвори капака. Сгъваемото му джобно ножче би било идеално за целта. Острието му беше с точния размер.

„Острие — помисли Мърсър. — Някоя от перките на витлото на костюма.“

Той протегна ръка към едно от витлата на рамото си, но не можа да го достигне. Костюмът не беше чак толкова гъвкав. Нямаше време да се върне и да отчупи перка от скафандъра на Скот.

Мърсър легна напреки на тесния тунел, подпря краката си на стената и блъсна с гръб колкото можа по-силно. Ударът разтърси водолазния костюм и захранването прекъсна за миг, когато една от жиците са скъса. В краткотрайния мрак той видя слаба светлина, излъчваща се от недрата на вулкана. Лавата вече навлизаше в гърлото. Количеството очевидно не беше голямо, защото водата би закипяла, но беше достъчно. Мърсър продължи да блъска гърба на скафандъра си в скалата. Главата му се удари в остър ръб в шлема и от раната потече кръв.

На седмия път успя и усети, че един от предпазните кожуси на главния мотор изхвърча от костюма, понесе се по бавното течение и се спря в купчината от жици. Мърсър бръкна в защитната обвивка и изтръгна витлото.

Трите перки бяха дълги пет сантиметра и направени от волфрамова стомана. Изящната им извивка беше предназначена за максимално изтласкване напред с минимална съпротива. Без да се колебае, той пъхна острието в дебелия капак и го повдигна.

В малкото отделение имаше едно-единствено червено копче. Мърсър го натисна, без да се замисля, че току-що е активирал еквивалента на четири хиляди и петстотин тона тротил. Електронният екран на „Тритон“ регистрира температурата. Деветдесет и девет градуса. На тази дълбочина трябваше да бъде много по-висока, за да заври водата, но лицевата част на шлема му бавно започна да се топи. Гледката се замъгли, сякаш Мърсър се опитваше да отвори очи в пълен с хлор плувен басейн.

Блясъкът на лавата се виждаше дори на светлината на халогенните прожектори на водолазния костюм.

Мърсър затвори капака на бомбата и тръгна обратно по пътя, по който беше дошъл. Дори ако лавата потечеше над бомбата, защитният й кожух щеше да я предпази от термалната атака.

Единият мотор се влачеше безполезно зад него и управлението на костюма се превърна в предизвикателство, особено когато Мърсър осъзна, че другият главен мотор е повреден, и губи равновесие. „Тритон“ искаше да завие наляво и после надолу. Мърсър настрои баланса така, че скафандърът да е в хоризонтално положение и да му позволи да използва моторите за посоката, за да се изтласква напред. Имаше чувството, че едва пълзи в тунела. Щипките му се влачеха по дъното и утайката заслепяваше.

Магмата зад него продължаваше да навлиза в тунела и колкото и бързо да се придвижваше, Мърсър не можеше да избегне врящата вода. Дигиталният термометър отчете сто и три градуса. Лицевата част на шлема се бе превърнала във вълнообразна призма. Охладителната система се бореше да компенсира топлината. На лакътя му се образува гореща точка, която направи мехур на кожата му. В скафандъра се разнесе миризма на варено месо.

Шлемът издрънча в опустошените останки на „Консей“. Беше изминал стоте метра за петнадесет минути. „Петромакс Ейнджъл“ се движеше с максимална скорост дванадесет възела. Мърсър трябваше да им даде най-малко два часа, за да се отдалечат от мястото на експлозията и неизбежната вълна цунами, която щеше да последва.

Той се покатери върху робота, закачи се в плетеницата от жици, сряза ги с щипците и се измъкна. Повече от всичко друго на света искаше да изнесе трупа на Скот на повърхността, но нямаше как да го направи. Без да бъде контролиран от оператор вътре, водолазният костюм можеше да се заклещи в тясното гърло на вулкана и да задържи и двата на място.

Мърсър сложи ръка на гърдите му.

— Съжалявам — промълви той, измъкна кабела от Скот, хвана го здраво и го дръпна с щипците.

Реакция не последва. Мърсър дръпна отново, този път по-силно, и изведнъж усети, че го изтеглят от тунела. Той отскачаше и се премяташе насам-натам, докато кранистът на кораба мислеше, че вади робота.

След няколко минути Мърсър видя, че е изпреварил топлинния шок. Температурата беше спаднала с десетина градуса. Не беше сигурен, но сякаш замъглената лицева част на шлема му се бе изчистила.

Три минути по-късно кабелът го измъкна от тунела и Мърсър се озова в студена вода. Пластмасата изпука, когато се охлади, но не се проби. Мърсър отпусна мускулите на гърба и раменете си за пръв път, откакто бе влязъл в гърлото на вулкана.

— Джим, чуваш ли ме? Джим, говори Мърсър. Чуваш ли ме?

— Чувам те. Какво се случи там долу, по дяволите? Очаквах да изтегля робота преди половин час.

— След минута ще ти обясня всичко. Държа края на кабела. Дърпаш мен.

— Какво? Къде е Скот?

— Мъртъв е. Моля те, Джим, издърпай ме. Ще ти разкажа всичко.

— Добре.

— Джим, намери Спирит Уилямс и не я изпускай от поглед.

— Защо?

— Тя носи дървени обувки.

Мърсър се надяваше, че Маккензи знае апокрифната история за произхода на думата „саботаж“. Предполагаше се, че произлиза от бунт по време на Индустриалната революция, в който френските работници хвърляли дървените си обувки тип сабо в машините във фабриките, за да ги повредят.

Той продължи да се издига нагоре като закачена риба.

На петнадесет метра дълбочина водата бе все още тъмна и зловеща както близо до гърлото на вулкана. Слоят пепел блокираше слънчевата светлина и беше покрил цялото море. Мърсър стигна до девет метра и усети, че изтеглянето стана по-бавно. Работниците се подготвяха за деликатната операция да го прехвърлят на кораба. Все още не можеше да определи къде е повърхността, като ли да види очертанията на „Ейнджъл“.

Най-после, когато стигна пет метра, той съзря кила и сянката на нещо до кораба, но го изпусна от поглед, докато се приближаваше към безопасността.

Издърпаха го през двуметров пласт от вулканична пепел и кал — лепкава каша, която забави за миг придвижването му, докато кранистът компенсираше за добавената тежест.

Мърсър провери още веднъж дали хидравличното налягане на щипците, държащи кабела, е на максимума, и се усмихна, като си помисли, че водолазният костюм може да се изхлузи. За да изпълни задачата, беше съсипал моторите и ако паднеше във водата, нямаше начин да се спаси.

Главата му се показа над повърхността. По скафандъра се стичаше кал, която напълно замъгли видимостта. Дори когато лицевата част на шлема се изчисти, Мърсър едва виждаше през вълнообразната пластмаса. Кранът го издигна още и го понесе над напречната преграда. Мърсър видя Джим Маккензи, Спирит и Чарли, чиято глава беше бинтована. Нямаше следа от Тиса.

Краката му се издигнаха над перилата на кърмата, когато осъзна, че Джим, Спирит и Чарли се карат. И в следващия миг забеляза, че за „Петромакс Ейнджъл“е завързан друг плавателен съд. Мърсър погледна надолу. Не познаваше краниста.

— Мърсър! — изкрещя Тиса по предавателя.

— Тиса! — извика в отговор той.

Тя изскочи от контейнера с контролния център. Двама мъже хукнаха след нея. Изглеждаха въоръжени, макар че Мърсър не беше сигурен, защото лицевата част на шлема беше изкривена.

„Ейнджъл“ беше похитен! Извършителите бяха чакали удобна възможност. Освен това Мърсър разбра, че го бяха извадили заради атмосферния водолазен костюм, за да могат после да влязат в отвора на вулкана и да извадят бомбата.

Единият мъж настигна Тиса и се хвърли върху нея. Двамата се претърколиха на палубата. Вторият също се приближи до нея. Мърсър го позна по гъвкавите движения. Люк Нгуен.

Затворен в бронирания костюм, увиснал на крана до перилата, той не можеше да направи нищо. Люк помогна на Тиса да стане и нежно махна косата от лицето й.

— Хайде, Джим! — извика Мърсър, макар че никой не го чуваше. — Направи нещо!

И Маккензи пристъпи към действие. Спорът достигна кулминационната си точка. Чарли и Спирит крещяха. Джим извади револвер и стреля три пъти в стомаха на Чарли. Куршумите бяха с кухи върхове и от гърба на сърфиста се разнесе облак тъмночервена мъгла.

Мърсър нямаше представа на какво беше станал свидетел. Спирит падна на колене до мъртвия си съпруг. Тиса сякаш беше изпаднала в транс. Люк Нгуен остави сестра си и се приближи към Джим. Двамата се прегърнаха като приятели, които не са се виждали отдавна.

Докато те бяха с гръб към нея, Спирит скочи и хукна към Мърсър. Лицето й беше изкривено от мъка и решителност. Единият от похитителите, които се бяха качили на „Ейнджъл“, реагира бързо като нея и вдигна пушката на рамото си, когато Спирит бе изминала половината разстояние до Мърсър.

Крачките й бяха невероятно дълги, като на газела. Тя успя да направи още две преди пушката да гръмне. Куршумът откъсна парче от рамото й и я спря.

Следващият я улучи по-надолу и се взриви в стомаха й. Устата й се отвориха, но понесена от инерцията, тя продължи да бяга, докато се блъсна в скафандъра.

Ударът залюля двеста и петдесет килограмовия водолазен костюм над перилата. Спирит се беше вкопчила в него.

— Пусни се — изкрещя Мърсър.

Той не се поколеба — в най-високата точка на залюляването отвори щипците и освободи кабела. Скафандърът излетя встрани от „Ейнджъл“. Спирит не издържа и се пусна, докато се носеха към водата. Мърсър мина през слоя от пепел и падна като камък в тъмната вода, оставяйки Спирит да умре в тинята.

Той остана зашеметен за няколко секунди. Не беше в състояние да направи нищо друго, освен да стои във водолазния костюм, който потъваше все по-надълбоко. Когато най-после се съвзе и се опита да включи моторите, за да спре спускането, Мърсър установи, че те нямат мощност. Очуканият „Тритон“ беше дисбалансиран и с отрицателна плаваемост.

Потъването продължи сякаш цяла вечност — безкрайно пътуване към дълбините. Скафандърът можеше да издържи на налягане, но Мърсър знаеше, че огънатата лицева част на шлема ще се пръсне много преди това. Според измервателния уред вече се намираше на сто и петдесет метра дълбочина. Не беше забравил, че Ла Палма е един от най-стръмните острови в света. Подводната му част вероятно беше още по-отвесна. Под краката му може би имаше още километър и половина вода.

Той премина двеста и петдесет метра. Беше сигурен, че саботьорът е Спирит Уилямс. Езотеричната й философия идеално се вместваше във възгледите на Ордена и тя бе имала удобни възможности на „Морски наблюдател“и на „Ейнджъл“. След като беше с Чарли от толкова дълго, Спирит сигурно знаеше как да повреди „Тритон“. Но в паметта му се бе запечатал фактът как бе облечена по време на изригването на вулкана. Няколко минути преди това Мърсър я бе чул да се кара с Чарли в каютата им. Тя бе изскочила веднага щом бе чула експлозията. Чарли бе имал време да се облече и вече беше нахлузил джинси и обувки. Мърсър беше убеден, че тогава Спирит го е ударила, за да му попречи да се гмурне.

Но сега знаеше, че не е станало така. Спирит просто бе изскочила навън. Джим е влязъл в каютата, докато Чарли се е обличал, и го е ударил с нещо по главата. Забележката на Спирит, че Мърсър не е чак такъв мъж, та да използва водолазния костюм на Чарли, не беше направена в момент на паника при осъзнаването, че е повредила погрешен скафандър, а собственически израз на любовта й към Чарли. Тя явно се държеше грубо и предизвикателно, защото харесваше Мърсър и се ненавиждаше заради това.

Той погледна дълбокомера. Триста метра. Наоколо беше непрогледен мрак.

Проклетият Джим Маккензи! Той имаше предостатъчно удобни възможности и очевиден мотив, ако беше член на Ордена. Беше успял да спечели доверието на Мърсър и винаги се намираше в центъра на събитията, за да се направи на незаменим. Маккензи беше планирал сценария, откакто на борда на „Морски наблюдател“ бе изказал предположението за сигнала, активирал кулата.

— По дяволите! — изкрещя Мърсър.

Водолазният костюм имаше аварийна въздушна възглавница. Чарли я бе нарекъл „антишут“, шегувайки се, че парашутите забавят падането, а антишутът прави обратното и бързо те издига.

Той опипа контролния панел в десния си ръкав, повдигна предпазния капак на бутона за освобождаване на въздушната възглавница, натисна го и извика от облекчение, когато чу, че антишутът се надува. Спускането постепенно спря.

Това обаче беше всичко. Скафандърът не започна да се издига.

— Хайде!

Той отново натисна копчето, но без резултат. Беше повредил цилиндъра с газ, когато бе разбил мотора в тунела. Мърсър се понесе по течението като човек, затворен в коша на неуправляем балон с горещ въздух.

— Не. Няма начин. — Той прогони всички мисли от съзнанието си, включи все още работещите мотори и се ориентира по компаса.

„Петромакс Ейнджъл“ беше на километър и половина от брега. Мърсър добави и ъгъла на подводните скали и изчисли, че се намира на не повече от четиристотин метра от острова. Беше активирал часовника на бомбата преди тридесет и две минути и до детонацията оставаха два часа и двадесет и осем минути.

Надутата до половината въздушна възглавница изпълняваше ролята на платно. Мърсър се придържаше към течението, доколкото беше възможно. Водолазният костюм се движеше със скорост половин възел.

През следващите тридесет минути той не си позволи да мисли за нищо, а само стоеше неподвижно и натискаше педалите на краката, макар че образът на Тиса се въртеше в периферията на съзнанието му.

Пепелта все още не бе проникнала на тази дълбочина и видимостта беше около пет метра. Скалата постепенно се появи пред него като безкрайна, застрашително извисяваща се стена. Мърсър протегна ръка и я докосна, уверявайки се, че е реална. Беше успял да стигне дотам, но същинската работа предстоеше. Той провери дълбочината. Беше се спуснал още шейсет метра, много отвъд границата на издръжливост на „Тритон“.

Аварийната въздушна възглавница му осигуряваше почти неутрална плаваемост, иначе онова, което бе намислил, щеше да бъде невъзможно. Мърсър нямаше необходимата сила, а костюмът — необходимата гъвкавост. Той допря крак до скалата, търсейки опорна точка. След като доби относителна стабилност, Мърсър ритна, търсейки по неравния камък място, където да вкопчи щипците. Издигна се два метра, но пропадна с един, докато металните щипци намерят пукнатина.

Той откри друга опора и отново се изтласка нагоре. Издигна се само метър и половина, но не пропадна, защото щипците се забиха в тясна ивица отдавна изстинала лава. Краката му започнаха да се схващат. Мърсър провери нивото на кислорода. Имаше достатъчно запаси, затова отвори по-широко вентила, давайки на мускулите си необходимата енергия.

Продължи да се катери по скалата. Понякога се издигаше три метра с едно-единствено изтласкване, а друг път пропадаше с два. Катеренето беше изнервящо и мъчително. Тялото му се обля в пот и тъй като ръцете му бяха в ръкавите на скафандъра, не можеше да избърше солта от очите си. Раменете и бедрата му пламтяха, но Мърсър не спираше и постепенно се придвижваше нагоре. Налягането на газа във въздушната възглавница намаля. Балонът се разшири и увеличи плаваемостта, улеснявайки подскоците му.

След половин час се наложи да си почине. Едва си поемаше дъх и сърдечният му ритъм беше неконтролируем, а стъпалата му плуваха в пот.

Няколко минути преди да почувства, че може да продължи, Мърсър отново се изтласка и потърси пукнатина, където да забие механичните щипци. Не смееше да погледне уреда за измерване на дълбочината. Не искаше да остане разочарован, ако установи, че не се е изкатерил толкова, колкото предполага, нито да се окуражава, че се е издигнал по-високо, и запази равномерния ритъм на придвижване.

Той отново погледна часовника и се изненада, като видя, че са изминали тридесет минути. Водата все още беше тъмна, а скалата не се променяше. Не беше забелязал нито една риба или морско растение. Мърсър не устоя и погледна уреда за измерване на дълбочината.

Осемдесет метра.

Беше изкатерил почти триста метра за един час, но скоростта му бе намаляла. Последните осемдесетина метра щяха да му отнемат още един час. Преди двадесет минути повредената въздушна възглавница се бе издула, доколкото беше възможно, но това не му помагаше кой знае колко. Останалата част от пътя щеше да зависи изцяло от него.

Мърсър отново подскочи, издигна се три метра, но не можа да намери нищо, в което да се вкопчи. Той започна да пада встрани от планинския склон и увеличи мощта на моторите. Скафандърът се върна до скалата. Шлемът се удари в камъка, издавайки зловещ приглушен звук. На лицевата част имаше дълбока бразда, от която плъзнаха пукнатини.

Кракът му докосна скалата и още преди да бъде сигурен, Мърсър намери опора да се изтласка нагоре, хвана се за една издатина и използва ръцете си, за да продължи да се катери.

Лицевата част на шлема се напука още повече.

Той влезе в ритъм — изтощителна поредица от движения, които натовариха него и водолазния костюм до предела на възможностите им. Но Мърсър не спря. И когато откри леко наклоненото плато на скалата, той се подхвърли на него така, както Нийл Армстронг бе подскачал на Луната. Ботушите му вдигаха облаци тиня с всяка измината крачка, а напуканата лицева част на шлема тракаше и подрънкваше.

На петнадесет метра шелфът се изравни и Мърсър се изкуши да задейства аварийния механизъм, който щеше да отвори костюма и да му позволи да плува свободно, но се обърна към скалата, подпря крака си на камъка и се изтласка нагоре.

Усети дневната светлина едва когато стигна на пет-шест метра от повърхността и вълните започнаха да се плискат по скафандъра му. Крайно време беше.

Той се закрепи за скалата и вкопчи металните щипци в камъка, сетне пое дълбоко въздух и с едно-единствено рязко движение извади лявата си ръка от ръкава на водолазния костюм. Едва не я измъкна от ставата и силна болка прониза рамото и горната част на гърба му.

Когато агонията се превърна във вцепенение, Мърсър бръкна в джоба на работния си комбинезон, отвори мобилния си телефон и набра пряката линия на Айра. Водата беше плитка и сигналът се отрази в близката антена.

— Айра, слушай внимателно — извика той, когато връзката се осъществи. — Обажда се Мърсър.

— Мърсър? Къде си? Гласът ти се чува така, сякаш си на дъното на варел.

— Нещо подобно. Бомбата е поставена. Ще експлодира след петдесет минути. Но аз имам проблем. Люк Нгуен е превзел „Петромакс Ейнджъл“. Качили са се от друг плавателен съд, който или е дошъл от острова, или се е промъкнал през блокадата. Джим Маккензи е член на групировката. Той е включил помпата за метан-хидрата в Тихия океан.

— Къде е корабът?

— Предполагам, че са отплавали. Не знам. Аз скочих… блъснаха ме през борда.

— На Ла Палма ли си?

— Не съвсем. Обаждам ти се от водолазен костюм. Намирам се на пет метра под повърхността.

— Какво?

— Нямам време да ти обяснявам. В момента съм точно над бомбата. Трябва да изпратиш хеликоптер от кораба, на който се намираш.

— Ще са ми необходими няколко минути.

— Няма да ходя никъде. В случай че сигналът изчезне, ще се появя над водата след тридесет минути. Кажи на пилота, че ще държа мобилния си телефон. Не може да има много такива хора наоколо.

Ласко се усмихна.

— Ще му кажа какъв е моделът, ако случайно има и други. Не се тревожи, Мърсър. Идваме да те вземем.

Както Мърсър подозираше, сигналът се изгуби.

Той потрепери от студ. Мокрите дрехи и косата му бяха залепнали за тялото му. Мърсър се помъчи да регулира климатика, но скафандърът не се затопли. Опитите почти изтощиха акумулаторните батерии на водолазния костюм. Той се прегърби в алуминиевата черупка и зачака времето да мине. Беше твърде изтощен дори да се тревожи за Тиса.

Тя бе казала, че го обича. Това не беше двусмислено стенание в разгар на страст. Беше му го казала в очите. Знаеше, че отново ще бъде с нея, и ще й каже, че и той я обича.

Уреченият момент наближи и Мърсър започна да разширява белите си дробове, събирайки кислород до мига, когато почувства, че ще припадне. След това натисна копчето за аварийно отваряне на скафандъра.

Гърбът се отдели и леденостудената вода, която нахлу вътре, го скова. Той започна да рита и да гребе нагоре.

Слоят пепел го обгърна и Мърсър трескаво размаха ръце. Сякаш се бореше с плаващи пясъци. Той извиваше тяло и се опитваше да се измъкне над гъстия пласт, но беше сигурен, че потъва. Гърдите му пламтяха. Нямаше начин да разбере дали се намира на три сантиметра или на три метра от повърхността.

Положи усилия да се успокои и загреба равномерно. Пепелта се мъчеше да го завлече към дълбините, но той отказваше да се предаде, докато най-после изскочи над блатото, пое въздух и се закашля. Едва държеше главата си над водата, но това нямаше значение.

Наблюдателният пилот на „Сийхоук“ го забеляза веднага как се бори в инак спокойната завеса от наноси, приближи хеликоптера до Мърсър и спусна коша.

Мърсър успя да използва вълнообразната маса от пепел и пемза като трамплин, за да се претърколи в коша и командосът от спасителния екип го издърпа в хеликоптера. Разполагаха със седемнадесет минути да се отдалечат от мястото на експлозията и електромагнитния импулс, който щеше да повреди електрониката на борда.

Командосът наметна одеяло на раменете му.

— Ранен ли си?

— Не — неубедително отговори Мърсър. — Чувствам се добре.

— Мисля, че трябва да легнеш, докато се върнем на кораба.

Мърсър хвърли одеялото.

— Искам да говоря с пилота.

— Смятам, че идеята не е добра — посъветва го едрият мъж. — Не се обиждай, но съм виждал удавени плъхове, които изглеждаха по-добре от теб.

Мърсър грабна слушалките от стената до пилотската кабина и товарното отделение.

— Забеляза ли кораб да минава през кордона, докато идваше насам?

НА БОРДА НА „ПЕТРОМАКС ЕЙНДЖЪЛ“ ТРИДЕСЕТ КИЛОМЕТРА ИЗТОЧНО ОТ ЛА ПАЛМА

Те бяха дошли под прикритието на изригването на вулкана и бурята с лъскава моторница, която бяха откраднали в Санта Круз. Люк бе довел със себе си само трима мъже. Не се нуждаеше от повече. „Ейнджъл“ имаше екипаж от двадесет и пет души, а на борда бяха Джим Маккензи и помощникът му Кен Бауърс. И двамата бяха въоръжени и членове на Ордена.

За Люк Нгуен опитът да стигне до кораба беше отчаян риск, последното хвърляне на зарчетата. Храмът на Ордена беше в развалини, оракулът бе разрушен и единствената му надежда да постигне нещо беше да се погрижи Кумбре Виеха да унищожи голяма част от цивилизования свят и да се надява, че добре пазените финансови ресурси на Ордена ще му дадат власт да управлява хаоса, който ще настъпи.

Люк бе похитил „Петромакс Ейнджъл“ само за няколко минути. След като завързаха моторницата за борда, единият от хората му отиде на мостика, друг в машинното отделение, а третият претърси каютите на екипажа и заведе всички в каюткомпанията, където по заповед на Мърсър държаха техниците от „Морски наблюдател“. Люк провери палубите с помощта на Джим и Кен.

Бяха закъснели да попречат на Мърсър да се гмурне с бомбата, но Джим беше убеден, че повредата, която е нанесъл на водолазния му костюм, ще му позволи да стигне само до мястото, където роботът е блокирал тунела.

Ето защо се изненадаха, когато Мърсър съобщи по предавателя, че държи кабела, който боецът на Люк беше започнал да изважда от дъното. Малко след това бледият и все още немощен Чарли Уилямс бе влязъл в контролния център. Човекът от Ордена, който бе затворил екипажа в каюткомпанията, го бе оставил да лежи в безсъзнание в каютата му. Чарли се разкрещя на Кен Бауърс и го обвини в опит за убийство, защото го е ударил с гаечен ключ по главата. Джим запази спокойствие и изтегли Мърсър до повърхността, за да използват неговия „Тритон“и да извадят бомбата, като същевременно успя да запази ролята си на невинен.

Всичко се обърка, когато Спирит Уилямс осъзна, че Джим лично е препоръчал Бауърс. Тогава бяха на палубата и чакаха да издърпат Мърсър през перилата. Веднага щом разбра, че водолазният костюм е вече техен, Джим сложи край на гневните викове на Чарли с пистолета, който носеше в себе си, откакто бе напуснал Калифорния на борда на „Морски наблюдател“.

Мърсър бе изчезнал. Спирит го беше блъснала през борда в последен пристъп на предизвикателство. Оцелелите членове на Ордена трябваше да бягат и да се надяват, че ядрената бомба няма да успее да предотврати катастрофата.

Люк, Джим Маккензи и Тиса стояха в контейнера с контролния център, докато корабът бягаше от епицентъра на експлозията. Джим поддържаше връзка с флота и съобщаваше фалшива информация на адмирал Ласко, за да спечели времето, от което се нуждаеха. Тиса не бе проронила дума, откакто Мърсър падна зад кърмата, и не възразяваше, когато брат й се опитваше да я утешава, като докосваше ту косите й, ту рамото или бедрото й. Единствените й движения бяха леко да потърка китката си, където бе носила часовника, който Мърсър й бе подарил.

— На какво разстояние се отдалечихме? — попита Люк. Маккензи погледна показанията на позициониращата система.

— Трийсетина километра.

— Достатъчно ли е?

— За да избегнем падането на радиоактивните частици — да, но трябва да продължим. След взрива ще има голяма вълна, пък и все още се намираме в блокираната от флота зона. Като стигнем до съседния остров Ла Гомера, ще се скрием там, докато нещата се успокоят. Ще разполагаме с две седмици, за да избягаме, ако бомбата не избухне и изригването на вулкана разцепи Ла Палма.

— Колко време остава?

— Десет-петнадесет минути.

— Мислите ли, че няма да ви търсят? — попита Тиса, нарушавайки едночасовото си мълчание.

— Те не знаят, че бягаме — отвърна Джим. — Не съзнават, че трябва да ни преследват.

Люк й се усмихна.

— Моята скъпа сестра можела да говори. Съжалявам, че се стигна дотук.

— Съмнявам се. Мисля, че ти живееш от разрушенията. Нуждаеш се от това така, както другите се нуждаят от любов.

— Нуждая се и от любов.

— Ти изврати дори нея.

Джим се размърда неспокойно на кожената седалка. Знаеше за перверзната обич на Люк към сестра му и се почувства неудобно.

— Това не е извратено, Тиса, а пречистване. Замисли се. Двете деца на Ордена на последния лама. Помисли какво бихме могли да създадем.

— Чудовище за чудовищния нов свят, който искаш да изградиш върху пепелта от стария.

Люк я погледна тъжно, но и с убедеността, че ще осъществи желанието си.

Неочаквано бръмченето на хеликоптер наруши относителната тишина в контролния център. Джим скочи от стола си и погледна през отворените врати. Над кърмата на „Ейнджъл“ бе застанал сив „SH — 60 Сийхоук“. Страничната врата беше отворена и командос бе насочил карабина към задната палуба на кораба. Зад него се виждаше сенчестият силует на друг мъж. Маккензи се втрещи, когато хеликоптерът леко зави и човекът се показа на светлината. Филип Мърсър.

Мърсър видя, че Джим Маккензи стои пред контейнера с контролния център, потупа командоса по рамото и посочи надолу. Карабината изпука и по стоманената палуба заискряха куршуми.

Джим се хвърли обратно в контейнера.

— Мърсър!

— Казах ви, че ще го намерят! — Тиса не се съмняваше, че Мърсър ще се върне за нея.

Люк надникна от контейнера, но стрелбата от „Сийхоук“ го принуди да се дръпне назад. Той извади портативен предавател от джоба на ризата си.

— Качете се на палубата, всички! Атакуват ни.

Люк зареди нов пълнител в картечния пистолет, който носеше затъкнат в колана си. Неговите хора щяха да свалят хеликоптера.

Той отново погледна навън. Американският „Сийхоук“ летеше странично над кърмата, за да може стрелецът на вратата да покрива цялата задна част на кораба.

— Пол, Пран, къде сте? — попита по предавателя Люк.

— Аз съм на мостика — отвърна Пол Тиери, негов приятел от детството от Париж. Беше отишъл в Ринпоче-Ла заедно с него, когато Люк се върна да се грижи за баща си. — Ей сега ще изляза на крилото и ще им видя сметката.

— Току-що стигнах до външната врата на надстройката — съобщи Пран, братовчед на Люк от Виетнам. — Готов съм.

— Герхард?

Младият германец беше завербуван в Ордена, докато се намираше в Непал и търсеше отговори за живота в планините и опиума.

— На левия борд съм. Движа се към кърмата. Една спасителна лодка им пречи да ме видят. Дай ми още една минута. Да, готов съм.

— По моя команда ще стреляме едновременно. — Люк отново изщрака плъзгача и Тиса се усмихна подигравателно на нервността му. — Сега!

Той се показа от контейнера и стреля. Изпразни половината пълнител и едва тогава осъзна, че хеликоптерът се е отдалечил и се намира на петдесет метра от десния борд.

— По дяволите! Спрете. Изчакайте ги да се върнат.

Мърсър се беше скрил зад макарата с кабела за водолазите и наблюдаваше как Люк крещи по предавателя. Беше скочил от хеликоптера на „Ейнджъл“ през няколкото секунди, докато Джим се хвърли обратно в контролния център, а Люк Нгуен оглеждаше сцената. Носеше втората карабина на борда на „Сийхоук“и два резервни пълнителя. Нямаше представа колко души е довел Люк.

Когато тибетецът им заповяда да стрелят, Мърсър преброи огъня от дулата на четири оръжия — на Люк, стрелец на крилото на мостика, друг на десния борд на главната палуба близо до надстройката и четвърти на горната палуба, скрит зад спасителна лодка на левия борд. Той съобщи позициите им по тактическия радиопредавател, който командосът му беше дал.

— Мога да очистя онзи на крилото на мостика, дори да се шмугне вътре. Мъжът до контейнера отново ще се скрие. Същото се отнася и за онзи до вратата на надстройката. Съветвам те да застреляш човека до спасителната лодка. Ние ще дойдем откъм носа.

— Прието.

— Започваме. Огън!

Хеликоптерът се спусна над кораба. Командосът откри огън и Люк изчезна в контейнера. Мърсър се надигна и хукна напред, за да се прицели по-добре в мъжа под спасителната лодка на левия борд. Стрелецът се беше обърнал, за да гледа как „Сийхоук“ атакува от срещуположната страна на „Ейнджъл“, и бе съсредоточил огъня си по посока на мостика.

Точно когато хеликоптерът се стрелна по дължината на кораба, Мърсър застреля Герхард с два куршума в тила. Германецът отхвръкна към перилата, удари се в парапета на главната палуба и се прекатури във водата. Мърсър се скри до контейнера, където държаха водолазните костюми.

— Единият е ликвидиран — докладва той.

— Вече са двама — поправи го командосът. — Имаме шест минути.

Мърсър погледна часовника си. Ядрената бомба.

— Прието. Прикривай ме. Трябва да стигна до надстройката.

— Дадено.

Хеликоптерът се върна и отново атакува „Ейнджъл“. Куршумите рикошираха около контейнера, звънтяха по покрива и държаха хората вътре.

Мърсър побегна по левия борд на кораба, намери отворен люк и надникна вътре. Надяваше се, че ще пресрещне третия стрелец, но мъжът се беше преместил. Вместо да си прави труда да го търси, Мърсър тръгна към каюткомпанията. На вратата беше сложена верига. Той стреля в катинара и рязко се обърна, за да провери дали изстрелът не е привлякъл изчезналия стрелец.

Вратата на каюткомпанията се отвори. Първият човек, който изскочи отвътре, беше третият помощник-капитан Шеймъс Рурк.

— Мърсър! Какво става, по дяволите?

— Няма време да ти разказвам. Бомбата ще избухне след четири минути. Похитителите на кораба ви направиха глупостта да се отправят на изток. Трябва да обърнеш. Когато тази страна на острова се свлече в морето, ще се породят огромни вълни и ние сме точно на пътя им. Ако не сме срещу тях, нямаме шанс.

— Ясно.

— Отвън има двама души с картечни пистолети. Единият е в контейнера с контролния център. Не знам къде е другият. Джим Маккензи е участник в отвличането. Подозирам, че и помощникът му е замесен.

— Разбирам.

— Трябват ми доброволци, които да отвлекат вниманието им.

— Ще накарам някой да поеме управлението на кораба. Моряци — извика Рурк към каюткомпанията, — трябва ни човек, който да разкара отрепките от нашия кораб. Кой ще дойде с мен?

Десетина гласа се сляха в отекващ хор на решителност.

Мърсър ги поведе обратно по пътя, по който беше дошъл. Все още нямаше следа от третия стрелец.

— „Сийхоук“, обажда се Мърсър. Какво става?

— Няма движение — отвърна пилотът. — Вратите на контейнера са затворени. Командосът е видял най-малко трима души вътре. Кълне се, че единият е жената, за която ти ни каза.

Мърсър не се изненада. Знаеше, че Люк ще иска сестра му да е до него. Третият човек беше Джим Маккензи и това означаваше, че Кен Бауърс се спотайва наоколо.

— Прието. Не им позволявайте да излязат. Освободих екипажа. Лоцманът ще обърне кораба срещу експлозията. Останалите са с мен. Трябва да премахнем третия стрелец и още един, който е бил на кораба от самото начало.

— Останаха ни само два пълнителя. После ще трябва да използваме пистолетите, които са безполезни за стрелба от хеликоптер.

До външната врата в коридора се събраха десетина моряци, които чакаха Мърсър да им даде знак. Всички гледаха навън, затова никой не видя как Пол Тиери се промъкна по стълбите за машинното отделение. Той изстреля унищожителна стена от огън, покосявайки мъжете. Оръжието му млъкна едва когато куршумите свършиха.

Четирима моряци бяха мъртви, трима ранени, а останалите се нахвърлиха върху французина с ожесточеността на подивели кучета. Те го хванаха по средата на металните стълби и го блъснаха с главата надолу към стоманения под. Ударът беше силен и уби похитителя, но не удовлетвори членовете на екипажа. Когато приключиха с него, трупът на Тиери представляваше неузнаваема кървава маса от плът.

Мърсър стоеше на площадката на стълбището. Шеймъс Рурк се качи от сумрачното машинно отделение. Лицето и ръцете му бяха изцапани с кръв.

— Взимай жената и изчезвай. — Гласът му беше неестествено спокоен. — Ние ще се погрижим за кораба.

— Ще се справите ли?

— Да. Щом „Ейнджъл“ издържа на стихиите в Северно море, ще устои на всичко.

Мърсър стисна ръката му.

— Желая ви късмет.

Той отново излезе навън. Не го интересуваше какво ще стане с Кен Бауърс, когато моряците го намереха.

Контейнерът с контролния център се намираше в средата на палубата, малка крепост, неуязвима за огъня на карабините. До експлозията оставаха две минути, а до появата на вълните цунами — пет. За съжаление Мърсър нямаше представа как да измъкне Тиса от контейнера.

Налагаше се да вземе и него.

— „Сийхоук“, колко тежък товар можеш да вдигаш?

— Забрави — отвърна пилотът. — Знам какво си мислиш. Контейнерът тежи няколко тона празен. Няма начин да го вдигнем, когато е пълен.

Вратата беше затворена и Люк и Джим не знаеха какво става навън.

— Спусни коша и застани точно над контейнера.

— Казах ти, че не можем да ги вдигнем.

— Не е необходимо да го правиш.

Мърсър хукна към крана на кърмата. Контролните уреди се намираха няколко метра по-нагоре, на една от стоманените подпори. Той се покатери до седалката и бързо разбра функциите на бутоните и лоста. Дизеловият генератор тихо бръмчеше. Мърсър увеличи тягата, спусна стрелата над кораба и я спря над контейнера. Стоманената кука изтрака на покрива. Хеликоптерът изрева отгоре и хората вътре не осъзнаха какво е направил.

Той насочи автоматичната карабина, добра се до контейнера и се качи по вградената стълба. Покривът беше от гладка стомана, но в четирите ъгли бяха завинтени болтове, за да може да бъде повдиган и свалян от кораба, когато е необходимо. Мърсър довлече тежката кука до една от халките в задната част на покрива и я закачи, а после се върна в кабината на крана, като проклинаше пропилените ценни секунди, защото не можеше да скочи долу. Организмът му беше зареден с адреналин. Той стигна до контролното табло на крана и доближи радиопредавателя до устата си.

— Издигни се няколко метра и промени тона на моторите, сякаш вдигаш нещо.

Мърсър дръпна лоста. Дизеловият двигател изрева, когато кранът повдигна от палубата задния край на контейнера. Мърсър завъртя крана и го повдигна още по-високо. После застопори уредите, скочи долу и допря карабината до рамото си.

Вратата на контейнера се отвори.

Първият човек, който неуверено излезе, беше Джим Маккензи. Той се хвърли на палубата, сякаш беше сигурен, че всеки момент контейнерът ще полети към небето. Мърсър го ритна в гърдите и го преобърна по гръб. Револверът изхвърча от ръката му. Мърсър много искаше да го застреля между очите, но не го направи. Той притисна тяло до контейнера и махна на пилота да спусне коша на палубата.

От контролния център изскочи Люк Нгуен, като стреляше безразборно с картечния си пистолет, и се скри зад лебедката, преди Мърсър да успее да натисне спусъка. Двамата си размениха по няколко изстрела, които не попаднаха в целта. Въздухът се изпълни с рикоширащи куршуми. Единият улучи Маккензи в крака. Джим изкрещя, когато от пробитата му бедрена артерия бликна фонтан от кръв. Ако не му окажеха медицинска помощ, щеше да умре след няколко минути.

На тридесетина километра на запад и петдесет метра под морето гърлото на вулкана вече почти се бе напълнило с лава, която се процеждаше през пукнатините в стените. В тунела беше останала достатъчно вода, за да не позволи на разтопените скали да потекат, затова огнището беше запечатано.

Неимоверната горещина и високата температура не засегнаха внимателно поставеното в планината куфарче. Часовникът изщрака на нулата.

Спусковото устройство на бомбата представляваше сложно кълбо от насочени и силноизбухливи експлозиви, които се взривиха с точност до част от секундата. В центъра на ударната вълна имаше сфера от пречистен плутоний. Смъртоносният материал не беше достатъчен, за да създаде критична маса и да предизвика верижна реакция, докато задействащите експлозиви притискаха сферата. Сред ярък като повърхността на слънцето взрив плутоният премина критичната точка и масата се превърна в енергия според прочутата теория на Айнщайн.

През първите няколко части от секундата експлозията се разрази почти със скоростта на светлината и унищожи всичко по пътя си — скали, почва и най-важното — основите на дайките в западната част на Ла Палма.

Блясъкът беше ослепителен и се видя на десетина километра, а когато избледня, се появи гигантски гъбовиден облак, нажежен до бяло кипящ стълб от плазма и отломки, равняващ се на вулканичното изригване предишния ден. В основата му се натрошиха десетки хиляди тонове скали и се отприщиха събирани милиони години валежи. От Ла Палма се откъсна квадратно парче със страна километър и половина и се срути в морето.

Вътрешното налягане дълбоко под острова се промени и вулканът Тенегуя в южната му част изведнъж престана да изригва. От мястото, където се откъсна парчето, в безкраен поток се изляха магма и кипяща вода.

Пред потока от лава се издигна стена от морска вода, породена от ядрения взрив и подсилена от срутването на дайките. Макар че съвсем не беше мегацунами, която би заплашила Съединените щати, ако източната част на острова се беше свлякла, вълната достигна скорост двадесет и пет метра в минута и се стрелна напред с поне сто и петдесет километра в час.

Мърсър и Люк спряха да стрелят, когато хоризонтът пламна в огненочервено. И в следващия миг някакво движение на палубата ги изтръгна от унеса на страхопочитание. Двамата се обърнаха едновременно. Мърсър не побърза да стреля, но Люк натисна спусъка. Тиса беше успяла да се измъкне от контейнера.

Тя бе излязла на палубата и несъзнателно бе застанала между брат си и Мърсър. Откосът на Люк я улучи в стомаха и я блъсна назад към контейнера. Кръвта потече по стоманената му стена.

Люк пусна оръжието си и с ридание се втурна към сестра си. Мърсър стисна здраво карабината, прицели се в главата му и натисна спусъка, но пълнителят му беше свършил. Люк се приближи до Тиса и притисна до себе си отпуснатото й тяло.

Мърсър кипеше от гняв. Той хукна към тях, но кошът премина край него, докато пилотът на хеликоптера се бореше с насрещния вятър. Мърсър хвана единия край на коша, задърпа го след себе си и удари с него по рамото Люк, който се претърколи встрани от сестра си. Тиса се свлече на палубата.

Люк вдигна ръце.

— Не. Трябва да я спасим. Помогни ми да я закарам в болница.

Мърсър закачи края на коша за края на товарния контейнер с контролния център и уви кабела около гърдите на Люк. Тибетецът не разбираше какво става. Вероятно мислеше, че Мърсър ще спаси и него. Без да откъсва очи от Люк, Мърсър направи знак на пилота да дръпне кабела.

Пилотът натисна лоста и затегна кабела около гърдите на Люк. Тибетецът престана да крещи. С безизразно лице Мърсър повтори жеста.

Хеликоптерът се издигна. Кабелът се вряза в гърдите на Люк Нгуен и прекърши гръбнака му. Краката му изтопуркаха като рак на палубата. Той се наведе на една страна, опитвайки се да хване отсечените си крайници.

Очите му се завъртяха към Мърсър.

— Поне и ти няма да я имаш — каза Люк и умря. Думите отприщиха чувствата на Мърсър. Със замъглени от сълзи очи той освободи коша от контейнера.

— Дръж се — повтаряше Мърсър. — Дръж се.

Тиса беше жива, но губеше сили. Беше ранена с три куршума — два в стомаха и един в гърдите, откъдето течеше разпенена кръв.

— Мърсър? — промълви тя.

— Тук съм, скъпа. Дръж се.

Тиса бе изпаднала в толкова силен шок, че едва реагира, когато Мърсър я прехвърли в металния кош. Той коленичи до нея и усети, че металната носилка се издига над „Петромакс Ейнджъл“.

Вълната ожесточено връхлетя кораба. Стената от вода се простираше по цялата широчина на морето. Верен на думата си, Шеймъс Рурк беше обърнал „Ейнджъл“. Приливната вълна се извиси над кораба в същия миг, когато хеликоптерът започна да изтегля нагоре Мърсър и Тиса. Бурната тъмна вода се разпени около носа на „Ейнджъл“и заля палубата.

Мърсър и Тиса се намокриха и кошът се понесе към кърмата. Миг преди да се блъсне в контейнера за водолазни костюми металната носилка полетя нагоре и се измъкна от стихията.

Корабът се издигна още по-високо. Ъгломерът се закова на наклон деветдесет градуса, докато инерцията на вълната го държеше прикован към стената от вода. И после гребенът стигна до кърмата и „Ейнджъл“ бързо изчезна в дирята си. Носът потъна дълбоко, но не се счупи, и отново се издигна. Палубата беше пометена. Складът, контейнерът с контролния център и крановете бяха пометени. Всички стъкла бяха счупени. Но корабът смело се бореше и от палубата му се стичаше вода, сякаш беше издигаща се на повърхността подводница. Следващата вълна беше наполовина по-малка от първата и „Ейнджъл“я посрещна почти презрително. Корабът беше в безопасност.

Очите на Тиса бяха отворени и на устните й трептеше усмивка, докато гледаше Мърсър.

— Дръж се — не преставаше да повтаря той, макар че тракането на перките на хеликоптера и вятърът заглушаваха думите му.

Силни ръце издърпаха коша в товарното отделение и затвориха страничната врата. Командосът помогна на Мърсър да излезе от носилката и после сряза ризата на Тиса и прегледа раните й.

— Как е тя? — попита Мърсър.

Мъжът продължи работата си, сякаш не го чу.

— Попитах как е тя?

Минута по-късно командосът се дръпна от нея. Ръцете му бяха окървавени до лактите.

— Не мога да направя нищо.

Мърсър го блъсна настрана, коленичи до Тиса и хвана ръката й. Пръстите й бяха леденостудени.

— Мърсър? — едва доловимо прошепна тя и той допря ухо до устните й. — Мърсър, колко е часът?

И едва тогава той най-после разбра. Въпросът й беше молба, опит да намери своето място в едно бъдеще, за което винаги бе знаела. Тиса бе живяла на усамотен кръстопът между миналото и неизбежното. Беше й отречено обещанието за неизвестност, усещането за чудо, което носеше всеки нов ден, защото тя знаеше как ще завърши.

Мърсър носеше своя „Таг Хоер“ от близо две десетилетия. Часовникът почти се бе превърнал в част от него. Махна го от ръката си и уви стоманената верижка около китката й.

— Ти ми кажи — ридаейки отвърна той.

Тиса докосна часовника и отново му се усмихна.

— Дойде моят час. — Знам.

— Бих искала…

— Аз също.

— Кажи го поне веднъж. Няма да имаме възможност да го изживеем, но моля те, искам поне да го чуя.

Той не я виждаше. Очите му бяха замъглени от сълзи.

— Обичам те, Тиса — каза Мърсър, но тя не го чу, защото вече бе издъхнала.

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Разбира се, „Предсказанието“е художествена измислица. Аз обаче основах хипотезите в романа на научен факт. Квантовото телепортиране е осъществявано по време на десетина експеримента на няколко места в света и представлява „преместване“ (поради липса на по-подходяща дума) за миг на облаци от атоми от една точка до друга в лабораторни условия. Транспортирането на подводница в планина е извън възможностите ни. Засега. Но както подчертава доктор Мари, утрешните пробиви се извършват от хора, вдъхновени от днешните научни хипотези. Метан-хидратът, газът метан, затворен в ледените кристали, е напълно реален и по всяка вероятност ще бъде следващият голям източник на енергия с твърдо гориво, след като бъде разработена технология за използването му. Разказът за генерал Чжън Хъ и флотилиите с китайското съкровище е истина. Препоръчвам книгата „Когато Китай управляваше моретата“ от Луис Леватис на всеки, който иска да научи повече за този малко известен период от историята на Китай.

Що се отнася до Канарския остров Ла Палма, там развихрих въображението си. Ако островът действително отговаря на поредицата от вулканични изригвания, Кумбре Виеха отново ще се активизира през следващите двеста и няколко години. Изригването ще разруши западния бряг на острова и съществува вероятност тежката половин милиард тона скална плоча да се срути в Атлантическия океан. Опустошенията в Съединените щати, Европа и Африка, описани от Мърсър, наистина ще се случат. Измисленият елемент в „Предсказанието“е, че е възможно катаклизмът да бъде предотвратен. За съжаление истината е, че това е невъзможно.

ХАОС

(книга 7 от "Филип Мърсър")

На миньорите, върху чийто гръб е изградена цивилизацията

Май, 1937 година

Лудият, сам в каютата си, се поклащаше напред-назад на тясната койка. Очите му бяха втренчени в матовия блясък на личния му сейф. Побиваха го ту горещи, ту ледени тръпки. Не съзнаваше, че големият въздушен кораб се носи над Атлантическия океан, не чуваше бръмченето на четирите двигателя, които въртяха грамадните перки, и не знаеше за зрелищните услуги, предлагани от екипажа, нито дали е ден или нощ. Изцяло се беше съсредоточил върху малкия сейф.

Откакто напусна Европа, се осмеляваше да излиза от каютата си само късно през нощта, за да използва една от общите тоалетни. Дори по време на тези тайни набези бързаше да се върне в стаята си, щом чуеше, че други пътници или екипажът се размърдват. В първата нощ на пътуването и на следващия ден стюардът почука на вратата му, попита го дали се нуждае от нещо и му предложи солени бисквити, за да успокои стомаха си, ако се чувства зле от движението на дирижабъла. Пътникът отказа всичко, опитваше се да се държи учтиво. Но когато на втория ден стюардът дойде отново и го попита дали иска да му поднесе вечерята в каютата, мъжът изпадна в ярост и наруга безобидното момче на смесица от английски, гръцки и един африкански диалект, който беше понаучил последните месеци.

Докато третият ден преваляше в облачна вечер, контролът върху разсъдъка му отслабна още повече, но му беше безразлично. Вече беше близо до родината си. Оставаха часове, а не дни или седмици. Беше победил всички. Сам.

Каютата му беше вътрешна и нямаше прозорец. Над малкото бюро беше закована лампа, декоративни абажури осветяваха койките. Всичко беше направено от лъскав алуминий. В метала бяха пробити дупки и придаваха на каютата футуристичен вид, сякаш се намираше в космически кораб от романите на Верн и Уелс. Сейфът беше в единствения свободен ъгъл — когато го сложи там, стюардът зачака за бакшиш, какъвто пътникът не можеше да си позволи. Въпреки че цепелинът беше само с половината си капацитет на първия си за сезона полет, билетите бяха най-скъпите за трансатлантическо пътуване.

Ако не бе притиснат от времето и от това, че преследвачите му са по петите му, той щеше да намери по-евтин начин да се върне в Съединените щати. Но пък може би това пътуване беше най-гениалната му идея. Хората, които се опитваха да го хванат, нямаше да заподозрат, че използва техния флагмански въздушен кораб през последния етап на пътешествието си.

Протегна ръка, докосна сейфа, усети хладната му повърхност под треперещите си пръсти. Беше доволен, че вътре е заключена дългогодишната му амбиция. Потрепери. Не знаеше дали е от треската, или от вълнение, но не го интересуваше. На отсрещната стена имаше малко огледало. Мъжът се погледна. Избягваше очите си — още не беше готов да види онова, което се спотайваше в тях. Косата му беше дълга, разрошена и от два месеца прошарена. През последните няколко седмици капеше на кичури и когато прокараше пръсти по черепа си, той усещаше как тънките косми се отскубват и се закачат в изгризаните му напукани нокти. Кожата на лицето му беше увиснала, сякаш беше скроена за по-голяма глава. Някога се гордееше с безупречно подстриганата си брада, която сега приличаше на недоскубана кокоша трътка.

Оголи зъби пред огледалото, по-скоро в гримаса, отколкото в усмивка. Венците му бяха възпалени и зачервени. Вероятно кървяха, защото не се беше хранил както трябва, откакто напусна дома си в Ню Джързи.

Тялото му също беше платило висока цена. Не беше едър и як, но беше отслабнал толкова много, че усещаше как острите краища на костите му опъват кожата всеки път, когато помръдне. Ръцете му трепереха постоянно и му се виеше свят, сякаш главата му се беше превърнала в бреме за атрофиралите мускули на врата.

Развълнуван момичешки глас прониза тънката врата на каютата.

— Побързай, Уолтър. Наближаваме Ню Йорк. Искам хубаво място в залата за наблюдение.

„Крайно време беше“ — помисли си мъжът и си погледна часовника. Трябваше да пристигнат преди девет часа.

Въпреки притесненията си реши да излезе и той. Искаше да види с очите си, че е почти у дома. След това щеше да се върне в тясната каюта и да чака дирижабъла да кацне.

Отиде със залитане до вратата и я отвори. В коридора момиче на дванадесетина години чакаше брат си да си завърже обувките. Ахна, като го видя, лицето й пребледня. После, без да откъсва стреснатите си очи от него, хвана брат си за рамото и го дръпна. Протестите застинаха на устните му, когато видя умопомрачения пътник. Двете деца хукнаха към палубата за разходки. Полата на момичето се развяваше около тънките му крака.

Стомахът му се сви от невинната среща, киселини опариха гърлото му. Той потисна гаденето, затвори вратата на каютата и заслиза по стълбите на десния борд. Неколцина мързеливи членове на екипажа и един пътник се бяха долепили до прозореца на палуба Б. Зад тях беше служебната тоалетна и точно когато мъжът стигна до прозореца, отвътре излезе помощник-капитанът, последван от противна миризма, същата като на пътника — не беше прал дрехите си и не се беше къпал, откакто бе избягал от Кайро.

Сложи ръце на перваза и усети леките вибрации на моторите през метала. Притисна лице до стъклото и се загледа във внушителния силует на Манхатън, който се появи от тъмните буреносни облаци.

Пътническата линия се гордееше с безукорната история на безопасните си пътувания и докато наблюдаваше как градът се фокусира, пътникът си позволи леко да се усмихне. Както бяха обещали, пътуването от Германия бе минало без произшествия и скоро флагманският въздушен кораб, гордостта на „Дойче Цепелин Редерай“, щеше плавно да се понесе към пилона за акостиране в Лейкхърст, Ню Джързи.

Облачността се разкъса и ярка слънчева светлина образува ореол около гигантския дирижабъл „Хинденбург“. Сянката му се уголеми като петно върху изградените от човешка ръка каньони в центъра на града, затъмни всичко освен Емпайър Стейт Билдинг. Колосалният цепелин, по-голям от повечето океански параходи и четири пъти по-бърз, бе изминал разстоянието от Германия до Ню Йорк за малко повече от три дни. Двигателите „Мерцедес“ тласкаха дългия двеста четиридесет и пет метра гигант в небето с изумителните осемдесет възела.

Пътникът видя хората на върха на Емпайър Стейт Билдинг — махаха на дирижабъла — и в един лекомислен миг изпита желание също да им махне. Импулсът го накара да повярва, че след изпитанието си може би отново ще може да контактува с хора.

Вместо това обаче се втурна към каютата си, дишаше задавено и на пресекулки. Влезе, увери се, че сейфът е заключен, и си пое дъх. Тялото му се обля в мазна лъскава вкисната пот. Той седна на койката и отново започна да се клати напред-назад.

Смяташе да остане така, докато цепелинът не се спусне в пролива Лонг Айланд и капитанът Макс Прус не намери затишие в бурното време, за да го закара във военноморската станция в Лейкхърст. Но точно преди пет някой почука на вратата му. Кой ли можеше да е? Стюардите избягваха да го безпокоят, въпреки че бяха малко озадачени от вида и поведението му. Похлопването сега беше властно, едно-единствено почукване, и отново го накара да се изпоти.

— Какво искате? — Гласът му беше прегракнал, отдавна не бе говорил.

— Хер Бауи, аз съм Гюнтер Бауер, помощник-капитан на дирижабъла. Може ли да поговорим?

Очите на Честър Бауи се стрелнаха из каютата. Разбра, че са го хванали натясно, че трябва да потърси изход. А беше почти успял. Още няколко часа и щеше да е в безопасност на земята и далеч от нацистите… но те бяха научили кой е. Не че искаха него. Той вече беше без значение. Търсеха онова в сейфа.

Беше прекалено близо до целта си, за да се откаже. Можеше да направи само едно. И щеше да го направи. Не почувства нищо освен леко раздразнение.

— Разбира се — отвърна Честър. — Един момент.

— Командният състав и екипажът се тревожат, че може би имате отрицателно впечатление от нашата компания — каза Бауер от другата страна на затворената врата. Английският му беше сносен, но твърд, макар тонът му да бе мек. Бауи обаче не се заблуди. — Нося ви подаръци. Писалки и канцеларски принадлежности, като сувенир от полета.

— Оставете ги пред вратата — каза Честър и се напрегна. Знаеше, че следващите думи и няколко секунди ще са критични.

— Предпочитам да ви ги дам лично…

Това беше всичко, което му беше необходимо да чуе. Искаха да влязат в каютата му, за да откраднат сейфа. Бауи събра цялата си останала сила, отвори вратата, сграбчи германеца за реверите на черната униформа и без да обръща внимание на листовете, които се разхвърчаха от ръцете му, и падащите по пода писалки, го дръпна в каютата.

Единственият опит за съпротива на Бауер беше да изсумти стреснато. Честър го блъсна към малката стълба за горната койка и докато помощник-капитанът падаше, скочи върху гърба му и заби коляно във врата му. Ритникът и тежестта на Бауи прекършиха петия прешлен на немеца и гръбначният мозък се скъса. Бауер се отпусна неподвижно.

Честър Бауи затвори вратата. Нямаше да му позволят да слезе от цепелина. Въпреки че им се изплъзна, когато избяга от Африка, трябваше да се досети, че ще надушат следите му. Постъпи хитро, като пътуваше в сърцето на звяра и се прибираше в родината си с техния дирижабъл. Никой не би предвидил, че ще го направи, но все пак го бяха намерили. Те бяха сатани, същински всевиждащи горгони — и знаеха всичко.

Трупът заемаше почти целия под. Наложи се да го прекрачи, за да вземе тетрадката от писалището и една от писалките, които Бауер беше изпуснал. Нямаше представа колко време ще мине, преди капитанът да изпрати някой друг да вземе сейфа. Не. Не някой. Осъзна, че следващия път ще дойдат много от тях.

Пишеше бързо. Писалката летеше по страниците, сякаш знаеше какво трябва да напише и се нуждаеше само Бауи да я плъзга по хартията. Той гледаше как ръката му се стрелка напред и назад, без напълно да съзнава думите, които пише. За петнадесет минути изпълни осем страници със ситния си почерк. Едва го разчиташе. Никой не дойде, така че Бауи изписа още десет листа, описа историята си, доколкото можеше да си я спомни. Беше сигурен, че това ще е последната му воля и завещание, всичко, останало от дългогодишната му мания — тези думи и пробата в сейфа. Но беше достатъчно. Бе вървял по стъпките на императорите. Колко души можеха да се похвалят с това постижение?

Когато почувства, че ръката му е написала достатъчно, набра комбинацията на сейфа и сложи листовете вътре. Знаеше, че за последен път вижда пробата, която беше донесъл от Африка. Приличаше на гюле, идеална сфера, която беше изработил с помощта на един ковач в Хартум.

Затвори сейфа и написа името и кодирано съобщение на корицата на тетрадката. Откъсна останалите празни страници от телената спирала и с връзката на лявата си обувка завърза спиралата и бележката за дръжката на сейфа. Не можеше да направи нищо друго, освен да се моли, че онзи, който намери сейфа, ще го занесе на получателя.

Не беше необходимо да пише къде живее той. Всички знаеха как да го намерят.

Набута трупа на Гюнтер Бауер под долната койка, мъчеше се да не гледа неестествено клюмналата на прекършения врат глава. След това започна да избутва сейфа от ъгъла. Отначало напрягаше сили, но после го обзе такова отчаяние, че бързо го плъзна по килима. Отвори вратата на каютата, огледа коридора и забута петдесеткилограмовия сейф към стълбището за палуба Б.

За щастие нямаше никого. Пътниците и екипажът бяха долу и наблюдаваха крайбрежието на Ню Джързи.

— Да ви помогна, господине?

Бауи се вцепени. Гласът се чу зад него… и той го познаваше. Но откъде? Мислите трескаво препускаха в главата му. От Кайро? От Хартум? От дебрите на джунглата? Обърна се рязко, готов да се бие. Пред него стоеше сериозният млад стюард, на когото се беше разкрещял на втория ден от пътуването.

Вернер Франц направи всичко по силите си да не се дръпне, когато видя безумния поглед в очите на Бауи, дивото изражение на хванат в капан плъх. Макар да беше само четиринадесетгодишен, Вернер се смяташе за опитен служител на въздушните линии и не възнамеряваше някой смахнат пътник да помрачи лустрото на професионализма му.

— Да ви помогна ли, господине?

— Да, да, благодаря — заекна Честър. Това момче не можеше да е втората вълна, изпратена от нацистите да открадне сейфа. Капитанът би пратил механиците и другите си помощници, яки мъже, които да го пребият и да скрият сейфа до обратния полет за Франкфурт тази вечер.

— Чух какво каза капитанът — настойчиво рече Вернер и започна да бута сейфа. — Времето е ясно и можем да се отправим към Лейкхърст. Ако имаме късмет, ще кацнем малко след седем. Предполагам, че искате да слезете пръв, хер Бауи?

— Да, точно така. Чакат ме.

— Може ли да попитам какво има в сейфа? Другите стюарди мислят, че носите скъпоценни камъни на бижутер в Ню Йорк.

— А, не. Това се документи. Научни изследвания. „Господи!“ Защо го каза? Момчето можеше да погледне завързаната за дръжката бележка и да разбере за кого е предназначен сейфът. Трябваше да потвърди, че предположенията на другите стюарди са правилни.

— Разбирам. — Вернер Франц очевидно не му повярва и Честър беше благодарен за това. Беше пропътувал пет хиляди мили и едва не бе издал тайната си в последния момент.

Помъкнаха сейфа надолу по стълбите. Тънките алуминиеви стъпала поддаваха под тежестта им.

— Да го сложим встрани от пътеката — каза Вернер, щом стигнаха в залата за наблюдение. — Първо трябва да спуснат сгъваемите стълби и на пътеката ще пречи.

— Чудесно — отвърна Честър, беше се задъхал от усилието. Лицето му беше пребледняло под тропическия загар, краката му трепереха.

— Ще ви помогна да го свалите, щом кацнем — предложи Вернер.

Бауи не отговори. Махна му с ръка, за да го отпрати, и се облегна на предпазните перила. След минута ударите на сърцето му станаха по-бавни.

Дирижабълът летеше на юг и сякаш всички пътници и членове на екипажа, които не бяха дежурни, се бяха струпали пред прозорците на левия борд. За щастие залата за наблюдение на дясната палуба беше безлюдна. Без да губи време, Честър повдигна сейфа от пода. Мускулите на гърба му се напрегнаха, стори му се, че чува как някои се късат, но не пусна металния сандък. Повдигна го по-високо, допря го до стената и го качи на перилата.

Земята под цепелина представляваше безкрайно море от борове и пясък, тук-там пресечено от черни пътища. Прелетяха над парцел обработена земя с фермерска къща в края. Оборът беше порутен, тракторът и другите машини приличаха на играчки.

Прозорците на просторната палуба А се отваряха, но тези на палуба Б бяха заковани. Бауи се наведе над перилата, вкопчил ръце в клатещия се сейф, и зачака подходящ момент. „Хинденбург“ се носеше на височина триста метра в облачното небе. Дъждът валеше на тласкани от вятъра завеси. От тази височина дърветата изглеждаха като непристъпна маса. Бауи се разтрепери от отчаяние. Всеки момент можеше да дойде някой пътник или човек от екипажа и планът му щеше да бъде осуетен. Някой изсвири няколко ноти на олекотения алуминиев роял „Блутнер“.

Ето!

В края на гората се появи друга ферма. Дори от тази височина Бауи видя, че е занемарена. Покритият с плочи покрив беше хлътнал в средата като изкривен гръбнак на стар кон, верандата беше застрашена от срутване. Прозорците обаче светеха. От комина излизаше пушек. Оборът обаче изглеждаше много по-нов.

„Хинденбург“ летеше над разчистено поле на четиристотин метра южно от фермата. Фермерът щеше да намери сейфа, преди да пораснат посевите.

Трябваше само да бутне сейфа…

Металният сандък полетя надолу и изчезна в дъжда и вятъра. Честър, лицето и ръцете му бяха мокри от дъжда, се обърна и хукна към каютата си. В същия миг вратата на отделението за екипажа се отвори и се разнесоха гневни гласове. Никой обаче не видя какво е направил.

За съжаление Честър Бауи също не видя как сейфът се устреми към земята и как на стотина метра, преди да се забие в песъчливата почва, бележката, която усърдно беше завързал за дръжката, отлетя, отнесена от вятъра. Вихърът я носи почти час и я накъса на конфети, които се разпръснаха на територията на цели два окръга.

Дъждът се стичаше по мушамата. Капките се събираха на вадички и се плъзгаха надолу. Близо осемнадесет часа бе стоял скрит, без да мърда и почти без да мига. От покрива на хангара ясно виждаше полето за приземяване на половин миля оттук; металната конструкция на пилона приличаше на малка Айфелова кула.

Мишената му закъсняваше с дванадесет часа и това беше дори малко смешно, защото му бяха заповядали да заеме позиция веднага.

Размърда се, като внимаваше да не промени очертанията на дъждобрана, и погледна през оптическия мерник — трофей, взел го беше от снайперист през войната. Беше го приспособил към всичките си пушки. Втренчи се във вървящата тълпа Наземен персонал, току-що излязла на полето след краткия проливен дъжд. Почти двеста души. Но горе-долу толкова хора бяха необходими, за да издърпат на земята гигантския дирижабъл дори при слаб ветрец. Кръстчето се задържа върху някои хора за миг-два, после се премести върху командира на аеродрума Чарлс Розендал. Човекът до него сигурно беше Вили фон Майстер, представителят на американската компания на цепелина. Въпреки силните пориви на вятъра снайперистът можеше да убие и двамата с изстрел в окото. Малко по-нататък един радиожурналист и един оператор проверяваха екипировката си. Всички чакаха пристигането на закъснелия „Хин-денбург“.

Тъкмо да свали тежката пушка и всички се обърнаха едновременно и вдигнаха ръце нагоре в жест, наподобяващ нацисткия поздрав. Снайперистът леко се премести. Дирижабълът се спускаше от оловносивото небе.

Разстоянието не можеше да умали размерите на цепелина. Беше невероятно огромен, предизвикателен символ на възраждаща се Германия. Беше гладък като торпедо, със стабилизатори, по-големи от крилата на изтребител. В най-широката си част беше с диаметър четиридесет и един метра и в твърдата му рамка от дуралуминиеви подпори имаше клетки за газ, съдържащи сто и деветдесет хиляди кубически метра взривоопасен водород. Кормилата бяха украсени с грамадни свастики, а от четирите дизелови двигателя се виеше белезникав пушек.

С приближаването си въздушният кораб се уголеми, закриваше все по-голяма част от небето. Сребристата светлоотразителна обшивка блестеше дори в това навъсено време. „Хинденбург“ мина точно над военновъздушната станция на височина двеста метра. Снайперистът наблюдаваше пътниците в секцията със спалните помещения: те се навеждаха през прозорците и викаха на семействата си на земята. За петнадесет минути левиатанът заобиколи полето и се подготви за последното си подхождане от запад. На четиристотин метра от пилона за акостиране моторите рязко намалиха тягата, за да забавят движението на дирижабъла, и минута по-късно водопад от три лавини баластна вода се изля от долната част на корпуса: екипажът коригираше лекото неравновесие в тежестта.

Някой в хангара долу включи високоговорител и снайперистът чу радиожурналиста да съобщава, че цепелинът каца. Гласът беше пронизителен и развълнуван.

— „Хинденбург“ пристига, госпожи и господа. В момента се намираме навън, пред хангара. Гледката е страховита, изумителна. Дирижабълът се спуска от небето и се насочва към нас и пилона за акостиране.

Стрелецът допря пушката до рамото си и зачака. Оръжието беше. 375 „Нитро Експрес“, по-подходящо за едър африкански дивеч, отколкото за снайперска пушка. От носа на „Хинденбург“ спуснаха първото тежко въже. Мъжът отново огледа прозорците. След това хвърлиха второто и работниците на земята започнаха да дърпат дирижабъла към пилона. Приличаха на мравки, които се опитват да влачат съпротивляващ се слон.

— В момента цепелинът е неподвижен — съобщи радиоговорителят, описваше сцената все по-оживено. — Спуснаха въжета от носа и множество мъже го теглят надолу…

Снайперистът премести дулото с два сантиметра и половина и намери мишената.

— Отново започна да вали. Дъждът беше намалял, но…

Мъжът сам беше излял куршумите за пушката. Имаше само едно денонощие да ги направи и беше изстрелял само два в един чакълест сипей, за да ги изпробва. И двата въздействаха така, както ги беше проектирал, но въпреки това се притесняваше, че няма да свършат работата, за която са предназначени.

Гласът на Хърб Морисън по високоговорителя достигна трескава височина:

— Задните мотори на дирижабъла съвсем намалиха оборотите, само колкото да…

Пушката изпука. Откатът го блъсна силно в рамото. Със скорост шестстотин метра в секунда куршумът стигна до целта си за 1, 2 секунди. За този нищожен отрязък от време покритието на специалния куршум изгоря и оголи нажежен до бяло прах: магнезий. За разлика от трасиращия снаряд, който изгаря изцяло по траекторията си, възпламеняващото ядро на този куршум се показваше едва в последния миг преди попадението.

Водородът се нуждае от въздух, за да гори. Случайно попаднала искра не можеше да го възпламени в огромните клетки с газ на цепелина. Само когато водородът изтечеше и се смесеше с атмосферата, беше възможно нещо като този куршум да причини експлозия. Но куршумът не трябваше да запали газа. Поне не пряко.

Снайперистът стреля по дължината на „Хинденбург“. Горещият куршум почти одраска обшивката. Когато стигна до опашката, беше позагубил бързината си, но все пак се заби в рамката от дуралуминий. Магнезият изгоря и непромокаемата боя, комбинация от нитроцелулоза и алуминий на прах, започна да тлее. Водоустойчивият авиолак на обшивката от памучен брезент бе силно взривоопасна смес, използвана дори като гориво в твърди ракети. Тлеенето се превърна в пламък, който прогори обвивката и изсипа запалени късове платно в клетката с газ.

Гласът на Хърб Морисън се превърна в ужасяващ, пронизителен писък:

— Дирижабълът избухна в пламъци и пада! Пожар! Пазете се! Бягайте!

Небето стана черно, сякаш светлината беше всмукана от експлозията. За няколко безумни секунди грандиозното приближаване на „Хинденбург“ се превърна в ужасяващо зрелище.

— Пожарът се разгаря — викаше Морисън. — Разгаря се ужасно! Мили Боже, какво виждам? Дирижабълът гори, избухва в пламъци и пада върху пилона за акостиране. Гледката е страшна! Това е най-голямата катастрофа в света. Пламъците се издигат на хиляда и двеста — хиляда и петстотин метра в небето.

За няколко секунди цепелинът се задържа във въздуха, после огънят изкриви и разтопи скелета му. Външната обвивка се нагърчи от топлинната вълна и пламна. Ревът на горящия газ и горещината бяха като да стоиш пред отворената врата на доменна пещ. „Хинденбург“ падна на дясната си страна. Уплашените работници се разбягаха. Един не беше достатъчно бърз и отломките го премазаха.

В каютата си на палуба А Честър Бауи усети, че въздушният кораб се накланя, и чу писъци от залата за наблюдение и трополенето на прекатурващи се мебели. Водородът се възпламени и таванът над него изведнъж блесна в червено-оранжево. Цепелинът падаше. Бумтенето на горящия газ заглушаваше ужасяващото скърцане на огъващия се метал. Бауи не помръдна от леглото си.

Отначало му се стори, че се усмихва на иронията на всичко това, но след миг се смееше с цяло гърло. Знаеше, че катастрофата не е случайна. Германците бяха готови да рискуват дирижабъла си, за да не позволят на Съединените щати да вземат онова, което беше намерил. Бяха го преследвали из половината свят и бяха повредили умишлено „Хинденбург“, за да го спрат, но той пак беше една крачка пред тях. Продължи да се смее — гръмогласно, налудничаво.

И в следващия миг го блъсна огнената стихия — плътна стена, предшестваща друга силна струя пламък. Бауи умря за секунди, заслушан в смеха си и в рева на огъня, който го погълна.

Снайперистът наблюдаваше как грамадният цепелин се устремява към земята. Носещата греда се счупи, когато носът се заби в земята. Към небето се извисиха пушек и пламъци. Корпусът се разтопи. Скелетът се огъна от топлината и рухна в купчина стопени греди и горяща плът.

— Страшна катастрофа, госпожи и господа. Пушек и огън. Дирижабълът се разби… — Гласът на Морисън премина в пронизително емоционално ридание, което се помни и до днес. — О, човечеството…

Централноафриканската република. В днешно време

Събуди я хаотична стрелба.

Прозорците на хотелската стая бяха отворени и сякаш стреляха точно под тях. Тя се вцепени, очакваше ответен огън от джунглата, но чу само равномерното ромолене на проливния дъжд и после изблик на пиянски смях. Откакто бяха пристигнали, местните войски, пратени да евакуират Киву, непрекъснато пиеха. Единственият офицер, който трябваше да ги контролира, беше най-големият пияница. Дори шестимата белгийски миротворци, командировани от ООН, не си правеха труда да забранят на войниците да пият и да пушат силния наркотик, наречен бханг.

Кали спеше на пода. Още щом пристигна, разбра, че в шарената черга има много по-малко насекоми, отколкото в леглото, и предпочете да спи на твърдия под, вместо да бъде изядена жива от бълхи и други буболечки.

Още от вчера, когато пристигна, в хотела нямаше вода, така че цялата миришеше на пот, мръсотия и на диетилтолуамид — препарат против хапещи насекоми. Неспокойният сън не бе облекчил тялото й, уморено от мъчителното пътуване от столицата Банги. Тя се обърна по гръб. Беше заспала по къси панталони, спортен сутиен и с обуща. Езикът й беше залепнал за небцето, устата й беше пресъхнала.

Зората бавно се издигна над града. С наближаването на изгрева тъмните дървета пред стаята й се превърнаха в сиво-сребристи сенки. Като внимаваше светлината да не привлече изстрелите на пияните войници, Кали остави фенерчето до чергата, облече риза с камуфлажни цветове и предпазливо се приближи до прозореца.

Градът беше разположен на калните брегове на река Чинко, приток на Убанги, която по-нататък се вливаше в могъщата Конго. Киву се беше разраснал около колониални френски плантации, отдавна занемарени и обрасли с дървета. Повечето жилища представляваха кръгли кирпичени колиби с тръстикови покриви, но имаше и няколко бетонни сгради, наредени около площада в центъра. Едната беше запустяла правителствена сграда, където сега бяха настанени войниците, а другата беше хотелът с оптимистичното име „Риц“, двуетажна постройка, осеяна с дупки от куршуми след десетилетия гражданска война. На четиристотин метра нагоре по течението на реката имаше неасфалтирана писта, която още се използваше.

Киву беше малък остров, заобиколен от море от гора, непроходимо пространство от дървета и блата, съперничещо на амазонската джунгла. Нямаше електричество, след като собственикът на смесения магазин бе избягал със семейството си и единствения генератор в града, нито канализация и течаща вода, и единствената връзка с външния свят беше сателитният телефон в джоба й. Киву се беше променил малко за сто години и едва ли щеше да се промени много през следващия век. Ако оцелееше през следващата седмица.

Преди две седмици в столицата дойде новината, че група бунтовници са преминали границата със Судан, придвижват се на юг и се опитват да изолират източната една трета на страната. Смяташе се, че авангардът на Армията на народната революция на Хариби Дайс е само на четири дни от Киву. Оттам имаше още тридесет мили до река Убанги и границата с Конго. Правителството на Централноафриканската република възнамеряваше да разположи войската си там, край град Рафай, въпреки че малцина вярваха, че малобройните сили на страната ще попречат Рафай да падне в ръцете на Дайс. Всички, които останеха в района, щяха да попаднат под властта на бунтовника, намерил вдъхновение в Иди Амин[55] и Осама бен Ладен.

Кали тихо изруга.

Централноафриканската република беше една от малкото държави, на които дори най-бедните страни от Третия свят гледаха с пренебрежение и можеха да се чувстват горди от успехите си. Повечето средни по големина американски компании имаха по-високи доходи от ЦАР. Обикновеният човек тук изкарваше по-малко от долар на ден. Имаше оскъдни природни ресурси, неразвита инфраструктура и абсолютно никаква надежда. Каква беше логиката някой да си прави труда да завладява такава държава? Хариби Дайс скоро щеше да стане управник на няколко хиляди квадратни мили дива пустош.

Дъждът прорязваше тънката мъгла, вдигаща се от реката, правеше неясни очертанията и придаваше призрачен вид на движенията на жителите, които приличаха на духове, връщащи се в гробовете си. Един шофьор от някаква организация за помощи се качи в големия си камион „Волво“ и запали двигателя. Първата група бежанци за деня щеше да потегли след половин час.

Ако извадеше късмет, тази сутрин Кали можеше да измине последните няколко мили до мястото, където река Сцила се вливаше в Чинко, за да провери теорията си, и по обяд да се върне на пътя за Банги.

Отдръпна се от прозореца, закопча си ризата и стегна червената си коса на опашка с ластика, който държеше на китката си. Бейзболната шапка скри останалите кичури. Изми зъбите си с бутилирана вода и я изплю в мивката, прикрепена към стената пред тоалетната. Изпика се, без да сяда, само приклекна над мръсната чиния. Не искаше да прахосва ценния си воден запас, затова избърса очите и лицето си с влажна кърпа от пакетчето в чантичката с тоалетните си принадлежности. Извади огледалцето и си сложи червило. Въпреки че косата й беше тъмночервена, кожата й беше бяла и на лунички.

Докато гледаше отражението си на бледата светлина на зората, трябваше да признае, че дори в тази неприветлива обстановка изглежда много по-млада от тридесет и седемте си години. През последната година работата й я бе задържала далеч от дома й почти осем месеца на места, където трудно намираше храна, затова поддържаше стройната си фигура, без да робува на диети.

Беше висока почти метър и осемдесет и имаше малки гърди и плосък стегнат задник. Нямаше зелени очи, като червенокосите героини в любовните романи. Нейните бяха тъмнокафяви, големи и раздалечени. По-голямата й сестра имаше зелени очи, голям бюст, закръглено дупе и всички останали женствени извивки, които привличаха мъжете, откакто бе влязла в пубертета.

Кали поне имаше съвършени устни.

Като малка винаги се стесняваше от голямата си уста, защото не обичаше да изпъква. Достатъчно неприятно беше, че косата й блести като маяк и че е по-висока от всички момчета в класа, но пък Господ й беше дал уста, твърде голяма за лицето, и устни, които изглеждаха постоянно подути. Подиграваха й се още в детската градина. И после изведнъж, в гимназията, закачките спряха. През онова лято лицето й съзря и се появиха високи скули, изящни извивки, които преобразиха устните й в чувствени. Станаха леко нацупени, досущ череши, и започнаха да събуждат сексуалните фантазии на мъжете.

Прибра тоалетните си принадлежности в раницата, огледа полутъмната стая, за да провери дали не е забравила нещо, и излезе. Фоайето беше просторно, с арки на трите стени. В дъното се намираше рецепцията, барчето и вратата на кухнята. По покрития с каменни плочи под бяха наредени най-различни столове и маси. Отвъд арките вдигащият пара дъжд се лееше на завеси. Калният градски площад се беше превърнал в тресавище. Петнайсетина души се бяха скупчили зад камиона и чакаха реда си да се включат в евакуацията. Носеха оскъдните си вещи в плетени от трева торби или просто на главите си.

— А, госпожице, рано сте станали. — Като в много други търговски браншове в Западна и Централна Африка, собственикът на хотела беше ливанец.

— Стрелбата ме събуди — отвърна Кали и погледна въпросително собственика, който сложи пред нея голяма чаша кафе.

— Нали е кафе — каза той. — Няма как водата да не е преварена. — Вгледа се в дъжда навън. — Войниците, които изпрати правителството, са като бандитите на Хариби Дайс. Според мен, ако ООН не бяха изпратили наблюдатели, дори нямаше да дойдат да ни евакуират.

— Вчера бях в Банги. И там положението е като тук. Всички, които могат, бягат от страната.

— Знам. Имам братовчеди там. Мнозина мислят, че след като превземе Рафай, Дайс ще тръгне към столицата. Утре ще отида при семейството си и в края на седмицата ще заминем за Бейрут.

— Ще се върнете ли?

— Разбира се. — Изглеждаше изненадан от въпроса й. — Дайс все някога ще бъде победен.

— Говорите уверено.

— Госпожице, това е Африка. Тук всичко накрая се проваля. — И тръгна да вземе поръчката на шофьора на камиона, който току-що влизаше.

Кали изяде два от бананите, сервирани на масата й, и остави десет долара. По стандартите на Киву ливанецът беше богат, но тя изпита потребност да му даде нещо допълнително, може би само посланието, че на хората от външния свят им пука.

Беше паркирала взетия под наем ландроувър в калния двор зад хотела. Дъждът, барабанящ по покрива, звучеше като водопад. Тя наведе глава, докато газеше в лепкавата кал, затова видя пораженията едва когато се вмъкна под навеса. Четирите дупки от куршуми в предното стъкло не бяха проблем, нито счупените фарове. Можеше дори да се справи с едната спукана от изстрел гума, защото имаше резервна — но нямаше с какво да смени втората предна спукана гума.

Ядоса се. Обърна се рязко и потърси къде да излее гнева си. Площадът бързо се изпълваше с хора, които отчаяно искаха да напуснат района. Някои войници се опитваха да въведат ред, а други нехайно стояха във входовете, за да се скрият от дъжда. Никой не й обръщаше внимание.

— Мамка му — възмутено измърмори тя. Можеше да обвини всички или никого. Нямаше значение. Дори ако намереше онзи, който беше надупчил джипа й, нямаше да реши проблема, а без колата беше безпомощна като бежанците.

Преди да напусне Щатите, един опитен служител й беше казал израз, който тогава й се стори странен, но сега пасваше идеално. Африка отново печели. Ливанският собственик на хотела беше казал по същество същото. В Африка всичко се проваляше. Или времето беше лошо, или имаше болести и корупция, или глупави пияни войници, които използваха джипа й, за да се упражняват в стрелба. Ако не беше толкова жалко, положението щеше да е смешно като стар филм с Бъстър Китън, който непрекъснато се бори с ежедневните си проблеми и винаги губи.

Това обясняваше защо изстрелите, които беше чула, бяха толкова силни. Кали обиколи ландроувъра да огледа за други поражения. Единствената резервна гума над багажника сякаш й се присмиваше.

Нямаше да намери друга резервна гума в Киву, значи трябваше да отиде в Рафай с бежанците. Рафай не само беше по-голям град — там на власт бяха военните и магазините не бяха затворени. Ако купеше втора гума, можеше да се върне с празния камион, който щеше да дойде за следващата група бежанци.

Така обаче щеше да загуби цял ден, а тя нямаше време за губене.

Беше кацнала със самолет в ЦАР преди два дни и предполагаше, че ще има поне една седмица да си свърши работата. После научи за светкавичната атака на Хариби Дайс. Дойде в Киву колкото можа по-бързо, надяваше се, че ще влезе и ще излезе, преди той да опустоши града. Можеше ли да загуби един ден и пак да изпълни задачата си? Достатъчно далеч ли бяха хората на Дайс, за да й предоставят времето, от което се нуждаеше?

От друга страна, нямаше избор. Налагаше се да рискува. Ако й провървеше, щеше да се върне следобед. След това щеше отново да прецени положението и да вземе решение дали да се отправи по на север. Щеше да се обади по телефона с доклада си, след като намереше място в някой от камионите с бежанци. Извади портмонето си от раницата и пъхна две петдесетачки в джоба на късите си панталони.

Излезе изпод навеса и побягна обратно към хотела. Обущата й затъваха в лепкавата кал. Шофьорът се беше прегърбил над закуската си и лапаше следващата хапка още преди да е преглътнал предишната. До лакътя му имаше две празни чинии. На стола до него беше сложен картон „Марлборо“. Собственикът на хотела не смяташе да остави нищо за Дайс, така че продаваше евтино всичко.

Навън изрева още един тежък камион. За разлика от другите, той идваше от север. Тридесетината африканци на откритата платформа се опитваха да задържат над главите си някакъв найлон. Камионът спря пред хотела и десетки галони вода се изсипаха над кабината точно когато шофьорът, бял мъж, слезе. Водата се изля на главата му и потече по дъждобрана му. Той погледна към каросерията и сигурно направи някаква гримаса, защото децата горе изведнъж се разсмяха.

Мъжът прокара пръсти през мократа си коса и после изпръска децата. Те се разкрещяха от удоволствие. Кали не беше чувала детски смях, откакто бе пристигнала в тази страна. Ако се съдеше по вързопите, които вече разтоварваха от камиона, тези хора току-що бяха напуснали домовете си, а този човек беше успял да накара децата им да се засмеят. Реши, че работи в някоя организация за помощи и че се познават.

Което пък означаваше, че мъжът познава обстановката в страната.

Кали се обърна. Шофьорът нямаше да приключи скоро със закуската. Тя отново излезе под дъжда и се приближи до непознатия. Той не й обърна внимание. Помагаше на хората да слязат от камиона, предаваше децата на чакащите майки и хващаше под ръка старците, като им позволяваше да запазят достойнството си и в същото време се грижеше да не паднат. Беше два-три сантиметра по висок от нея. Тениската беше залепнала за гърдите му. Имаше атлетично телосложение — не уродливите мускули на борец, а стройното слабо тяло на човек, който работи усилено, за да си изкарва прехраната.

Мъжът вероятно почувства присъствието й, защото се обърна. Кали се стресна. Очите му. Беше безспорно красив, но сивите му очи с оттенъка на буреносни облаци приковаваха погледа. Тя не знаеше, че съществува такъв цвят, и изобщо не предполагаше, че е толкова привлекателен.

— Здравей. — Той се усмихна малко учудено.

— Здравей — отвърна Кали и се съвзе. — Идваш от север.

— Точно така. Намерих тези хора да излизат от джунглата на двадесетина мили оттук и реших да ги кача.

— Не работиш ли за организация за помощи?

Един слаб селянин му подаде клетка с птица. Мъжът я предаде на Кали, с което я включи в живата верига, която разтоварваше камиона.

— Не. Геолог съм. — Той протегна ръка. — Мърсър. Филип Мърсър.

Професията му я изненада. Тя разсеяно стисна ръката му и за втори път само за няколко минути се стресна. Макар и мокра, дланта му беше груба като кората на дърво и одраска кожата й. Кали почувства сила в краткото ръкостискане, но и нещо повече — увереност, самочувствие, добронамереност и пълна липса на лукавство. Той я погледна в очите и пусна пръстите й.

— А ти коя си?

— Кали Стоу. Работя в Центъра за контрол върху заболяванията в Атланта. Оперативен изследовател съм.

— Ако искаш, вярвай, но в момента болестите са последното, за което тези хора трябва да се тревожат.

Явно беше американец. Говореше с лека следа от акцент, който Кали не можа да разпознае.

— Забелязах. Може ли да попитам какво правиш тук? Той взе един железен казан от камиона и го сложи на земята.

— Търся полезни изкопаеми. Тя се засмя.

— Винаги съм си представяла златотърсачите с традиционните торбести дрехи, кирки на раменете и как дърпат някое упорито магаре.

— Единственото магаре тук съм аз. Правя услуга на един приятел.

— Моите приятелки ме молят да им пазарувам или да си говорим защо гаджетата им са пълни кретени. Трябва да се научиш да отказваш.

Беше ред на Мърсър да се засмее.

— Имаш право.

— Какво търсиш?

— Колтан, коломбит-танталит — отвърна Мърсър и като видя безучастното й изражение, добави: — Използва се в кондензаторите в микроелектрониката, предимно в мобилните телефони.

— Не ме разбирай погрешно, но се надявам, че няма да го намериш. Светът е препълнен с мобилни телефони.

— Е, да — съгласи се той. — И без това не намерих. Експедицията се финансира от ООН. Някакъв функционер от икономическия им отдел в Банги чул за ловец, който твърдял, че е открил колтан край река Чинко. По-вероятно го е пренесъл нелегално от Уганда или Конго, но човекът от ООН каза, че това е възможност да се открият работни места в района.

— И несъмнено да се издигне и да се махне оттук.

— Може би. Месец и половина пресявах безполезна кал и после чух, че сезонът на кръвопролитията започва отново. Изчаках, колкото се осмелих, и освободих работниците. Тръгнах вчера и видях тези хора по пътя.

— Утре смятам да замина на север. Лошо ли е положението там?

Мърсър спря да разтоварва камиона и я погледна в очите.

— Тъй като този кът на света не фигурира на много туристически карти, уверявам те, че работата ти тук е важна. Няма да се опитвам да те разубедя да не я вършиш, но ако трябва да тръгнеш нагоре по реката, трябва да го направиш днес. Веднага.

— Не мога — призна Кали. — Някакъв дрогиран хлапак е използвал джипа ми, за да се упражнява в стрелба тази сутрин. Трябва да отида в Рафай да си купя гума.

— Това го забрави.

Мърсър не се държеше снизходително, нито покровителствено, просто съобщаваше факт. Тя оцени това, но трябваше да пренебрегне съвета му.

— Няма начин. Трябва да отида.

Той приглади мократа си коса. Кали си помисли, че пресмята колко да й поиска за пътуването.

— Къде?

— Моля?

— Къде трябва да отидеш?

— Край река Сцила има едно село, на миля от мястото, където се влива в Чинко.

— Това е на цели сто мили на север. Много ли е важна работата ти?

— Един от изследователите ни е попаднал на медицински документи, написани от мисионер в края на осемдесетте години на двадесети век. Досега никой не им е обърнал внимание. Изглежда, хората в това село страдат от най-високия процент на заболеваемост от рак в света. В Центъра за контрол върху заболяванията смятат, че причината е генетична. Ако успеем да я изолираме, ами, досещаш се какво ще стане.

— Ще създадете генна терапия за превенция от рака. Кали кимна.

— И вероятно лечение. Трябват ми проби от кръв и тъкани.

— И ако не отидеш там преди Дайс, хората или ще бъдат убити…

— Или ще се разпръснат и няма да мога да ги намеря — довърши мисълта му тя. — Затова веднага дойдох тук.

— Говориш за по-далечно разстояние, отколкото планирах, но ще те закарам.

— Ще се върнеш там? — изненадано попита Кали.

— Защо според теб разтоварвам камиона? По пътя подминах много повече хора, отколкото можех да кача. Правителството не прави нищо за тях, затова някой трябва да им помогне. — Гласът му стана сериозен и малко тъжен. — Но при първия знак за неприятности ще се върнем.

— Добре.

— Ще потеглим веднага щом заредя с гориво.

— Много ти благодаря. Мърсър се ухили.

— Ще ми благодариш, когато се върнем в Щатите. Защо не изчакаш в кабината, за да не стоиш на дъжда?

Тя заобиколи очукания форд. Мърсър я гледаше и не знаеше какво да мисли. Беше сигурен, че ако не й беше предложил да я закара, тя щеше да се придържа към първоначалния си план. Видя го в упорито стиснатите й челюсти и напрегнатия израз в очите й. Кали Стоу вярваше в мисията си и едва ли нещо можеше да я спре. Възхищаваше се на това нейно качество, защото малцина го притежаваха.

Единият от бежанците, които беше докарал, тикна в ръката му два домата и Мърсър се трогна. Човекът беше загубил всичко — дори дома, където вероятно бе живял, откакто се беше родил, но въпреки това искаше да му благодари с може би единствената си храна. Мърсър внимателно огледа доматите, избра по-хубавия и му върна другия. Щеше да го обиди, ако му беше върнал по-хубавия. Селянинът докосна ръката му и кимна. Жена му се усмихна благодарно и прегърна децата си по-силно.

Мислите на Мърсър отново се насочиха към Кали. Като полеви изследовател за ЦКЗ, тя сигурно бе ходила в негостоприемни страни, но той се съмняваше дали е виждала такова нещо като в ЦАР. Въпреки това обаче бе описала стрелбата по джипа й само като неудобство. Тази увереност можеше се дължи единствено на опит. Мърсър подозираше, че ЦКЗ не подготвя хората си за подобни изпитания, затова предположи, че Кали има военна подготовка.

Това го накара да се почувства по-добре за пътуването на север. Имаше само едно оръжие, пистолет „Берета“, и предполагаше, че тя няма да се уплаши, ако му се наложи да го използва. Пък и Кали вероятно също беше въоръжена.

Изведнъж си я представи как държи пистолет и пулсът му се учести. Способността за насилие контрастираше с изящните й черти и чувствените устни. Призна пред себе си, че Кали е много привлекателна: нещо рядко за него напоследък, защото отдавна не бе мислил за жена от тази гледна точка — откакто жената, която мислеше, че обича, почина преди половин година.

А после се впусна в същите разсъждения, както след смъртта й. Каза й, че я обича, едва след като тя издъхна, и нямаше да има последици от признанието му. Все още не знаеше какво означава това, нито дори дали изобщо има някакво значение. Разговаря по този въпрос с най-добрия си приятел. Хари го посъветва да тъгува за нея известно време и може би до края на живота си да чувства загубата й, но да не позволява вината му да я превърне в нещо повече, отколкото е била. Обикновено да поиска съвет от Хари беше като да попита вегетарианец в кое заведение приготвят най-хубавите пържоли. Този път обаче старецът имаше право. Хари познаваше Мърсър по-добре от всички и знаеше, че вината го измъчва повече от всяко друго чувство.

Истината беше, че страхът от вина наистина не даваше покой на Мърсър, опасенията, че е могъл да направи повече, но не го е сторил. Тъкмо това го караше да влага толкова много усилия в професионалния си живот. Боеше се, че няма да може да се погледне в огледалото, ако знае, че се е провалил в нещо, което е опитал. И вместо да отстъпва пред предизвикателствата, Мърсър си поставяше все по-високи цели. Нямаше друго задължение да се върне на север освен желанието да помогне на онези, които не можеха да си помогнат сами.

Но като много други мъже, и той избягваше предизвикателствата, свързани с емоционалния живот. Вместо да си вземе отпуска след смъртта на Тиса Нгуен, се беше върнал в канадската северна полярна област, където имаше договор с „Де Беерс“. После бразилското правителство го изпрати за два месеца да оглави екип да разследва незаконна експлоатация на златни мини в амазонската джунгла. След това месец и половина дава консултации в Йоханесбург, последвани от два месеца работа с геолози в хранилището за ядрени отпадъци в планината Юка в Невада. Както предполагаше, работата не излекува раните, но той чувстваше, че белезите заздравяват, и може би затова видя в Кали Стоу привлекателна жена.

От резервоара изригна облак дизелово гориво и Мърсър бързо затвори клапана на маркуча. Мислите му се върнаха към настоящето. Огледа се и се натъжи. Хората се бореха за живота си, а той преоткриваше първия си проблясък на сексуално влечение.

Нави маркуча на скобата, монтирана зад кабината, и се качи в камиона. Съблече мокрия си дъждобран и го пъхна под седалката. Кали беше облякла суха риза в камуфлажни цветове и бе използвала грим, за да скрие тъмните кръгове под очите си, и червило да освежи устните си. Вероятно беше на около тридесет и пет, но с луничките си изглеждаше като ученичка. Мърсър се подсмихна на усилията й.

— Да, да, знам. Типично за жените. Не излизат никъде без грим. За твоя информация аз съм полеви изследовател за ЦКЗ от пет години и съм била на места, които приличат на рай. Чантичката ми с гримовете тежи точно сто и седемдесет грама и не ходя никъде без нея.

— Кожата ти е бяла и идеята не е лоша. Тя го погледна и се усмихна изненадано.

— Благодаря. Няма да повярваш колко много ме тормозят някои колеги.

— Прекарвам седем-осем месеца в годината далеч от дома си. Знам колко важни са дребните неща. Преди известно време в Канада работих с един човек, който носеше дистанционното управление на телевизора си. Каза, че като го държи, се чувства в хола си у дома. Въпреки че това вбесило жена му и децата.

Кали се засмя.

— А ти? Носиш ли нещо, което те кара да се чувстваш по-добре?

Мърсър стана сериозен.

— Не искам да прозвучи драматично, но това помага. — Извади пистолета си и го сложи на седалката между тях. — Реших, че трябва да знаеш.

Тя кимна.

— Да се надяваме, че няма да ни потрябва.

Джунглата започна само метър и половина след последната сграда на града. Буйната зелена растителност се извисяваше от двете страни на тесния черен път и сякаш се движеха в тунел. През първия половин час минаха покрай групи окаяни бежанци, които бавно и мъчително вървяха на юг към Киву. Мърсър спря до всяка, за да им каже, че ако на връщане има място, ще ги вземе, но въпреки това ги предупреди да побързат. Никой от местните жители не беше виждал или чувал за армията на Дайс, но Мърсър и Кали оставаха бдителни.

Дъждът започна да отслабва и макар че чистачките на предното стъкло скърцаха като нокти по черна дъска, Мърсър не ги изключи. От дърветата се стичаше вода и за да забележи евентуална засада, трябваше да има ясна видимост.

След два часа път и един час, след като видяха последната група бежанци, наближиха бързата Сцила. Калната кафява река беше широка само петнадесет метра там, където се вливаше в Чинко. Единственият начин за преминаване беше със сал, направен от празни варели, завързани с тел и постлани с метална плоскост. Мърсър се зарадва, като видя, че преди да избяга, лодкарят е пробил няколко варела и салът е потънал до половината до отсамния бряг. Ако бе тръгнал покрай Чинко от Судан, както твърдяха слуховете, Хариби Дайс трябваше да измине най-малко петнадесет мили на изток до мястото, където можеше да пресече реката.

— Според докладите селото, което търся, е на около миля вляво — каза Кали. Проговаряше за пръв път от двадесет минути.

Мърсър погледна джунглата. Районът, където двете реки се срещаха, беше сравнително равен, но Сцила минаваше през поредица хълмове и бреговете й бяха стръмни и кални. Нямаше път, а само тясна пътека, която лъкатушеше по скалата, извисяваща се на двадесет и пет метра. Той спря до изоставената барака на салджията и изключи двигателя. Чу се шуртенето на реката, трополенето на капките, падащи от листата на дърветата, и крясъците на птиците.

— Готова ли си? Кали го погледна.

— Ще си вземеш ли пистолета?

— Естествено.

— Тогава съм готова.

На път към селото минаха покрай стара открита мина, изкопана на върха на скалата, лабиринт от преплетени окопи, покриващи около четири акра. Дълга стена служеше като бент, за да не позволява на мръсната вода да изтече в реката. Според Мърсър наводнените ровове бяха дълбоки поне три метра, но можеше да са и по-дълбоки. Той спря с гръб към стръмния бряг и реката, клекна, загреба шепа влажна пръст и я преся през пръстите си. Кали застана до ръба, извади от раницата си малък фотоапарат и направи десетина дигитални снимки.

От ерозията Мърсър предположи, че мината е отпреди петдесетина години, а може би и по-стара. Докато разсъждаваше върху несъответствията, осъзна, че всъщност може да определи точната година, когато е разработена мината, и от кого, и в същото време да отговори на загадката с високата заболеваемост от рак в селото. Огледа се по-внимателно. Отсрещният бряг на реката бе предимно от черен гранит, а отсамният съдържаше интрузивен базалт.

— Мисля, че може да забравиш за генната си теория — каза той, стана и избърса ръката си в панталона.

Кали го погледна предпазливо.

— Защо?

— Не съм сигурен. Трябва да разговаряме със селяните, за предпочитане старци. Хайде.

— Дай ми минута — помоли тя. — Трябва да си напудря носа.

— Да си напудриш… О, загрях. Разбира се.

Той остана до шахтата, а Кали влезе в джунглата.

— Не се отдалечавай — извика Мърсър.

— Ама че си извратен. Обичаш да слушаш, а? — Тя определено го закачаше.

— Обикновено гледам.

— Не се тревожи. Няма да отида по-надалеч, отколкото изисква благоприличието.

След пет минути я извика.

— Още малко — отвърна тя. — Господи, как наричат в тази част на света „отмъщението на Монтесума“?

— Чувал съм, че в Индия му викат Хинду Туш, а в Египет „проклятието на фараона Тут“ или „фараонски задник“. Мисля, че в тази част на Африка нямат израз за чревно разстройство.

— Хитро. — Гласът й прозвуча по-силно, а не напрегнато като преди. След минута Кали излезе от джунглага. Не изглеждаше зле, въпреки неприятностите си.

— Добре ли си?

— Да. За щастие, когато получа „течението на река Конго“, ми минава бързо.

— Искаш ли да ти нося раницата?

— Не, благодаря.

Селото се намираше на върха на скалата, откъдето се виждаше реката долу. Десетина акра джунгла бяха изсечени и засети и засадени със земеделски култури, предимно маниока. Няколко кучета обикаляха кръглите колиби, две завързани за колчета кози незаинтересозано наблюдаваха приближаването на Мърсър и Кали. Телата им бяха мършави, а брадите — проскубани. Едва когато стигнаха до площада, първият човек излезе да ги посрещне — дете на пет-шест години с огромна фланелка на „Манчестър Юнайтед“, която стигаше до коленете му. Жена с басмена рокля изскочи от една кръгла колиба и прибра детето. След няколко секунди от същата колиба излезе старица. Лицето й беше овално и толкова набръчкано, че очите й се виждаха само по отразената в тях светлина. Подпираше се на бастун, направен от корен на дърво, и носеше безформена рокля, която напълно закриваше пълното й тяло. Каза нещо на непознат за Мърсър език. Тонът й беше обвиняващ. Гласът й беше силен и стресна птиците, които се разхвърчаха, и прогони едно от кучетата с подвита между краката опашка.

— Pardon, madam — каза Мърсър. — Parlez-vous Francais?[56]

Жената млъкна и за миг застана неподвижно като статуя, оглеждаше изпитателно двамата бели, а после се обърна към колибата и измърмори нещо. Майката се появи отново, притиснала детето до гърдите си.

— Аз знам английски.

— Още по-добре — усмихна се Мърсър. — Ние сме американци.

Старицата каза нещо на младата жена и тя пусна детето на земята и се върна в колибата. Изнесе ниско столче и го сложи зад възрастната жена, която вероятно й беше майка, по-вероятно дори баба. Старицата седна, като въздъхна тежко. Мърсър почти очакваше, че столчето ще се разпадне под тежестта й.

Двамата с Кали се приближиха и приклекнаха до босите й крака. Жената миришеше на пушек от дърва и на животински изпражнения. От входовете на другите колиби ги гледаха хора — повечето жени и всичките възрастни.

— Къде са младите? — попита Кали.

— Отишли са в джунглата — огорчено каза Мърсър. — Виждал съм същото и преди, на други места, в други войни. Дайс се е развилнял и всеки, който може, е избягал, а старците и болните са останали.

— Господи, това е…

— Знам. — Младата майка сигурно беше останала, за да се грижи за бабата, макар че Мърсър не разбираше защо не е взела детето си и не е избягала. Вгледа се по-внимателно в момиченцето и разбра защо. Детето имаше тумор на врата, възпалена зачервена топка с големината на портокал, която скоро щеше да затрудни дишането му и да го задуши. Рак. Защо някой би забавил бягството си с дете, което и без това скоро ще умре?

— Много си смела, че си останала — бавно каза Мърсър.

Младата жена не отговори, но очите й се напълниха със сълзи.

— Имам камион близо до сала, който преминава Чинко. Мога да ви взема до Рафай.

Сълзите й изведнъж пресъхнаха и стоическото й изражение разцъфна в усмивка.

— Кажи на другите да се приготвят — добави той. — Може да потеглим след няколко минути.

— От правителството ли сте?

Мърсър не искаше да й обяснява, че правителството на страната й е изоставило всички на север от Киву.

— Да.

Тя извика на селяните. Мнозина вече бяха излезли от кирпичените си колиби, но за секунди отново влязоха в домовете си, за да съберат всичко ценно, което младите не бяха взели, когато бяха избягали.

— Какво знаеш за мината на скалата над реката? — попита Мърсър, но тя не отговори. — Дупката в хълма. Знаеш ли кой я е изкопал?

Младата жена заговори на старицата, която отвърна надълго и нашироко, после обясни:

— Един бял човек дошъл, когато баба ми била дете платил на мъжете да изкопаят много дупки и после заминал със сандъци, пълни с пръст. След време дошли други хора. Накарали мъжете от нашето село да изкопаят още дупки и отнесли още пръст. Мърсър изчисли наум периода.

— И скоро след това хората от вашето село са започнали да се разболяват? — попита и докосна врата си на сьщото място, където момиченцето имаше тумор.

Младата жена хвана ръката на дъщеря си.

— Така казва баба ми. Много деца умрели и много се родили с… — Не можа да намери думи да опише бебетата, обезобразени от опустошителното въздействие на остро радиоактивно облъчване; много от тях вероятно дори не бяха поели първия си дъх.

Мърсър се обърна към Кали.

— Мисля, че тук Съединените щати са копали за уранинит през Втората световна война.

— Уранинитът е бил докаран от Конго — веднага каза тя и добави: — Използва се в атомните бомби, нали? Преди месец по „Хистъри“ гледах един филм за проекта „Манхатън“. Там казаха, че нашият уран е от Конго.

— Не съм сигурен. Но някой е изкопал нещо оттук и ако се съди по възрастта на старицата, предполагам, че е станало през Втората световна война. Скоро след това селяните са започнали да страдат от радиоактивно облъчване. И после са установили, че тук е най-високият процент на заболеваемост от рак на света. Човекът, направил първото медицинско проучване, вероятно е решил, че мината е напоителни канали или нещо друго, и не е свързал нещата. Обикновено уранинитът не е опасен. Трябва да бъде пречистен, докато нивото на радиация стане достатъчно високо, за да причини заболяване. Но тук очевидно не е така. Естествената концентра-ция на уран 235 е била достатъчно висока, за да предизвика дефекти по рождение и рак.

Старицата заговори на внучката си и тя отново влезе з колибата и донесе нещо. Изпусна го, докато го подаваше на Мърсър. Той го вдигна и го разгледа. Беше метална манерка с непромокаема брезентова калъфка. Сиво-маслиненозеленият плат беше протрит и лесно се късаше, но инак манерката беше непокътната. Приличаше на военна. Мърсър я извади от калъфката и на земята падна листче, на което пишеше: „Собственост на Честър Бауи“. Мърсър го показа на Кали.

— Името е американско. Май в „Хистъри“ нещо са се объркали.

Младата жена преведе думите на баба си.

— Първият човек е дал това на бащата на дядо ми.

Старицата бръкна в пазвата си и извади нещо, окачено на каишка — парче метал, закрепено с телена скоба.

— А мъжете, които дошли по-късно, й дали това. Възрастната жена даде нещото на Мърсър. Беше сплескан куршум. Мърсър я погледна. Тя вдигна полата си и оголи единия си дебел прасец. Черната кожа беше набръчкана от малък белег от външната страна. Тя изви крак и Мърсър видя много по-неприятна изходна рана. Кожата беше лъскава и сива дори след толкова години.

— Те убили мнозина работници, след като приключили с копаенето — каза внучката. — Използвали бързи оръжия и само малцина избягали в джунглата. Бащата на дядо ми и всичките му братя загинали.

Кали погледна Мърсър.

— Не разбирам. Американците са убили миньорите, за да скрият какво са направили?

— Не мога да повярвам — отвърна той, въпреки че доказателството беше в ръката му. Знам, че проектът е бил обвит в тайна, но американци да убиват невинни селяни?

— Ако не са били американци, тогава…

Мърсър не й позволи да довърши въпроса си. Краткото затишие, отсъствието на вездесъщите звуци на джунглата го накара да пристъпи към действие. С едно-единствено светкавично движение той блъсна Кали на земята и я закри с тялото си. В същия миг зад тях се разнесе стрелба на автоматично оръжие.

Старицата беше улучена с два куршума в гърдите. Тлъстините й се разтресоха от удара и тя падна от стол-чето. Внучката й и детето бяха пронизани в коремите и главите и умряха още преди телата им да се свлекат на земята.

Последваха дивашки викове и още изстрели. Части от армията на Хариби Дайс нападаха уединеното село. Мърсър видя момче с автомат АК — 47, голям колкото него. Слабото му тяло се тресеше, сякаш се бе допряло до оголена електрическа жица, докато стреляше в една — та колиба.

Първият инстинкт на Мърсър беше да спаси колкото може повече хора от атаката. Имаше обаче само писто — лет, затова избра втория вариант — да спаси себе си и Кали. Камионът беше на една миля, а бунтовниците щяха да се нуждаят най-малко от десетина минути, за да задоволят жаждата си за кръв. Имаха шанс, ако никой не ги видеше.

Отмести се от Кали, грабна раницата й и запълзя към колибата на старицата. Усети, че Кали го следва. Кирпичените стени ги скриха от бунтовниците, но иначе не предлагаха практична защита. Мърсър се изправи, погледна Кали в сумрака, за да се увери, че е добре, после проби с ритник задната стена. Рехава растителност се спускаше към реката. Хрумна му да побягнат натам, но наклоненият бряг не предлагаше укритие. Щяха да ги застрелят много преди да стигнат до водата и дори да успееха, пак нямаше къде да се скрият там. Бяха хванати в капан между армията на Хариби Дайс и Сцила.

Така че той поведе Кали към живия плет, като несъзнателно извади пистолета си и го зареди. Даде й раницата, за да освободи ръцете си.

Нападателите стреляха от джунглата по-нагоре по реката. Мърсър бутна Кали пред себе си. Ако ги атакуваха в гръб, той щеше да поеме първия куршум и се надяваше, че саможертвата му ще я предпази. Вървяха приведени. Мърсър държеше ръката си на гърба й, за да контролира крачките й. Всяко рязко движение би привлякло погледа и на най-неопитния боец.

Бунтовниците запалиха една от колибите, вдигна се пушек. Някой вътре изпищя, когато сламеният покрив пламна, сякаш беше залян с бензин. Покривът се срути в експлозия от искри и писъкът заглъхна. Стрелбата не спираше. Щом едно оръжие замлъкнеше, друг бунтовник намираше мишена и откриваше огън.

Мърсър не смееше да погледне кръвопролитието зад тях. Вече беше виждал тази гледка. Бе останал сирак след такава атака само на петстотин мили оттук. Ръката му на гърба на Кали крепеше нея, но и него.

Зелената ивица свършваше на петдесетина метра от края на селото. Мърсър и Кали спряха в сянката на едно дърво. Той най-после се обърна. От няколко колиби се вдигаше на талази пушек. В мъглата се движеха неясни силуети. Някои стреляха, други падаха. Никой не гледаше към тях. Дайс явно предполагаше, че ще завладее селото бързо, и не беше разположил постове по периметъра.

Мината беше на стотина метра. Окопите щяха да им осигурят укритие, а джунглата отвъд беше гъста и непроходима. Мърсър се огледа и набеляза маршрута им, докато друга част от съзнанието му се справяше с прилива на адреналин. Кали изглеждаше почти спокойна. Очите й бяха широко отворени, тялото й — отпуснато и готово.

— Ще успеем — прошепна тя и намести раницата на раменете си.

— Знам. — Мърсър се опита да вложи увереност в гласа си.

Запълзяха по влажната земя. На половината разстояние Мърсър видя двама бунтовници да пресичат насипа между мината и ръба на скалата. Значи Дайс все пак бе изпратил постове. Бойците тичаха, нетърпеливи да се включат в касапницата. След няколко секунди щяха да ги видят.

Мърсър боравеше умело с пистолета „Берета“, но от това разстояние нямаше шанс. Наблизо нямаше къде да се скрият. Вдигна оръжието. Устата му пресъхна. Момчетата се приближаваха. На слабите им гърди бяха кръстосани патрондаши. Краката им бяха обути със сандали, направени от автомобилна гума. Автоматите им АК-47 бяха очукани, но вършеха работа. Намираха се на тридесетина метра, когато единият ги забеляза и зяпна от изненада. Другарят му ги видя миг по-късно, смръщи се свирепо и понечи да насочи автомата си и да стреля.

Мърсър — вече се беше прицелил — натисна спусъка. Първият бунтовник падна. Вторият изстрел беше прибързан и Мърсър беше сигурен, че куршумът е излетял твърде високо, но другият младеж изпусна калашника, хвана се за рамото, изкрещя и се строполи на земята.

Кали и Мърсър скочиха и побягнаха. Отличителният пукот на пистолета предизвика зловещо затишие в стрелбата в селото, затишие, което продължи достатъчно, за да изминат още тридесет метра, преди бунтовниците да започнат да стрелят по тях.

Рояци 7. 62 милиметрови куршуми пронизваха въздуха и изравяха в краката им кратери, големи колкото юмрук. Един улучи нещо твърдо в раницата на Кали — това спаси живота й. Тя се хвърли на земята. Пет-шест куршума изсвириха над нея.

Без да намалява крачка, Мърсър я изправи и я блъсна към рова на три метра от тях. Кали се претърколи и падна вътре. Той я прескочи, блъсна се в отсрещната стена на широкия два метра и половина ров и се плъзна в зловонната вода.

— Раниха ли те? — задъхано попита Мърсър и изплю водата от устата си.

Тя свали раницата от гърба си, огледа дупката от куршума, после завъртя глава. Бузите й бяха зачервени, дишаше тежко.

— Хайде. — Мърсър я хвана за ръка и нагази в дълбоката до бедрата вода. Бунтовниците щяха да стигнат до откритата мина след по-малко от минута. Значи те трябваше да се скрият в лабиринта и чак после да търсят изход.

Краката им се плъзгаха по калното дъно и трябваше да размахват ръце, за да запазят равновесие. Тръгнаха към вътрешността на мината, за да не могат стрелците по периметъра да ги открият лесно. Мърсър нямаше представа колко от хората на Дайс ще тръгнат след тях, вероятно всичките, но мината се простираше на четири акра, така че водачът на бунтовниците едва ли имаше достатъчно бойци да я обкръжат цялата.

Стените от пръст бяха отвесни, ъглите — остри. Гледката към оловносивото небе се смали до разпокъсани ивици, сякаш вървяха между небостъргачите в Манхатън. Мърсър не бе огледал мината внимателно и нямаше представа откъде се излиза, но обостреното му чувство за посока беше закалено през годините работа в триизмерната мрежа от тунели във въглищни, златни и диамантени мини. И въпреки че слънцето беше скрито зад облаците, той можеше да определи посоката.

Две минути след като скочиха в рова, той прецени, че са изминали една четвърт от разстоянието. Чу гласове зад тях. Бяха далеч и това означаваше, че бунтовниците току-що са стигнали до мината, но той все пак закрачи по-бързо. Някой изстреля поне половин пълнител и другарите му го насърчиха с викове. Терористите явно не знаеха къде е плячката им.

— Знаеш ли къде отиваме? — попита Кали.

— Не съвсем — призна Мърсър. — Но трябва да се отдалечим от реката. Дайс сигурно е поставил войници покрай главната шахта. Мисля, че е най-добре да стиг — нем до отсрещната страна на мината, възможно по-близо до джунглата, и да се надяваме, че ще се измъкнем.

— Води тогава.

Някои изкопи бяха дълги и прави, други бяха задънени или се разклоняваха в безброй странични ровове. Мърсър оглеждаше ръбовете над тях в случай, че бунтовниците са успели да стигнат до вътрешността на мината и ги търсят.

Завиха зад поредния ъгъл.

— По дяволите!

— Какво има?

— Клонът на дървото над лявата стена. Преди минута минахме оттук. Обикаляме в кръг. — Мърсър се обърна, после погледна небето. Вече не можеше да определи къде се е скрило слънцето зад носените от вятъра облаци. Започна да ръми.

Той поведе Кали по обратния път. Усети леко колебание в стъпките й. Не я обвиняваше.

Младият бунтовник вече беше убил трима души днес, но искаше още. Приятелят му Сими щеше да изреже шест нови резки на приклада на автомата си. Той скочи в изкопа и хукна по лабиринта, търсеше белите хора.

Изведнъж видя, че обикновено спокойната вода се плиска в стената на канала. Значи бяха близо. Хлапакът затича по-бързо. Гумените му сандали шляпаха досами ръба на рова. Зави зад следващия ъгъл и ги видя. Бяха долу и тичаха към него. Краката им шляпаха във водата, главите им бяха наведени.

Той спря и се приготви да стреля — и изведнъж нещо го удари в рамото. Краката му се плъзнаха, но докато падаше, успя да се извърти и да се вкопчи в пръстта. Свлече се в изкопа. Автоматът се заклещи под гърдите му.

Мърсър спря и вдигна пистолета, но се поколеба дали да стреля в беззащитното ранено момче. Кой знае колко хора беше убило това дете войник, колко жени беше изнасилило и колко страдания беше причинило! В този момент обаче това нямаше значение. Мърсър не можеше да го застреля хладнокръвно. Хукна и сграбчи тънкия му глезен. Бунтовникът изкрещя на другарите си, но Мърсър го дръпна долу.

Хлапакът цамбурна във водата и Мърсър заби юмрук в лицето му и му счупи носа и поне няколко зъба. Момчето се отпусна. Щеше да е в безсъзнание поне час. Мърсър го нагласи така, че да не се удави, прибра пистолета в плоския кобур, зашит отзад на кръста му, и взе автомата.

Кой ли беше прострелял хлапето? Възможно ли беше в района да има правителствени войски? Те ли бяха застреляли втория бунтовник, докато двамата с Кали бяха приковани на открито? Мърсър беше сигурен, че вторият му изстрел не е улучил целта.

Над лицето му премина сянка. Той се обърна и стреля, без да прикладва. Първите два куршума разпръснаха пръстта от ръба на изкопа, но останалите три пробиха уголемяващи се тъмночервени дупки в гърдите на друг бунтовник. Миг по-късно трети боец се наведе в рова, насочи оръжието си и осея канала с куршуми.

Автоматът в ръцете му подскачаше и изстрелите бяха неточни. Мърсър и Кали побягнаха към следващия ъгъл. Зад тях се разнесе отчаян вик: бунтовникът бе надникнал в мината и бе видял облака кръв, образуващ! се около приятеля му. Дотърчаха още трима и всички заедно скочиха в изкопа и хукнаха след белите.

Мърсър и Кали тичаха, хванати за ръце, придържаха се към късите отсечки на канала и завиваха ту наляво, ту надясно, за да се скрият, но Мърсър знаеше, че лесно могат да ги проследят. На следващия завой той бутна Кали пред себе си и се долепи до стената. Бунтовниците не се стараеха да се движат тихо и идваха като атакуващи крокодили. Мърсър изчака още две секунди и се показа.

Вдигна автомата и уби първия още преди той да осъзнае, че са му устроили засада. Вторият падна миг по-късно. Третият се хвърли във водата и Мърсър изстреля последните два куршума в мястото, където потъна. Трупът изплава на повърхността с две дупки в гърба. Мърсър хвърли калашника и хукна след Кали.

Настигна я точно когато тя завиваше зад ъгъла. На двадесетина крачки, в средата на изкопа, стоеше бунтовник с гранатомет под мишницата. Мърсър и Кали се хвърлиха във водата в мига, в който от гранатомета излетя ракета. Горяща диря от огън и пушек се стрелна в рова. Ракетата се заби в отсрещната стена, взриви се и проби в насипа четириметрова дупка, която раздели наводнените изкопи от стръмния бряг.

Мърсър изскочи от водата и изстреля два куршума в гърдите на терориста. И в същия миг осъзна какво се е случило. Дигата беше пробита и застоялата вода започна да нахлува през дупката, разширяваше я и рушеше стените. Течението ги повлече. Не можеха да запънат крака в калта на дъното, нито да се хванат за ронещите се стени.

Нивото на водата се повиши и безмилостният поток ги понесе. Мърсър изруга. Кали се вкопчи в ръката му. Излетяха през отвора и сякаш се носиха цяла вечност.

После се стовариха тежко, превъртяха се в течението и се плъзнаха надолу сред гъста утайка от вода и кал. Мърсър изпусна пистолета.

Паднаха в реката. Успяха да изпълзят на брега, давеха се и кашляха, едва си поемаха дъх. Вдигнаха глави и…

Мъжът пред тях беше огромен, почти два метра, с широки гърди и глава като гюле. И само мускули. Носеше бойни дрехи и кожен елек. Лицето му бе студено. Жалките фигури в краката му се отразяваха в слънчевите му очила. Кобурът на колана му беше достатъчно голям, за да побере картечница. Той извади незапалената пура от устата си и се изсмя презрително.

— Добре дошъл в ада, господин ЦРУ. — Извисяващият се застрашително бунтовник свали очилата си и се видяха хлътналите му фанатични очи. — Аз съм генерал Хариби Дайс… и скоро ще стана император.

Централноафриканската република

Завързаха ръцете на Мърсър и Кали, повлякоха ги към селото и ги хвърлиха в една от малкото неразрушени колиби. Взеха им всичко, като особено старателно и дълго претърсваха Кали. Израженията им не оставяха съмнение какво я очаква, след като Дайс приключи с тях.

Двама бойци застанаха на пост пред колибата, а другите продължиха да опустошават селцето сред хор от писъци и изстрели.

— Няма страшно — прошепна Мърсър и затътри крака по пръстения под, за да се приближи до Кали. Дрехите им бяха мокри и въпреки тропическата жега и двамата трепереха.

— Да не си се побъркал? — изсъска тя. — Само след час ще те застрелят, а мен ще ме изнасилят и убият.

— Не. Слушай. Мисля, че не сме сами. Хлапакът, който падна в мината, беше застрелян в гърба, и мисля, че не улучих втория, преди да стигнем до изкопа. Убиха ги други хора, конкурентна фракция, може би дори правителствени войски.

— Дано. Но не е ли по-логично да са били застреляни от свои хора? Моля те, млъкни и ме остави да помисля за секунда.

Но Кали не получи секундата си. Хариби Дайс вмъкна огромното си туловище в кирпичената колиба с тръстиков покрив и сякаш понижи температурата с десет градуса с присъствието си. Не свали слънчевите си очила, въпреки че вътре цареше сумрак. Димът на пурата му замаскира смрадта на мизерия и нещастие.

От края на ножницата на камата му по прашния под капеше кръв. Той се приведе и се втренчи в пленниците.

— ЦРУ сигурно нямат високо мнение за мен, щом са изпратили само двама души, при това единият жена. — Говореше бавно, с плътен, властен глас.

— Не сме от ЦРУ — каза Кали и попречи на Мърсър да спечели малко време, като отговори на френски. — Аз съм от Центъра за контрол върху заболяванията, ЦКЗ.

— Аха — отвърна Дайс, сякаш беше чувал за тази институция. — Това е клонът на ЦРУ, който контролира заболяванията и ги разпространява в Африка, като се преструва, че ваксинира децата ни.

— Не, не е част от ЦРУ — разгорещено отговори Кали. — Дойдох да предотвратя разпространението на болестта. Надявам се да спася децата ви.

Той небрежно я зашлеви с опакото на ръката си. Мърсър се вцепени. Огромният пистолет на Дайс изведнъж се допря до челото му.

— Още една лъжа и ще я ударя с юмрук. Дошли сте тук да разпространявате СПИН и да ме заразите така, както ЦРУ се опита да убие брат Фидел, като напълни Куба с прасета.

Едва след няколко мига Мърсър проумя изопаченото тълкуване на Дайс. Водачът на бунтовниците мислеше, че атаката в Залива на прасетата наистина е нападение на прасета. В друго време и на друго място би се засмял.

— Вие сте убийци, изпратени да ме ликвидирате и да сложите край на моята революция. — Дайс пак се обърна към Кали. — Ти носиш болестта, нали? Аз трябва да те пожелая, защото си бяла. И когато свършим, ще ми кажеш, че си болна от СПИН.

— Да. — Кали явно се подиграваше на тъпотията му. — Дошли сме да те убием с болест, от която ще се мъчиш с години.

— А ти? — Той се обърна към Мърсър, без да отмества пистолета. — Каква болест носиш?

В същия миг Мърсър забеляза бял мъж, който мина пред отворената врата на колибата. Беше с бойни дрехи и носеше автомат. Движеше се с професионална лекота и грациозност, като сянка в пушека на горящите колиби. Сигурно беше от ООН, някой от белгийските войници, които пазеха Киву, бойци, изпратени на север да ускорят евакуацията. А щом имаше един, значи имаше и други. Мърсър погледна Хариби Дайс и се постара да отговори безразлично.

— Оптимизъм.

Африканецът се засмя.

— Това е нещо, което не можеш да разпространиш в Африка.

— Знам.

Чернокожият се изправи и прибра оръжието си в кобура.

— Мисля да не рискуваме с вас двамата. Обявявам ви за шпиони на ЦРУ и ви осъждам на смърт. Екзекуцията ще е по залез-слънце.

— Видя ли онзи човек? — попита Мърсър, щом Дайс излезе.

Кали се облегна на него и напрежението сякаш напусна тялото й.

— Да. Какъв е според теб?

— Мисля, че е миротворец от ООН. И сигурно не е сам. Те заемат позиции. Приготви се да побегнеш веднага щом атакуват. Можеш ли да си развържеш ръцете?

— Дори не ги усещам.

— Няма значение. Щом нападнат, ще пробием с ритници задната стена на колибата и ще се спуснем право към реката. Камионът е само на една миля надолу по течението. Трябват ни три минути преднина и ще избягаме.

Допълзяха до стената и подпряха крака в нея. Един-два силни ритника вероятно щяха да съборят цялата колиба. Стръмният бряг беше само на два-три метра. Мърсър за миг се изпълни с надежда и зачака атаката, но после тялото му се отпусна и той се замисли трескаво. Войниците на ООН сигурно бяха видели залавянето им и не би трябвало да чакат до последната минута, за да нападнат. Може и да не бяха много, но пък Мърсър сам беше убил Петима-шестима бунтовници, а нямаше тяхната военна подготовка. Вероятно имаше повече опит, но не притежаваше бойните им умения. Дори да не атакуваха цялата армия на Дайс, те знаеха къде държат него и Кали и можеха да ги спасят.

След още няколко минути Кали въздъхна:

— Грешим.

— Е, всички правят грешки.

Тя му се усмихна криво и имитира гласа на Хариби Дайс:

— „Това е нещо, което не можеш да разпространиш в Африка“. Ако навън наистина има сили на ООН, ще изчакат до залез-слънце и ще атакуват тогава. Аз бих постъпила така на тяхно място, но за нас ще е късно.

Познанията и за военната тактика противоречаха на онова, което му беше разказала за себе си. Мърсър отново се запита дали Кали не служи в армията.

— Коя си ти?

— Казах ти. Работя в ЦКЗ.

— А преди това колко време беше в армията?

— Какво те кара да мислиш, че…

— Необичайното ти спокойствие преди битка. Тя отмести поглед.

— През 2005 година бях пленена от въстаници сунити в Багдад. Никой не разбра, че съм изчезнала.

— Какво правеше там?

— Бях медик в Националната гвардия. Откъснах се от моята част точно преди да се натъкнат на засада. Нашите хора открили джипа ни чак след три дни и разбрали, че не съм единият от четирите изгорели трупа вътре. Минаха още пет дни, докато Специалните сили ме измъкнат.

Мърсър се накани да попита защо медиите не са отразили случая, но замълча. Военните цензори сигурно бяха потулили въпроса. Причините щяха да останат завинаги заключени в някоя папка — и в паметта на Кали.

Напрегнато мълчание изпълни колибата. Дори селото утихна.

— Не ме изнасилиха — след минута добави Кали.

— Моля?

— Казах, че не ме изнасилиха. Искам да го знаеш. В момента съм уплашена до смърт, но иракчаните не ме докоснаха, и си мисля, че и хората на Дайс няма да го направят.

— Радвам се. — Не можа да измисли какво друго да каже.

Протегна ръка, доколкото му позволяваше въжето на китките, и стисна пръстите й. Зачакаха спасението, което изглеждаше все по-малко вероятно с всяка секунда.

Половин час преди слънцето да залезе, угасна и последната искра на надежда, защото белият войник, когото бяха видели, неочаквано влезе в колибата. На светлината на фенера, който носеше, се видя, че е грамаден като Хариби Дайс и също толкова мускулест. Чертите му бяха източноевропейски. Имаше оредяла руса коса и дебели отпуснати устни. Единото му око беше скрито под черна превръзка, която не можеше да покрие белега, спускащ се от слепоочието до носа му. Другото му око беше насълзено, синьо и малко, и изпълнено със злоба. Нараняването явно го беше увредило, защото превръзката беше влажна от сълзене и той разсеяно я бършеше с пръст, докато гледаше двамата пленници.

Мърсър познаваше този тип хора. Мъжът явно беше от Специалните сили на бившия Варшавски договор и след разпадането му бе станал наемник. Презрително отблъснати от страните, които ги бяха направили убийци, мнозина елитни войници продаваха уменията си на свободния пазар. Докато западните правителства съсредоточаваха усилията си да попречат на руските ядрени учени да продават уменията си на терористични организации, редица висококвалифицирани войници се бяха включили в същите терористични групировки, за да обучават следващото поколение бойци. Страхът, че ядрено устройство може да попадне в лоши ръце, беше напълно реален, но вероятно по-непосредствената заплаха бяха хилядите фундаменталисти с умения, съперничещи на най-добрите специални сили в света.

Хариби Дайс влезе в колибата и потупа наемника по рамото. Мъжът рязко се обърна и Дайс се дръпна. Мърсър се зачуди. Та нали командваше войници, известни с бруталната си жестокост, и имаше самочувствие, дължащо се на огромния му ръст… но въпреки това се страхуваше от наемника.

— Какво ти казаха? — Акцентът на белия мъж беше силен, гласът му беше плътен като на Дайс.

— Няма какво да казват — отвърна водачът на бунтовниците с нещо като уважение. — Ще намерим, каквото търсим.

— Не ми харесва, че бяха тук, когато дойдохме.

— На мен също, Поли — съгласи се Дайс. — Хората ми са ги видели да влизат точно преди атаката. Ще отнесат в гроба онова, което са научили.

— Не знаем кой ги е изпратил.

— Американци са. Сигурно са от ЦРУ. Наемникът огледа Мърсър и Кали. Не изглеждаше смаян от външността им.

— Според мен не са от ЦРУ.

— Тогава ни изтезавай и разбери, тъпо копеле. — Избликът на Кали изненада и тримата мъже. Мърсър стисна ръката й, но тя продължи: — Набийте бамбукови трески под ноктите ни. Заровете ни в жарава. Правете каквото искате. Накрая ще разберете, че аз работя за Центъра за контрол върху заболяванията в Атланта, а Мърсър е тук от страна на ООН. Ако случайно не сте разбрали, вашата малка революция предизвика хуманитарна криза, която уби много хора и принуди хиляди да напуснат домовете си.

Поли я погледна за миг и без да пророни и дума, излезе. Дайс го последва. След минута нахлуха четирима млади бунтовници. От думите на Дайс Мърсър и Кали знаеха какво ги чака, но не и че ще е толкова скоро. Кали изпищя, а Мърсър се изправи, изрита автомата от ръцете на единия хлапак, хвърли се върху втория, събори го на земята и скочи върху него с цялата си тежест. Дъхът на младежа го блъсна с воняща комбинация от спарен алкохол и гранясало месо. Мърсър го удари с глава и тъкмо понечи да го изрита, когато третият боец стовари приклада на калашника си в бъбрека му.

Мърсър се преви от пронизваща болка, но успя да се претърколи и дървеният приклад този път го удари отзад по крака. Мърсър продължи да се търкаля, докато боецът го обсипваше с удари — размахваше автомата като тояга. Мърсър стигна до стената на колибата и трескаво започна да я рита, за да пробие дупка. Беше си чисто изпитание на издръжливост между стената и способността му да понася болка, но съдбата пожела стената да е дебела и здрава и един особено силен удар по главата го просна на земята.

Бунтовникът го удари още веднъж за по-сигурно и после заедно с другаря си го изправи на крака. Съпротивата на Кали беше сломена в първата секунда на мелето с удар с приклад в корема.

Измъкнаха ги навън. Неколцина развълнувани войници се бяха събрали на малкия площад. Бяха останали само две колиби: другите представляваха купчини тлееща пепел. Пред едната чакаше опашка от мъже. Шегуваха се с нервни презрителни закачки и озъбени усмивки, докато чакаха реда си върху оцелелите жени вътре.

Зад някакъв странен каменен стълб бяха забити два кола. Мърсър неясно осъзна размерите на чудноватата колона, приблизително два метра, оформена като обелиск. Блъснаха го към единия кол. Кали падна, докато я бутаха към втория. Един бунтовник я вдигна, а друг завърза китките й за кола. Мърсър се опита да се пребори с двамата си пазачи, но накрая завързаха и него.

Дайс се приближи до тях, оглеждаше огънчето на пурата си на помръкващата дневна светлина. От наемника нямаше и следа.

— Някакви последни желания? Съжалявам, но не мога да ви дам от пурите си. Може би някой от хората ми ще ви даде цигара.

— Генерал Дайс — започна Мърсър. Смяташе да го помоли да ги остави живи, но млъкна. Доволното изражение на Дайс показваше, че безброй пъти е бил в същото положение и че молбите за милост му харесват.

Мърсър нямаше да му достави това удоволствие. Щом трябваше да умре, искаше да е поне донякъде по неговите условия. — Искам аз да дам заповедта за стрелба. Дайс кимна и се изсмя.

— Виждам, че си мъжко момче. Уважавам това. — Дайс извика на четиримата мъже, които се разхождаха наблизо. Взводът за разстрел. Единият вдигна палец в знак на съгласие.

— Не съм мъжко момче — каза Мърсър. — Не и в какъвто смисъл мислиш.

— В такъв случай, приятно умиране, господин Никой.

— Какви ги вършиш, по дяволите? — прошепна Кали, когато Дайс се отдалечи, за да строи бойците си.

— Когато дам команда да стрелят, клекни.

— Какво?

— Просто клекни.

— Мислиш, че можем да избегнем куршумите като в „Матрицата“?

— Дано.

Четиримата бунтовници се наредиха за стрелба. Хариби Дайс стоеше вдясно от тях и малко по-назад, държеше пистолета си, ако се наложат контролни изстрели. Наемникът Поли беше на десетина метра зад тях и лениво избърсваше поредната сълза, стекла се под черната превръзка на окото му.

— Хайде!

Мъжете държаха оръжията ниско. Очите им блестяха от желанието да убият още двама души. Мърсър погледна Кали. Лицето й беше сериозно, гърдите й бързо се повдигаха.

— Мърсър — промълви тя. — Не искам да умра.

— Просто клекни, както ти казах. — Той погледна зад войниците и наемника. В края на джунглата се движеха сенки.

— Дай команда, господин Никой, или аз ще го направя вместо теб.

— Готови! — извика Мърсър с цяло гърло.

Четиримата бунтовници вдигнаха едновременно калашниците. Останалите гледаха с интерес. Повечето бяха оставили оръжията си пред колибата, където бяха изнасилвали заловените жени.

Кали изхленчи.

Мърсър изчака, без да откъсва очи от Дайс, преценяваше нетърпението му до последната секунда. И точно когато водачът на бунтовниците отвори уста да каже нещо, Мърсър прошепна на Кали:

— Не забравяй какво ти казах. — След това се подготви за неизбежното и извика: — Огън!

Мъжете вдигнаха автоматите до раменете си и пръстите им докоснаха спусъците. Мърсър стрелна поглед към джунглата, после отново към Дайс.

В същия миг от джунглата изригна огън. Четиримата мъже с автоматите бяха покосени като житни стръкове. Хариби Дайс беше надупчен от главата до петите от две посоки, тялото му буквално бе разкъсано. Бунтовниците, които бяха предпочели да запазят реда си на опашката пред колибата, вместо да се забавляват с екзекуцията, бяха убити в следващия миг, застреляни в главата с пистолет от човек в черно, появил се зад тях. Убиецът се вмъкна в колибата и се чуха още два изстрела.

Следващите цели бяха бойците, които държаха оръжия. Един отвърна на огъня, но беше застрелян, вратът му изчезна в облак от кръв. Последва го друг, хукнал към автомата си. Някои се хвърлиха на земята, други побягнаха приведени, но това нямаше значение. Невидимите стрелци ги ликвидираха. Онези, които се опитаха да избягат в джунглата, бяха застреляни в гърба. А тези, които се обърнаха да молят за милост — в лицата.

Когато неизвестните откриха огън, Поли беше далеч от групата бунтовници и избегна непосредствено разкриване. Вместо да хукне и да привлече внимание към себе си, той легна на земята и запълзя към реката. Движеше се толкова бавно, че тревата и храстите едва се поклащаха. Стигна до стръмния склон, претърколи се през ръба и се плъзна надолу. Влезе в реката, без да разплиска водата, пое дълбоко дъх, гмурна се и заплува към отсрещния бряг.

Появи се на повърхността близо до едно паднало дърво и се измъкна от водата търпеливо като крокодил, който дебне животно на брега. Въпреки че беше уязвим, пълзеше бавно и неотклонно: съзнаваше, че някой снайперист с прибор за нощно виждане лесно може да го забележи. Изпълзя по брега и се скри в джунглата. Когато стрелбата в селото спря, вече беше на осемстотин метра в гората и се отдалечаваше.

Мърсър не бе казал на Кали за тъмните силуети около селото, защото не беше сигурен дали наистина ги е видял. Бяха като привидения и движенията им бяха неуловими. Не искаше отново да й дава фалшива надежда. Играта, че иска да издаде заповедта за стрелба, беше за да помогне на спасителите, ако наистина съществуваха.

Веднага щом отекнаха първите изстрели, той приклекна и се присви, за да представлява колкото е въз-можно по-малка мишена. Не можеше да извика на Кали, защото грохотът на изстрелите беше прекалено силен, но видя, че е последвала примера му.

След по-малко от пет минути стрелбата свърши и след като неизвестната сила премахна и последните бунтовници, побягнали в нощта, настъпи тишина. Бяха убити всичките сто четиридесет и осем добре въоръжени бойци. Загадъчните нападатели бяха направили нещо, което нито армията на Централноафриканската република, нито ООН бяха съумели да сторят.

Мърсър се изправи. Краката му трепереха. Кали изобщо не си направи труда да стане. Беше стиснала очи. — Знаеше ли, че са тук? — попита го.

— Подозирах.

— Защо не ми каза? — Реших, че няма да повярваш.

— Прав си. Щях да помисля, че непохватно се опитваш да бъдеш галантен, и щях да умра, убедена, че си женомразец и тъпак.

— А сега?

Кали най-после го погледна.

— Ами… не си женомразец. — Усмихна се уморено. След секунди Мърсър почувства, че зад гърба му има човек. Вцепени се, но после усети, че нож срязва въжетата на китките му. Опита да се обърне, за да види спасителя си, но силни ръце задържаха главата му.

— Не се обръщайте. — Гласът беше плътен, тих и безизразен. До ухото на Мърсър издрънчаха ключове. — Бяха в джоба на Дайс. Двамата, които той изпрати да търсят камиона ви, са ликвидирани. Вземете жената и вървете. Не се връщайте тук. — Човекът тикна ключовете и още две неща в ръката на Мърсър. — Изпуснахте ги. — Бяха манерката и каишката с куршума на старицата.

— Кои сте вие?

— Не е ваша работа.

— Но…

— Тръгвате след пет секунди или умирате след шест. Даваме ви този шанс поради наши лични причини. Хванете жената за ръка. Вървете право напред, докато не стигнете до камиона, после карайте към Рафай. Кажете им, че Дайс е мъртъв, и не се появявайте отново в района.

Невидимият пусна главата на Мърсър и в същия миг друг зареди оръжието си, за да наблегне на думите му. Кали и Мърсър не се нуждаеха от повече покани. Отдалечиха се с маршова стъпка от развалините на селото като войници на парад, със сковани тела и погледи, вперени право напред.

— Какво стана, по дяволите? — попита Кали, когато тръгнаха покрай насипа между мината и брега на реката и се провряха през дупката, оставена от гранатомета. — Кои са пък тези?

Още се държаха за ръце.

— Не знам. Не бяха бунтовническа фракция. Биеха се като командоси. Този, който говореше, май беше бял, но не е американец.

— Възможно ли е да са от ООН?

— Ако бяха, защо не ни взеха с тях? Не, тук има нещо друго. Предупреждението да не се връщаме в района. Те са тук, за да пазят нещо, и мисля, че не случайно дойдоха в същия ден като Хариби Дайс.

— Или нас. Смяташ ли, че са били тук през цялото време и са наблюдавали селото?

Мърсър се замисли. Беше възможно, но с едно крещящо изключение.

— Ако са били тук да защитават селото, защо позволиха на Дайс да убие всички и да изнасили оцелелите жени? Мисля, че става въпрос за нещо друго.

— Старата мина?

— Не мога да се сетя за друго.

— Но защо?

— Възнамерявам да разбера.

— Това е малко извън нашата компетентност.

— Не и извън моята — отвърна той.

Тя го погледна, стъписана от твърдостта в гласа му.

— Защо?

Не му беше лесно да обясни ангажимента си към правителството, без това да прозвучи като хвалба. Обикновено го казваше направо, без заобикалки.

— Преди две години бях нает като консултант на президента на Съединените щати. Титлата ми е специален научен съветник. И тъй като работата ми, както и твоята, ме отвежда на някои доста негостоприемни места, събирам разузнавателна информация за всичко, което може да застрашава САЩ.

— Шпионин ли си?

— Не. — Мърсър размисли. — Всъщност нещо такова. Ако попадна на нещо необикновено, описвам случая и го изпращам на заместник-съветника по националната сигурност Айра Ласко. Откровено казано, за две години, откакто се съгласих да приема работата, съм предал няколко неща и от тях не излезе нищо.

— Ще проследиш ли този случай?

— Кали, току-що видяхме как избиват жителите на цяло село, а после някаква загадъчна група се появява изневиделица и унищожава авангарда на бунтовническата армия. Как да проследя такова нещо?

Когато стигнаха до камиона, се беше стъмнило почти напълно. Зелената джунгла беше станала сребристосива, а водите на река Чинко изглеждаха черни. Около очукания камион сновяха странни бели силуети. Мърсър натисна Кали да легне. Иззад камиона излязоха двама души. Мърсър се прокле, че не си бе взел пистолета. Трудно беше да види подробности, но двамата носеха някакви дълги неща. Оръжие?

Първият непознат блъсна настрана едно от странните бели неща и то възрази с ядосано блеене. Овце. И щом Мърсър осъзна това, детайлите се фокусираха. Хората бяха мъж и жена. Току-що бяха преминали реката заедно с двайсетина овце, за да избягат от армията на Дайс. Животните сигурно бяха цялото им богатство. Две голи деца се присъединиха към родителите си. Майката вдигна по-малкото и му даде да суче.

— Какво мислиш? — попита Кали.

Мърсър беше сигурен, че всичките бойци на Дайс са мъртви, но не можеше да рискува в случай, че някои са оцелели в джунглата. Не можеше да остави тези хора уязвими. Изправи се и разпери ръце в приятелски жест. Мъжът го видя и надигна овчарската си тояга, сякаш участваше в турнир по фехтовка. Всичко беше много странно, но пък това беше Африка.

— Мисля да избягаме от ЦАР с едно уплашено семейство и стадо мокри овце.

За три дни Мърсър и Кали стигнаха до Рафай и после до столицата Банги. Оттам се качиха на самолет за Лагос и накрая за летище „Кенеди“ в Ню Йорк. Мърсър забеляза, че колкото повече се приближават до родината, толкова по-затворена става Кали. Предположи, че това е защитен механизъм, за да се дистанцира от ужасите на изминалите дни. Изолираше се от случилото се и бавно изграждаше стена около спомена, заключваше го толкова дълбоко в съзнанието си, че щеше да се завръща само като кошмари, а след време и те щяха да изчезнат.

Този метод му беше познат. И той го беше правил десетки пъти. Беше виждал жестокости, каквито Кали може би дори не си беше представяла — не бавната смърт от международната апатия, която служител на ЦКЗ би видял в лагерите за бежанци или провинциалните клиники за лечение от СПИН, а насилието заради самото насилие. Беше виждал войни на четири континента, регионални конфликти, които почти не влизаха във вечерните новини, но оставяха хиляди трупове. Беше спасявал миньори роби в Еритрея и бе държал в обятията си жената, която обичаше, докато тя издъхваше.

Една вечер наскоро след смъртта на Тиса Нгуен Хари Уайт беше в особено философско настроение и му каза, че Господ не обременява човек, за когото смята, че не може да се справи, и посочи като пример Йов. Йов имал всичко — семейство, пари, приятели, здраве и каквото си пожелае, но Господ му го отнел. Знаел обаче, че Йов ще понесе загубата. Трябва да упорстваш въпреки трудностите и да поемаш неприятностите, които ти поднася животът. Това е единствената възможност.

— Е, може да стана циничен пияница като теб — отвърна Мърсър. — Да вися в бара по дванадесет часа на ден и да чакам някой глупак да ми плати сметката.

Хари се ухили накриво с една от онези усмивки, които превръщаха осемдесетгодишния старец в осемгодишно хлапе, та макар и само за миг.

— Точно тази възможност имам предвид.

Хари обаче беше прав донякъде. Мърсър запомни думите му и продължи да упорства. Може би онова, което беше видял и направил през живота си, помрачаваше някога кристалната му вяра и го принуждаваше да търси в сивите сенки, но сърцевината все още я имаше — способността да открива доброто в лошото и да се вкопчва в него, докато останалото с течение на времето се разпада.

Усещаше, че Кали действа по същия начин. След седмица или месец тя щеше да си припомни някой епизод от пътуването им, може би дори комичните им, изпълнени с ругатни усилия да качат двадесет и седем мокри овце на камиона, и да се усмихне. Това щеше да върне и паниката, която бе изпитала в селото, и усмивката й щеше да помръкне, но и страхът й щеше да намалее. И след няколко месеца или година тя все още щеше да се усмихва на овцете, а за останалото да изпитва само смътно безпокойство.

За да направи всичко това й трябваше разстояние — от Африка и от Мърсър. Той я разбираше и докато чакаха на гишето на „Американски авиолинии“, размениха телефонните си номера и набелязаха неопределени планове да поддържат връзка. И двамата знаеха, че няма да го направят, но ритуалът беше успокояващ.

— Е, желая ти успех в търсенето — сковано каза Кани.

— А аз съжалявам за твоето — рече Мърсър и когато тя го погледна озадачено, добави: — Изследването ти за рака. Изглеждаше обещаващо.

— Мисля, че се поувлякох, когато чух за селото, и пренебрегнах основното правило в медицинските изследвания. Не можеш да съкратиш процедурата.

— Къде ще отидеш сега?

— Зависи от ЦКЗ, въпреки че известно време няма да приемам нови задачи. Мисля да остана зад бюрото, докато… — Гласът й заглъхна.

Мърсър хвана ръцете й, увери се, че тя го гледа в очите, и после се наведе и нежно я целуна в крайчеца на устата. Целувката може би беше по-интимна, отколкото възнамеряваше, но искаше да опита вкуса на сочните й устни.

— Късмет, Кали Стоу.

— Късмет и на теб. О, Боже, не мога да си спомня, малкото ти име. Непрекъснато те наричам Мърсър.

— Не се притеснявай — усмихна се той. — Всички ми викат така.

Продължиха да се гледат в очите. Мърсър задържа пръстите й още миг, после тя се дръпна от него. Знаеха, че се виждат за последен път. Мигът беше неловък, но и очарователен. Ако се бяха срещнали в друго време и на друго място, щяха да правят планове да излизат заедно, а не да се сбогуват завинаги.

Точно преди Мърсър да я пусне, Кали импулсивно му върна целувката. Устните й не се задържаха дълго и тя се обърна. Червената й коса заблестя на слънчевата светлина и я отрази като мед.

— Сбогом.

След секунди възрастната жена на опашката зад Мърсър го потупа по лакътя. Косата й беше бяла, а очите — сини и дружелюбни.

— Не е моя работа, но мисля, че трябва да я настигнете, младежо.

Мърсър се огледа. Кали беше изчезнала.

— Може би сте права, но… такъв е животът.

— Е, всички се учим от грешките си. Той се усмихна.

— Смятате, че направих грешка, като я оставих да си отиде?

— Само вие можете да отговорите на този въпрос. — Тя посочи. — Гишето е свободно.

Мърсър взе чантата, която си беше купил в Лагос. Там бяха манерката на Честър Бауи и сплесканият куршум, които му беше показала старицата в селото. Направи крачка към гишето, после изведнъж се обърна.

— Благодаря, госпожо. Минете първа.

Изскочи от опашката и бързо тръгна през терминала, надяваше се да забележи червената коса на Кали в тълпата. Вече мислеше какво ще й каже. „Това е глупаво. Смятам, че взаимно се привличаме и не е правилно обстоятелствата да ни съберат само за да ни разделят отново. Знам, че искаш да забравиш всичко, и аз също, но мисля, че една среща няма да ни убие. Може да дойда в Атланта вдругиден. Трябва само да изпратя доклад на Адам Бърк, човека, с когото контактувам в ООН“.

Нямаше проблем, ако тя откажеше. Щеше да му струза само един час забавяне до следващия полет за летище „Рейгън“. Ако обаче се съгласеше, това може би щеше да излекува поне малко самотата, която го измъчваше от месеци.

Тъй като Атланта беше централен транспортен възел, Мърсър предположи, че Кали ще си вземе билет за авиолинии „Делта“. Излезе от сградата на летището да потърси офиса им и я видя да пресича задръстената с коли улица. Отвори уста да я извика, но в същия миг тя се приближи до дълга черна лимузина.

Не се обърна, нито кимна на шофьора, който й отвори вратата, просто се качи на задната седалка. Мърсър стоеше и гледаше. Линкълнът бързо се стрелна напред. Някакъв шофьор на такси натисна клаксона, а регулировчикът се развика. Мърсър не им обърна внимание: взираше се в регистрационния номер. Белият фон и черните букви бяха отличителни и изведнъж много неща му се изясниха, но пък много други станаха неясни.

Лимузината беше на правителството на Съединените щати.

Арлингтън, Вирджиния

Напоследък му се струваше, че сградите на неговата улица са последните останки от някогашното очарователно предградие. Арлингтън се бе разраснал от времето, когато бе купил триетажната къща, изградена от тухли от пясъчник. Сега тук имаше предимно безлични високи блокове с апартаменти и офиси и само тук-там по някой магазин, който да подчертава безпорядъка.

На улицата на Мърсър имаше редица еднакви сгради — от червен камък, с облицовани входове, тесни прозорци и дървета, хвърлящи сянка по тротоара. Извън пиковите часове трафикът обикновено беше малък и не беше рядкост майките да пускат децата си да играят навън. Сякаш през последните шестдесет години времето бе пощадило само тази улица.

Обикновено усещаше как го лъхва спокойствие, когато влиза в дома си. Той беше собственик на цялата сграда и я бе преустроил така, че таванът на преддверието стигаше до третия етаж, а до долу се спускаше вита стълба. На втория етаж имаше библиотека, две свободни спални и стая с петместен махагонов бар, подходяща ламперия с месингови орнаменти и кожена гарнитура като в клуб. Идеята беше да напомня на джентълменски клуб от деветнадесети век и ако не се брояха плазменият телевизор и старомодният хладилник зад бара, ефектът бе поразителен. Грамадният апартамент заемаше целия трети етаж. Окъпана от светлината на два тавански прозореца, спалнята на Мърсър беше по-голяма от повечето апартаменти в Арлингтън, а мраморната баня бе единствената, за която знаеше, че има писоар до тоалетната.

Прекрачи входната врата и тръгна към кабинета си на приземния етаж. Не се почувства у дома си. Не чувстваше нищо освен парещ гняв, откакто видя Кали да се качва в правителствена кола. Нямаше да си позволи да прави безпочвени предположения, докато не разбереше със сигурност, но сега, когато оставаха броени минути, през ума му минаваха всякакви сценарии. И никой от тях не бе добър.

Грабна телефона от бюрото и набра номера на справки. Отговори му женски глас. Тъкмо щеше да попита за номера на Центъра за контрол върху заболяванията в Атланта, когато чу преплитане на разговори. Заслуша се в гласа по-внимателно.

— Господи, Хари, толкова си голям. Не мисля, че двете с Шантал можем да те поемем, но искаме да опитаме. Но трябва да обещаеш да си внимателен.

— Какво е това, по дяволите! — ахна Мърсър.

— И двете сме още девствени, Хари. Ще си ни първият.

— Кой се обажда? — попита Мърсър и преди жената да успее да отговори, чу хъркане в слушалката. — Кучи син! — измърмори и прекъсна връзката.

Остави пътната си чанта на бюрото и се качи на втория етаж. Точно както си мислеше, Хари Уайт се беше изтегнал на един от диваните и хъркаше; безжичният телефон се повдигаше на гърдите му. По масичката за кафе имаше толкова много отпечатъци от чаши, че приличаше на наядена от молци. Кристалният пепелник беше препълнен. Хари носеше овехтяла военна униформа, бяла риза, прана поне хиляда пъти, но явно платът бе издръжлив, тъмни чорапи и гуменки. Вездесъщият му син анорак беше захвърлен на един от столовете на бара, а от джоба му се показваше кучешка каишка.

На отсрещния диван в същата поза се беше отпуснало кучето му. Дебелият басет лежеше по гръб и коремът му се тресеше от мазнини. Едното му ухо висеше почти до пода, а другото бе разперено на дивана като мръсна салфетка. Кучето отвори кръвясали очи, погледна Мърсър и се опита да размаха опашка. Усилието обаче беше толкова голямо, че то отново заспа, хъркаше почти толкова силно, колкото и стопанинът му.

— Ами ти, Повлекан? Къде гледаш? — каза Мърсър на песа, грабна безжичния телефон от гърдите на Хари и потупа стария развратник по рамото. Хари изсумтя стреснато и отвори очи.

— Секс по телефона, а, Хари? На твоята възраст се възбуждаш само на високосна година, а се хабиш със секс по телефона.

Старецът облиза устни и очевидно остана отвратен от това, което откри.

— Здрасти, Мърсър. — Гласът му отекна с грохота на влакова композиция. — Не се хабя. Просто исках да видя за какво става дума.

— Ще ти кажа аз за какво става дума. Откога си на телефона?

Хари си погледна часовника и набръчканото му лице се изопна.

— По дяволите, четири и половина е! Хей, трябва да тръгвам. Казах на Дребосъка, че ще се върна.

— Откога, Хари?

— Не съм сигурен. Мисля, че заспах към три и половина.

— Два долара на минута?

Хари погледна настрани не защото се засрами от постъпката си, а че са го хванали.

— Мисля, че казаха четири, ама не съм сигурен. Някои приятелства разцъфтяват в продължение на много години, други са просто удобни заради работа или съседство. Трети не се поддават на обяснение. Осемдесет и първият рожден ден на Хари наближаваше, той беше два пъти по-възрастен от Мърсър и въпреки това бяха приятели от мига, в който се запознаха в кръчмата на Дребосъка. Някои хора, които ги познаваха, предполагаха, че Мърсър вижда бащинска фигура в дълголетника, особено след като бе загубил родителите си като млад. Други мислеха, че Мърсър помага на стария Хари благотворително. Нито едно от тези обяснения не се доближаваше до истината. Мърсър няколко пъти бе анализирал взаимоотношенията им и най-добрият извод, до който беше стигнал, бе, че са сродни души, дори един и същ човек, но ги разделят няколко десетилетия.

Хари Уайт се беше сражавал за родината си през Втората световна война, но не си бе направил труда да потърси облаги за ветерани, тъй като бе участвал от чувство за морален дълг и не искаше отплата за службата си. Бе дал всичко от себе си и в замяна не желаеше нищо друго освен лоялност. От собствен опит знаеше, че независимо колко размита е границата между доброто и злото, има праг, който не бива да се прекрачва. Вярваше, че думите и делата са еднакво важни и че трябва да помогне, когато го помолят. Всъщност олицетворяваше всичко, което представляваше Великата генерация.

Мърсър несъзнателно се беше придържал към стандартите от онова време и бе живял по подобен начин. Така че всъщност двамата бяха от едно поколение — мъже, които в младостта си бяха познали загубата, бяха оцелели в битка, все още оплакваха приятели и вярваха в правотата на постъпките си. Изведнъж Хари се възмути.

— Ти нали нямаше да се връщаш до края на месеца! Мърсър мина зад бара и си направи водка с джин и лимонов сок. На Хари сипа „Джак Даниълс“ и малко джинджифилов сок, колкото да запени уискито.

— Хубаво е да знам, че се интересуваш, старче. В Централноафриканската република бушува гражданска война. Ти изобщо ли не следиш вестниците?

— Крада ти вестника всеки ден, откакто си заминал. — Хари се настани на обичайното си място зад бара и одобрително отпи, преди да си запали цигара — вечния „Честърфийлд“. Сините му очи се присвиха от дима. — Не обръщам внимание на друго освен на заглавията и кръстословицата. — В дрезгавия му от пиене и цигари глас се прокрадна загриженост. — Наред ли е всичко? Нали не ти се е случило нищо лошо?

Преди да започне да разказва, Мърсър грабна телефона от дивана. Повлекан изсумтя в просъница. Хари го беше намерил зад кръчмата на Дребосъка да си търси храна. С Мърсър бяха стигнали до заключението, че очевидно не мечтае за зайци. Може би по-скоро някой охлюв щеше да бъде по силите му. Мърсър набра „Справки“ и взе номера на Центъра за контрол върху заболяванията в Атланта.

След като премина през дълга автоматична система от телефонни секретари, се добра до оператор и поиска да говори с личен състав.

— Човешки ресурси, аз съм Джон. С какво мога да ви бъда полезен?

— Здравейте, Джон. Казвам се Хари Уайт. Току-що се върнах от Африка и мисля, че от авиокомпанията са Ми дали куфар, който е на ваш служител.

— Име? — Мърсър си помисли, че Джон сигурно взе-ма уроци по общуване от автоматичната централа.

— Стоу, Кали Стоу — каза Мърсър.

— Нямаме такава… о, момент. — Последва паузата, от която Мърсър се страхуваше. — Хм, да. Ще ви прехвърля на господин Лоулър.

— Не е необходимо…

Джон вече прехвърляше разговора. След секунда се обади предпазлив глас.

— Бил Лоулър слуша. Доколкото разбирам, търсите Кали Стоу.

— Не, господин Лоулър. Просто искам да се уверя, че ако изпратя неин багаж, който авиокомпанията по погрешка е докарала в дома ми, тя ще го получи. Тя спомена, че работи в Центъра за контрол върху заболяванията. Запознахме се днес, в самолета.

— А, да, тя е наш служител. Казвате, че днес е летяла? Мога ли да ви попитам откъде?

— Значи работи при вас. Страхотно. Ще пратя багажа й още утре сутринта. Благодаря. — И прекъсна връзката, преди Лоулър да успее да зададе друг въпрос.

— Какво значи пък това, по дяволите? — Хари повдигна Рунтавите си вежди. — Всъщност ако й намеря чантата, мога ли да й преровя бельото?

— Няма чанта — отвърна Мърсър, в гласа му прозвуча безсилие и умора. — Запознах се с Кали Стоу в Африка. Каза ми, че работи в Центъра за контрол върху заболяванията, но когато се разделихме на летището, видях, че се качва в правителствена кола.

— И?

— И човекът, с когото току-що говорих в ЦКЗ, изглеждаше доста заинтригуван защо питам за нея. Мисля, че ги използва като прикритие за нещо друго. Име-то й се появява в компютрите им, но се сигнализира, когато някой се опитва да получи информация за нея.

Хари загаси цигарата, допи питието си и докато Мърсър ровеше в едно чекмедже зад бара, попита:

— Някаква представа кой й плаща заплатата?

— Подозирам доста хора, но всъщност не знам. — Мърсър намери едно синьо кабарче и го заби върху Централноафриканската република на картата на света, която беше окачена зад бара, с което увеличи гората от кабарчета върху нея. Имаше поне осемдесет пъстроцветни кабарчета, обозначаващи местата, до които бе пътувал по работа или на почивка. Имаше и десетина прозрачни, указващи местата, на които бе изпълнявал тайни мисии. Очите му се спряха върху прозрачното кабарче на остров Ла Палма, един от Канарските острови. Това беше всичко, което му бе останало от Тиса.

Хари усети напрежението му и видя сянката в буреносно сивите му очи, когато се извърна от картата.

— Привлякла те е.

— Да, привлекателна е — призна Мърсър.

— Спри да увърташ. Не те питах това.

Въпреки че Мърсър искаше да избегне тази тема, знаеше, че приятелят му няма да го остави на мира.

— Да, привлече ме.

— Тя е първата след Тиса и сега се чувстваш виновен.

— Да.

— Половин година е и цяла вечност, и един миг. Не мога да ти кажа как трябва да се чувстваш, но ще ти кажа, че не е лошо да те привлича друга жена. Разбираш, че след като Тиса умря, ти се придържаше към стандарти, чужди на повечето женени мъже. Мъжете намират жените за привлекателни всеки божи ден и може да се обзаложиш, че никой от тях не изпитва и най-малка вина. Но ти, ти го приемаш като най-долно предателство. Това не е скърбене, Мърсър, а самонаказание.

— Ами ако не мога да не го правя?

— Винаги си намирал начин преди.

— Какво искаш да кажеш? Хари си запали нова цигара.

— Самобичуваш се винаги, когато нещо в живота ти се обърка. Обвиняваш себе си независимо дали вината е твоя. Повечето хора не поемат отговорност, когато оплескат нещо, но ти го правиш дори когато не е така. Това не е недостатък на характера, а може и да е, но не е чак толкова лош, освен че всеки път ти струва все повече отново да намериш себе си и да се справиш със случилото се. Мина половин година, откакто изгуби Тиса, а още не можеш да загърбиш смъртта й.

Мърсър избухна.

— Няма да я загърбя!

— Не нея, глупако. Смъртта й. Още не си я загърбил. Има разлика и може би точно там си затънал.

— Какво искаш да кажеш?

— Обзалагам се, че всеки ден отново преживяваш смъртта й, но не и живота й. — Мърсър не го отрече, така че Хари продължи: — Превърнал си я в символ на някакъв неуспех, в спомен, в който можеш да разтовариш цялата вина, която носиш в себе си. Не се радваш на краткото време, през което сте били заедно, а това не е много честно. Имам предвид към нея.

Мърсър беше потресен. Внезапно осъзна, че всичко това е вярно. Споменът за Тиса се беше превърнал в рана, която той отново и отново отваряше, за да се наслади на вината, която беше сигурен, че има. Това не беше скърбене, а самобичуване, и всъщност беше малко извратено. Той беше свързал смъртта й със себе си и така бе свел живота й до нещо, за което да може да се обвинява.

— Как да си върна живота според теб?

Хари се облегна назад и издуха дима през носа си.

— Откъде да знам, по дяволите? Животът си е твой.

Покани тази Кали на среща. А може и да прекараш седмица в някой курорт и да наблюдаваш влюбени двойки.

Мърсър не беше ходил на плаж от години и не можеше да си представи да седне и да гледа похотливо стегнати в бикини тела. Не го интересуваше особено и перспективата за среща с Кали, поне докато не разбереше коя е и за кого всъщност работи. Тази мисъл му напомни, че трябва да се свърже с адмирал Ласко. Набра номера на мобилния телефон на Айра, без да обръща внимание на червената лампичка, показваща, че батерията е изтощена.

— Върнал си се рано, значи новините не са добри — каза Ласко вместо поздрав: виждаше кой се обажда на екранчето за идентификация на повикващия. Айра Ласко беше бивш подводничар, по-късно минал във военноморското разузнаване. Джон Клайншмит, съветникът на президента по въпросите на националната сигурност, го беше взел на работа в Белия дом малко след като се пенсионира от флота. Ласко имаше способността да мисли както на стратегическо, така и тактическо ниво и интуитивно да прави връзка между двете. Беше нисък и със слабо телосложение, но компенсираше това с внушителен глас, безгранична енергия и заядливост, съответстващи на обръснатата му глава.

— Не и не — отвърна Мърсър. — Не, не открих колтан. Утре ще се обадя на Бърк в ООН и ще му изпратя по факса официален доклад до края на седмицата. И второ не, защото открих още нещо, което не е добра новина.

— Искаш ли да се видим?

— Мисля, че трябва. Трябва да анализираме някои неща.

— Не мога да изляза от офиса преди осем. Ще се видим в тайландския ресторант до търговския център в Пентагона.

— Осем и половина в „Лунг Чат“. Добре. — След помиите, с които Мърсър се хранеше през последните седмици, идеята за тайландска кухня накара червата му да закъркорят. Нямаше да е зле обаче да хапне и един сандвич преди срещата.

— Аз тръгвам — каза Хари. — Ставай, Повлекан. Кучето дори не отвори очи.

— Повлекан, ставай. Време е за разходка.

Песът се претърколи и обърна гръб на Хари, от гърдите му се надигна ядосано ръмжене.

Хари отиде до него — щадеше протезата на десния си крак, която винаги му създаваше проблеми, след като беше спал на нея — и го разтърси. Тлъстините под отпуснатата кожа на кучето се надигнаха на вълни. Повлекан най-накрая се изправи, късите му лапи едва позволяваха коремът да не се отърква в кожения диван. Успя да махне веднъж с опашка, преди тя да увисне като спукан балон.

Хари му щракна каишката и сякаш за да оправдае името му, се наложи да го влачи от дивана към библиотеката и стълбата. Мърсър се усмихна.

— Ако приключиш с Айра преди полунощ, ще съм при Дребосъка — обади се Хари от долния етаж.

— Едва ли.

— Е, значи ще се видим утре.

Айра вече се беше настанил в модното тайландско бистро. Три жени с коктейли „Космополитан“ огледаха Мърсър, докато влизаше с почти чисто новия спортен сак в ръка. Той не ги видя, но веднага забеляза Айра на една маса в дъното. Шефът си бе поръчал питие, беше свалил сакото и разхлабил вратовръзката, но не можеше да прикрие тридесетте години, прекарани в армията. Седеше с изправен гръб, с преплетени пръсти, очите му не спираха да оглеждат заведението.

— Изглеждаш уморен — каза заместник-съветникът по въпросите на националната сигурност вместо поздрав. Не си направиха труда да се ръкуват.

— Забелязваш очевидното. Ще ми се да забравя последните няколко седмици и особено последните пет дни.

— Мислех, че ще е фасулска работа. Отиваш, откриваш съответните минерали и Централноафриканската република забогатява, ООН получава добър имидж, а ние — частица от славата.

— Проблемът е, че там няма минерали. Всъщност го подозирах. А и каквито и богатства да бъдат открити в Централноафриканската република, всичко ще отиде в джобовете на военните диктатори.

— Четох информация за един такъв. От Судан.

— Хариби Дайс. Очарователен тип. Само мускули. Обича мачетета. Мъртъв е.

— Ти ли? — Айра не изглеждаше изненадан.

— Де да бях. — Сервитьорът дойде да вземе поръчката им. Мърсър се отказа. Сандвичът, който бе хапнал, му тежеше като камък. Айра обаче поръча достатъчно храна и за двамата. Когато младият азиатец се махна, Мърсър продължи: — Всъщност Дайс задържа мен и една жена, Кали Стоу, за заложници и изведнъж се появиха някакви… — Мърсър се поколеба как да нарече спасителите им, — някакви войници и застреляха всичките му хора.

— Местни? Умиротворители?

— Не. Не знам кои бяха. Просто се появиха изневиделица, свършиха си работата и ме предупредиха да не се връщам там.

— Коя е Кали Стоу? — Айра рядко правеше коментар, преди да е чул всичко.

— Това е едно от нещата, които искам да разбереш. Твърди, че работела за Центъра за контрол върху заболяванията, но когато се обадих, останах с убеждението, з го използва като прикритие. Освен това, когато се разделихме на летището, я видях да се качва в правителствена кола. Ако се води на работа при Чичо Сам, искам да разбера защо беше там, където бях и аз.

— Ще се обадя тук-там. Нещо друго? Мърсър извади манерката на Честър Бауи от сака и сложи на масата. После измъкна от джоба си и сплескания куршум. Металът проблесна на приглуше-ната светлина. — Искам тези неща да ги погледне експерт. Особено куршума. — Мърсър разказа историята, която бе чул от старицата, и изложи всичко, случило се от момента, когато Кали се бе приближила до него в Киву. Айра си отбеляза няколко неща на една салфетка.

— Бял наемник. Превръзка на окото. Паули или Поли. Източноевропеец. Разбрах. — Адмиралът остави хи-микалката и бутна почти празните чинии настрани. — и какво мислиш?

— Първо си помислих, че това е селището, където САЩ са добили урана за проекта „Манхатън“, но не мога да повярвам, че бихме убили свидетелите.

— Съгласен съм. Но до какъв извод стигаме?

— Трябва да са германците — бързо отвърна Мърсър. Те са имали доста сложна ядрена програма през войата. Някак са разбрали за жила силно концентрирана уранова руда и са изпратили експедиция да я завземе.

— А Честър Бауи?

— Това е само предположение, но може би той е човекът, когото германците са използвали, за да открие урана. От това, което ми каза жената, само няколко седмици или месеца, след като си е тръгнал, са дошли други бели. Ако е докладвал на нацистките главнокомандващи, точно толкова време трябва, за да се събере екип и да се изпрати на място.

— Значи е предател, който е помагал на нацистите през Втората световна война?

— Възможно е. А може и да е бил принуден или да не е знаел кой стои зад експедицията му. Точно това искам да разбера.

— Как?

— Написах името в търсачка и излязоха повече от сто хиляди резултата. Държавен университет „Бауи“. Град Бауи, Мериланд. Дейвид Бауи. Ловджийските ножове „Бауи“. Обаче съм намислил как да го проследя.

— Добре, ще го оставя на теб. Ами мястото? Старата мина още ли е опасна? Имам предвид, може ли някой да отиде и сам да добива концентриран уран?

— Съмнявам се. От това, което видях, мината изглежда изчерпана. Който и да я е експлоатирал, е взел всичко. А от три дни селището вече го няма. В доклада ми до Адам Бърк ще препоръчам да се изпрати екип от Международната агенция за атомна енергия, след като нещата се уталожат, просто за да се уверим.

— След като Дайс е мъртъв, нещата не са ли спокойни?

— Ще трябва да минат няколко седмици, дори месеци. Дайс вече не е пречка, но десетки дребни диктатори ще се борят, за да превземат остатъка от армията.

Челото на Айра се набразди чак до обръснатия му череп.

— Как изобщо я е намерил този Бауи?

Мърсър се облегна назад, на устните му заигра усмивка. Знаеше, че Айра ще стигне до истинската загадка в цялата тази работа.

— Това е въпросът, който ме преследва, откакто с Кали си тръгнахме от Централноафриканската република. Селището едва се вижда на картата. От геологична гледна точка районът не изглежда подходящ за уран, но въпреки това преди шестдесет години този човек отива джунглата и започва да изкопава огромни количества. Сякаш мястото е означено с X и има табела „Копай тук“.

— И как го е разбрал?

— Или е бил най-великият геолог, за когото никога не съм чувал, или най-големият късметлия на света.

Айра направи знак на келнера, че иска сметката, и се изправи.

— Ще ти се обадя веднага щом науча нещо.

— Колко от тази история да скрия в доклада си за Обединените нации?

Айра изобщо не се замисли.

— Колкото можеш повече. Направих услуга на президента, като им казах за теб. Това не означава, че искам да споделяш секретна информация с тях. Всъщност не препоръчвай изпращане на група от Международната агенция за атомна енергия.

Мърсър беше склонен да се съгласи, тъй като бе станал свидетел на редица провали на ООН и в Африка, и на други места.

— Ще се обадя на Кони Ван Бюрън в департамента по енергетика. — Констанс Ван Бюрън бе секретар на департамента и дългогодишна приятелка на Мърсър. — Ще видя дали може да изпрати някой от нейните инспектори.

— Бих изчакал дори и за това — каза Айра предпазливо. — Хайде да разследваме самостоятелно, преди да й се обадиш. И без това каза, че мястото е твърде опасно.

Айра Ласко бе схванал, че в пъзела има части, които не пасват. Спря за момент и погледна Мърсър, който вадеше кредитната си карта от портфейла.

— Какво мислиш за групата, която е ликвидирала Дайс и хората му?

— Не ме питай как и защо, но мисля, че знаеха за мината и бяха там, за да се уверят, че Дайс не я е открил.

— Ако мината е изчерпана, както казваш, какъв е смисълът?

Мърсър нямаше отговор на това. Но щеше да разбере.

Ню Йорк

Прозорците гледаха към Сентръл Парк и жилищните сгради по-нататък. Жилището имаше четири спални, работен кабинет и малък апартамент за домашна прислуга. Трапезарията можеше да побере десет души, Собственикът стоеше на балкона. Първият полъх на пролетния вятър разрошваше черната му коса. Беше с черни ленени панталони, черна копринена риза и черни обувки. Ястребовият му поглед обходи парка, сякаш търсеше плячка. Държеше тънък мобилен телефон в едната ръка, а с другата беше прегърнал бутилка седемдесетгодишен коняк.

Беше доста над четиридесетте и не беше женен, но беше достатъчно привлекателен и не му липсваше женска компания. Не беше спечелил парите, за да купи тази къща. Това бе станало преди неговото поколение. По-големият му брат управляваше семейната империя — конгломерат, който се простираше на четири континента. Един по-незначителен човек би завиждал за властта, която брат му имаше не само в компанията, но и в семейството. Въпреки това, поради професията, която беше избрал, и заради постиженията и връзките, които бе създал, той почти бе достигнал апогея на власт, каквато брат му дори не можеше да си представи.

Корените на това се криеха в собствената му фамилна история, в разказ, който бе научил от баба си. Така че в известен смисъл той го беше планирал още от дете, макар да не бе казвал на никого. Това беше нещо, което щеше да направи сам. Брат му се нуждаеше от цяла армия юристи и счетоводители, за да управлява бизнеса, но той щеше да промени историята с помощта само на малцина избрани.

Телефонът иззвъня и той бързо го вдигна до ухото си.

— Ало?

— Аз съм, скъпи. Чудех се дали си размислил за предложението ми.

Трябваше му секунда, за да разпознае гласа — Микаела Тафтсбъри, международен адвокат от Лондон, която в момента работеше в Ню Йорк — и да си спомни предложението й — уикенд и закуска в леглото във Върмонт.

— Микаела, казах ти, че трябва да остана в града.

— Това е само един уикенд, а не две седмици, любими. Не съм те виждала толкова отдавна…

По-добре беше да приключи всичко веднага, реши той. Макар да беше приятна събеседница и наистина пламенна в леглото, тя вече ставаше досадна.

— Няма и да ме видиш — предупреди я той, — ако продължаваш да ми досаждаш.

— Да досаждам? Да досаждам! Майната ти. Мислех, че се забавляваме. Щом съм станала досадна, върви по дяволите. — И затвори.

Телефонът иззвъня почти веднага. По дяволите! Погледна кой звъни. Международен разговор. Кодът на страда не му беше познат. Да, това чакаше! Обаждането на българина.

— Поли? — попита той.

— Без имена! — изсъска едноокият убиец.

Нюйоркчанинът го пренебрегна. След малко щеше да чуе новината, която чакаше цял живот.

— Там ли е?

— Може би, а може би не.

— За какво говориш? Там ли е?

— Някой ни е изпреварил преди много време.

— Няма нищо?

— Не останах достатъчно, за да изследвам целия район, но да, мога да кажа, че вече няма нищо.

— Не си останал достатъчно? Плащам ти повече от достатъчно, за да останеш колкото трябва.

— Само ми обеща много пари — троснато му напомни убиецът. — А не останах, защото се появиха онези.

Разочарованието беше прекалено голямо. Всичко можеше да се приключи за няколко дни. Сега му казваха, че няма руда. Най-накрая думите на Поли се пребориха с безсилието му.

— Почакай, „онези“? Кои „онези“? — Но той знаеше. Знаеше много добре, но въпреки това упорстваше. — Господи, та ти разполагаше с цяла армия. Хората на Хариби Дайс са повече от достатъчна защита.

— Дайс е мъртъв, както и много от хората му, така че можеш да забравиш за другата половина, която трябваше да дадеш, за да ме закарат в онова селище. Аз самият едва се измъкнах. Това стана преди пет дни. Толкова време ми трябваше, за да се добера до Хартум. — В гласа на Поли се прокрадна нотка на професионално уважение. — Ти ме предупреди, че противникът е силен. Нямах представа обаче, че един наказателен взвод може да се придвижва така.

— Разполагали са с цяла вечност, за да се усъвършенстват. А американецът?

— С него имаше жена.

— Не знам нищо за жената — призна нюйоркчанинът.

— Аз пък не знам какво е станало с тях. Побягнах веднага щом се появиха онези. Бяха ги заловили и Дайс се канеше да ги екзекутира. Възможно е да са убити в престрелката. Не знам.

— Ще разпитам тук-там. Най-добре ела в Ню Йорк. Имам чувството, че ще ми трябваш тук.

— Полетът ми е след два часа.

Мърсър знаеше точно как ще открие Честър Бауи и започна търсенето с убеждението, че е бил на съвсем погрешна следа. Направи логичното предположение, че Бауи не е бил най-големият късметлия в историята, но че е бил опитен геолог, при това дяволски добър. Също така предположи, че човек над петдесетте не би пътувал до една от най-откъснатите точки на света без помощен екип. Като пресметна, че разкопките са били в началото на 40 — те години и се върна назад, предположи, че Бауи трябва да е завършил колеж след 1913 година. Даде си аванс от още пет години и започна търсенето от 1908 — а.

Следващата стъпка беше много проста — да претърси електронната база данни в академичния справочник „Кой кой е“ в периода между 1908 и 1945 година. На компютъра му трябваше не повече от секунда, за да покаже, че не открива Честър Бауи. Без да се разтревожи, Мърсър разшири периода до 1900 година — най-стария архив, но пак не получи резултат.

Облегна се назад и се зачуди дали Бауи просто не е бил слаб студент или дори по-лошо — самоук геолог. Беше толкова сигурен в метода си на проучване, че не бе отчел тези две възможности. Сега просто написа името на Бауи в търсачката и в продължение на час безрезултатно извеждаше и преглеждаше случайни резултати.

Не искаше да се откаже от идеята, че Бауи е получил университетско образование. Никой не би открил Урановите залежи без такава подготовка. Обади се в канцелариите на десетки училища с отлични факултети по геология. Нямаше и следа от Честър Бауи. Свърза се с всички по-големи миньорски училища — пак без резултат, макар да се върна до 1900 година, което означаваше, че Бауи трябва да е бил на шестдесет, когато е бил в Централноафриканската република. Обядва приведен над компютъра и остави телефонния секретар да приема десетките обаждания. За вечеря си поръча китайска храна, която също изяде на бюрото, и си легна чак в един. На следващата сутрин седна на бюрото в шест, а кафето беше толкова силно, че можеше да свали емайла от зъбите му. Продължи работа с търсачката до девет и в девет и една се обади на компанията, която поддържаше сайта „Кой кой е“. Премина през две секретарки и най-накрая се добра до главния архивист. Тя се представи като госпожа Морланд. Гласът й беше толкова немощен, че той предположи, че вероятно е завършила поне няколко години преди Честър.

— С какво мога да ви помогна, доктор Мърсър? Той бе сметнал за благоразумно да използва титлата си и да украси малко историята.

— Госпожо Морланд, аз съм геолог и току-що се върнах от Централна Африка, където се натъкнах на гроб в далечно селище. На надгробния камък пишеше, че там е погребан Честър Бауи, починал през 1942 година. Една от възрастните жени в селцето си спомни, че този човек също е бил геолог. Отишъл сам там и бил разкъсан от лъв.

— Колко ужасно — каза възрастната библиотекарка.

— Да. Освен това тя каза, че оттогава в селцето непрекъснато се случват нещастия, болести по добитъка, суша и какво ли не. Мисли, че духът на Бауи ги преследва, защото семейството му не знае как и къде е починал. За нас това звучи малко странно, но анимизмът е преобладаващото вярване в тази част на Африка.

— Доктор Мърсър, родом съм от Нова Англия. Знам всякакви истории за призраци.

— Обещах й да се опитам да се свържа със семейството на Бауи, за да им разкажа какво се е случило с него.

— И смятате, че мога да ви помогна?

— Това е само шесто чувство, но мисля, че той е бил талантлив геолог и е възможно да разполагате с архиви от следването му. Архивите ви са от 1900 година и се питах дали не бихте могли да потърсите няколко години по-рано.

— Няма нужда да търсим. Готвим се да качваме данни от 1890 до 1899 година на сайта. Един момент. — Тя започна да пише толкова бавно, че Мърсър си каза наум името буква по буква. — Ето го и него. Честър Т. Бауи, випуск 1899 от Държавния колеж „Кийлър“, Ню Джързи.

Знаеше си.

— Благодаря, госпожо Морланд. Ще се свържа с колежа. Да се надяваме, че пазят толкова стари архиви и ще могат да ми дадат някакви данни за роднините му.

— Не съм сигурна, че това ще помогне.

Тонът й сякаш изпрати метално гюле в стомаха на Мърсър.

— Защо мислите така?

— Тук пише, че този Честър Бауи е завършил с най-високо отличие специалност древногръцка история.

— Моля?

— Не мисля, че това е вашият човек. Този не е бил геолог, а историк.

Мърсър изруга и веднага усети неодобрението на госпожа Морланд по телефона. Извини й се и й благодари за отделеното време. За момент се взря пред себе си, без Да оставя телефона.

— Какво пък — каза си и набра справки, за да вземе телефона на малкия колеж в Ню Джързи.

— Архивите ни датират от основаването на колежа от Бенджамин Кийлър през 1884 година — отвърна му весела студентка от учебния отдел, казваше се Джоуди.

— Търся информация за Честър Бауи. Завършил е през 1899 година.

— О, разбира се — каза Джоуди, сякаш го познаваше. — Бауи Тъпака.

— Моля?

— Това му е прякорът. Той е нещо като легенда тук.

— Как така?

— Учил е тук, а след това е станал учител. Предполагам, че е бил наистина чалнат. Изчезнал е през 1930 година или някъде тогава.

Времето съвпадаше, ако Мърсър бе сгрешил възрастта на африканката.

— Защо казвате, че е бил чалнат?

— Не съм сигурна. Студентите използват името му, когато някой направи нещо наистина глупаво. Използваме го като нарицателно.

— Дали някой в отдела не може да ми даде малко повече информация?

— Хм, не съвсем. Сама съм и не знам кога ще се върне шефката ми. Тя е в отпуск по майчинство. — Джоуди замълча за момент, после се оживи. Гласът й се вдигна поне с цяла октава. — Всъщност има една книга, излезе преди няколко години. Има раздел за Бауи Тъпака. Авторката даде на училището няколко копия с автограф. Тук някъде има едно. — Тя затършува в някакви чекмеджета, затръшваше ги така, че тряскането отекваше в ухото на Мърсър. — Да! Намерих я. „Наука без граници: за алхимията, перпетуум мобиле и търсещите безплатен обяд“ от Серена Балард.

Мърсър бе силно заинтригуван как един специалист по древногръцка история е попаднал в книга за такава съмнителна наука. Благодари на Джоуди и затвори, а след това написа заглавието в един сайт за книги.

Откри я. „Наука без граници“ от Серена Балард. Книгата бе издадена преди три години и както изглежда, не се продаваше добре. Нямаше читателски мнения, а в сайта се посочваше, че книгата не е преиздадена.

Той написа името на авторката в търсачката и намери скучен сайт, посветен на книгата. Както подсказваше и заглавието, книгата проследяваше хронологично псевдоучените и ексцентричното им търсене на невъзможни изобретения. На сайта, който се състоеше от една страница, имаше кратки съобщения за някакви странни типове — собственик на химическо чистене от Ню Йорк, който опитал да патентова междузвезден телефон, механик от Пенсилвания, който цял живот се опитвал да извлече енергия от статичното електричество, както и още един от Калифорния, който бил убеден, че е дешифрирал езика на гърбатите китове.

Имаше чувството, че книгата е написана шеговито, и си помисли, че ще е забавно да я прочете. В края на страницата имаше препратка за изпращане на електронно писмо на автора, затова той набързо нахвърли бележка до Серена Балард: обясняваше интереса си към Честър Бауи и остави телефонния си номер.

За негово учудване телефонът иззвъня след по-малко от минута.

— Ало?

— Доктор Мърсър?

— Да. Със Серена Балард ли разговарям?

— Точно така. Не мога да ви опиша колко се изненадах, когато получих писмото ви.

— Със сигурност не толкова, колкото оценявам това, че ми се обаждате — каза Мърсър.

Тя имаше прекрасен гърлен глас.

— Според брояча на този стар сайт вие току-що удвоихте броя на посещенията, откакто е пуснат в интернет.

— Имам чувството, че книгата не е потръгнала така, както сте се надявали.

Тя се изкикоти.

— Издателят ми изгуби един щедър аванс от хиляда долара. Всъщност „Наука без граници“ е плод на любов. Изпратих я до издателите на шега.

— Въпреки това писането на книга си е голямо постижение.

— Направих го заради дядо ми. Ако сте разгледали сайта, може да сте забелязали откъс за човека от Пенсилвания, който се опитал да използва статичното електричество.

— Вашият дядо?

— Вдъхновил се от машина, за която прочел в „Атлас сви рамене“ на Айн Ранд, и решил, че може да я накара да заработи. Прекарваше всяка вечер и уикендите в гаража в занимания. Веднъж подпали пожар и лежа цяла седмица в болницата, след като почти не се уби. Успя да прочете книгата ми, преди да умре, но така и не разбра, че съм успяла да я публикувам. Вие пишете, че искате информация за Честър Бауи.

— Какво можете да ми кажете за него и какво е направил, за да заслужи място във вашата книга?

— Бауи е преподавал древна история в колежа „Кийлър“ тук, в Ню Джързи.

— Вие сте в Ню Джързи?

— Да, аз съм маркетингов директор на новия хотел и казино „Деко Палас“ в Атлантик Сити. Страхотно е. Идвали ли сте тук?

— Не, но имам приятел, за когото Атлантик Сити е като трети дом.

— Трети дом, виж ти.

— Не е така впечатляващо, защото използва моя дом като втори. Както и да е, да се върнем на Бауи.

— Честър Бауи е преподавал древна история в „Кийлър“. От това, което си спомням от проучванията ми, е бил голям ексцентрик. Непрекъснато си мърморел под носа и освен това носел пелерина.

— А какво е направил, за да заслужи място в книгата ви? — попита Мърсър.

— Ами, не е бил учен, а чудак. Затова е там. Бил е убеден, че съществата от гръцката митология наистина са съществували.

— Искате да кажете грифоните, Медуза и гигантските триглави кучета?

— Да.

— Е, това наистина го прави чудак.

— И не само това — каза Серена. — Бауи вярвал, че селяните в Древна Гърция са откривали кости от животни, изчезнали през последния ледников период. Смятал, че са си измислили тези истории за сътворението на най-различни фантастични чудовища, тъй като не са знаели как пасват костите в тези скелети.

Мърсър попи думите й и на пръв поглед не можа да открие недостатъци в теорията на Бауи. Хипотезата му беше прост и елегантен отговор на един въпрос, който никога не бе обмислял, но не му отговори защо Честър Бауи се е озовал при концентрираните уранови залежи в Централна Африка, където се предполагаше, че е изчезнал в средата на тридесетте години на миналия век.

— А дали е имал някакви други интереси? Например геология?

— Аз поне не зная. — Серена млъкна за момент. — Неприятно ми е да го кажа, но не си спомням много за него. Написах книгата няколко години преди да я публикувам, а за Бауи има само няколко параграфа. Вкъщи имам няколко кутии със стари проучвания. Може да има нещо в някоя от тях. Мога да ги прегледам и да ви изпратя каквото открия.

Мърсър обмисли предложението й. Съмняваше се, че е на прав път, макар датите да съответстваха донякъде на това, което знаеше. Това можеше да е друг Честър Бауи. Въпреки това нямаше друг път, по който да тръгне. А и го притискаше смътно чувство на неотложност.

— Дали не е възможно да дойда и да ги получа? — Усети, че тя се колебае. — Уверявам ви, че не съм някакъв лъжец. Може дори да дойда в хотела. — Знаеше, че ще трябва да вземе Хари. Старият хитрец щеше да се цупи със седмици, ако разбереше, че Мърсър е отишъл в казиното без него.

— Ами, предполагам. Мога да си отида в обедната почивка и да взема нещата. Сигурна съм, че знам коя е кутията. Вие в Ню Йорк ли сте?

— Не, във Вашингтон. — Мърсър си погледна часовника. — Какво ще кажете за пет часа във фоайето?

Тя се изсмя.

— Този хотел е огромен. Никога няма да се открием. Какво ще кажете за Американския бар? Той е точно до главния вход на казиното.

— Добре. Американският бар. В пет часа. Благодаря ви, Серена.

— Радвам се, че мога да помогна. Ще видя какво мога да направя, за да получите стая. — След това добави: — Така и не ви попитах. Каква е цялата тази история?

— Ще ви обясня, когато се видим. Достатъчно е да ви кажа, че Честър Бауи е открил нещо и със сигурност не са кости от минотавър.

Отново погледна колко е часът и реши, че още е рано Хари да е отишъл при Дребосъка, затова се обади в апартамента му. Когато не получи отговор, опита и в кръчмата, но дори собственикът Пол Гордън не беше там.

Отново се качи по стълбите до кухнята, за да си долее кафе. Хари се беше смъкнал на бара, надвесен над кръстословицата в „Уошингтън Поуст“ с коктейл „Блъди Мери“.

— Добро утро — измърмори той. Мърсър бавно поклати глава.

— Вестникът и пиенето ми са на твое разположение.

— Вече се възползвам, момчето ми, вече се възползвам.

— Искаш ли да се поразходим?

— Не. — Хари не вдигна поглед от кръстословицата. — Дребосъка ще събира момчета за покер довечера. Следобед ще подремна на твоя диван, за да съм свеж.

— Отивам в Атлантик Сити. Хари не загуби нито миг.

— Повлекан, донеси си каишката. Ще прекараш деня при чичо Дребосъка.

Кучето се надигна иззад облегалката на дивана и изгледа господаря си с кръвясали очи. Главата му бе наведена така, че ушите му висяха покрай дългата сива муцуна. Накрая излая сърцераздирателно.

— Съжалявам, кученце, ще заменя игрите с теб за някои други игри днес.

— Ще получим стая за тази нощ. Иди си вземи нещата. Ще те взема след час.

— Готов съм след петнайсет минути.

Атлантик Сити, Ню Джързи

Гумите на ягуара на Мърсър леко изсвистяха, дока-то спираше на един от най-горните етажи на паркинга до хотел и казино „Деко Палас“. Той изключи двигателя, но не можеше да направи нищо, за да спре въодушевения монолог на Хари, откакто бяха тръгнали от Гардън Стейт.

— А едно време бях тук, сигурно е било осемдесет и осма или осемдесет и девета, с Джим Рийд. Помниш ли Джими? По някаква причина се отчуждихме с него, когато спря да пие.

— Отчуждили сте се поради същата причина, поради която феминистките не дружат с порнографи — саркастично каза Мърсър.

Хари не обърна внимание на забележката му.

— Както и да е, та дойдохме тук и не съм виждал човек, на който толкова да му върви със заровете. Не говоря за Джими. Кълна се, че при него заровете заставаха на ръб. Не той, а онези малка женичка, сигурно е била с пет години по-млада, отколкото съм аз сега, но как хвърляше само. Продължаваше и продължаваше да…

— Така както ти продължаваш сега ли? — прекъсна го Мърсър.

— Я престани. Не съм ходил в казино, откакто ти беше в Канада.

— Това беше преди седем месеца, нали, Хари?

— Пет. Отидохме с Дребосъка, когато ти замина да приключиш договора си с „Де Беерс“.

Мърсър слезе от спортната кола.

— И несъмнено сте взели моя ягуар.

Хари поднесе запалка към цигарата си и повдигна вежди.

— Несъмнено.

От асансьора се качиха на движеща се пътека, която минаваше през дълъг тунел, пълен с реклами на представления, ресторанти и разбира се, игрални маси. Хотелът бе в стил двадесетте години, от скритите тонколони звучеше бигбенд. Гостите бяха предимно възрастни нюйоркчани, облечени в еднакви силонови дрехи в ярки цветове. Пълните гърди на жените бяха окичени със златни верижки, а на мъжете с посивели косми. Двойките не си говореха. Явно бяха толкова погълнати от игрите, че не искаха да се разсейват.

Пътеката ги отведе във фоайето. Беше огромно и приличаше на старите железопътни гари от стотиците филми от тридесетте и четиридесетте години, но с акценти от двадесетте по стените, както и с многобройни колони. Рецепцията се простираше на цяла стена и имаше внушителен изглед към крайбрежната улица и океана. На отсрещната стена имаше истински локомотив: пускаше декоративен дим и уж теглеше два прекрасно реставрирани вагона „Пулман“. Имаше цяла гора от палми в саксии, а персоналът бе облечен в униформи от онова време.

— Ето го — каза Хари и посочи през голямото фоайе към Американския бар.

— Има си хас ти да не намериш бара. — Мърсър си погледна часовника. Имаха още половин час, но той имаше нужда от питие.

Влязоха в бара — забележително уютен въпреки че бе огромен. Изглеждаше сякаш изваден от Американския бар от филма „Казабланка“. Дори имаше чернокож пианист на старото пиано и макар вероятно да се казваше Джамал или Антоан, на значката му пишеше, че се казва Сам.

— Имам чувството, че трябва да съм в смокинг и да пия шампанско — измърмори Хари.

Седнаха на алабастровия бар. Хари си поръча „Джак Даниълс“ и джинджифилов сок, а Мърсър поиска водка с джин и лимонов сок.

— От всички барове и градове по света…

Мърсър веднага позна гласа и не повярва на ушите си. Завъртя се на стола. Кали Стоу бе облечена в черен костюм с разкроен панталон и кремава копринена блуза. Огнената й коса се виеше по раменете й. Устните й бяха толкова аленочервени, че той с усилие отмести поглед към очите й. В тях имаше закачливост, която разцъфтя в усмивка. Кали изглеждаше прекрасно в Африка, немита и облечена в смачкани пътнически дрехи. Тук бе абсолютно зашеметяваща и на Мърсър му трябваше време, за да преодолее шока.

— Радвам се да те видя, малката — успя да каже най-накрая и вдигна чаша за поздрав.

— Ще ме почерпиш ли едно питие? — Не изчака отговора и се обърна към бармана. — Уиски „Дюър“ с лед и сода.

— Не ме разбирай погрешно — каза Мърсър, — но ти си последният човек, когото очаквах да видя тук. На какво дължа това удоволствие?

Тя отпи от чашата си.

— Аз съм пристрастена комарджийка. Не мога да спра Ипотекирах къщата, продадох колата и всичко. Живея в кофите за боклук.

— Аз се влюбих — каза Хари и се изправи, за да се представи. — Хари Уайт, на вашите услуги.

Тя се изкикоти на забележката му и се ръкува с него.

— Здравей, Хари. Аз съм Кали Стоу.

Хари хвърли един поглед на Мърсър, после каза:

— Тя ли е онази от Африка?

Кали също хвърли изпитателен поглед на Мърсър.

— А сега съм тук. Каква е вероятността?

— Доста голяма, ако имаш среща със Серена Балард.

— Получаваш отличен. — Тя седна на стола до Мърсър, с което принуди Хари да се наведе през бара, за да може да я оглежда влюбено. — Говорихме с нея този следобед и представи си колко бях изненадана, когато ми каза, че днес вече има среща относно Честър Бауи.

— Ще ми кажеш ли коя си всъщност? — попита Мърсър, без все още да се е съвзел; гледаше я възхитено. — Защото знам, че не работиш в Центъра за контрол върху заболяванията. Техният човек в личен състав едва не се задави, когато попитах за теб.

— Чувал ли си за ДОЯЗ?

— Част от Департамента по енергетика, нали?

— Това е съкращение от Департамент за откриване на ядрени заплахи. Аз съм член на екипа. Основната ни функция е да реагираме бързо в случай на ядрен удар или атака срещу атомна централа. През 2003 година уставът ни малко се промени, след като президентът Буш се обърна към нацията и сериозно сгафи, като каза, че Саддам е тръгнал да пазарува уран в Африка, заради тази грешка ДОЯЗ бе натоварен и със задачата да открие и обезопаси непознати до момента уранови източници. В екип сме по десет човека и претърсваме за стари уранови мини и места, където може да има залежи.

— Значи не си излъгала за това как си открила това селце.

През бляскавите й тъмни очи премина сянка и тя бързо отпи от уискито си. Луничките й гневно поаленяха.

— Не точно. От ЦКЗ се свързаха с мен за това село, защото имало най-висока концентрация на заболели от рак на планетата. Когато докладвах за това на шефовете, те се засуетиха, говориха за това на десетки срещи и комисии и най-накрая оставиха случая, защото, цитирам: „Има по-неотложни неща“.

— Нека отгатна — каза Хари. — Ти си продължила самостоятелно.

Кали кимна, доброто й настроение се върна.

— Ако забелязвате, седя малко накриво, защото ми натъртиха задника, докато отивах в офиса в Ню Йорк.

В ума на Мърсър неволно се появи образа на задните й части. Той побърза да го заличи, но отбеляза:

— Видях, че се качваш в кола със стъклена преграда.

— Шефът на ДОЯЗ, Клиф Робъртс, дойде да ме вземе лично. Точно тогава започнаха да ми се карат. Няма да го забравя този Линкълн. — С небрежен жест Кали отметна косата от челото си, което доомагьоса Хари. — Блъфираха, че ще ме уволнят, а после, че ще ме отстранят от длъжност. Последно ме накараха да си взема едноседмичен отпуск и да се върна, когато имам… — и добави с по-плътен глас, явно имитираше шефа си, — „подходящо отношение на човек от екипа“. Мърсър, завиждам ти, че не ти се налага да се оправяш с идиоти от правителството.

— Една от първите ми длъжности беше в Американската геоложка служба. Нямаше бюрокрация, но знаех, че няма да издържа дълго там. — Той се върна назад към времето, когато бяха в селцето; сега, след като знаеше защо в действителност Кали е била там, вече свързваше нещата. Имаше някои противоречия все пак. — Когато отиде в храстите…

— Проверявах с гайгеров брояч. Ако ти не беше геолог, можеше да не събудя подозрения и да си измисля история. Но ти веднага щеше да разбереш за какво става дума, затова се принудих да отида в джунглата с приказки за стомашно разстройство.

— Съжалявам, че ти причиних неудобство. Всъщност ти изобщо не беше пребледняла, когато се върна, а и се възстанови учудващо бързо.

Тя се ухили.

— Не съм актриса и не се шегувах, че стомахът ми е железен.

— И какво показа гайгеровият брояч?

— Радиацията не беше много над нормата. Колкото и големи да са били залежите, всичко е било изчерпано през тридесетте или четиридесетте години на миналия век, а радиоактивната почва е ерозирала много отдавна.

— Мисля, че по-скоро през тридесетте години — каза Мърсър. — Малко след като Честър Бауи е направил откритието.

— И германците са дошли да вземат всичко, което е оставил Бауи?

— Така мисля. От това, което госпожа Балард ми разказа за Бауи, се съмнявам да е бил предател, затова си мисля, че някой се е възползвал от откритието му след това и се е върнал да изчерпи залежите. — Мърсър си поръча още едно питие. Пианистът сигурно реши, че има достатъчно редовни посетители, за да започне доста добра интерпретация на „Времето отлита“ от „Казабланка“. Сигурно свиреше тази песен по няколко пъти на ден. — А ти как откри Бауи? — попита Мърсър. — Аз го проследих чрез училището.

— Чрез базата данни на данъчните власти. — Кали засмука едно ледено кубче и Хари и Мърсър застинаха, втренчени в чувствените движения на устните й. Тя усети погледите им, бързо схруска леда и се скастри за този си навик, който привличаше повече внимание, отколкото й се искаше. — ДОЯЗ има достъп до някои доста добри бази данни, когато става дума за национална сигурност. Тъй като аз съм отстранена, помолих един от колегите ми да претърси базите. Даде ми името „Кийлър“ и се обадих на директора на училището, а той ми каза за книгата на Серена Балард. Обадих й се и ето ме тук. Само не ми е ясно — продължи тя — какво общо има тази мина с някакъв смахнат професор по класически науки. Серена ми разказа нещичко за теориите на Бауи, а те не се връзват много с това, което открихме. Ако е продължил да се прави на начинаещ археолог, за да докаже теорията си за костите от ледниковия период, би отишъл в Гърция. Как се е озовал в Африка?

— Ако имаме късмет, записките на Серена може и да хвърлят някаква светлина върху това.

— Това ме подсеща — бързо каза Кали. — Директорът на „Кийлър“ й е ядосан. Трябвало да върне на училището материалите от проучването преди години. Така че подсети ме да й кажа, че трябва да върне всичко.

Една жена към четиридесетте влезе в тъмния бар. За разлика от прииждащите на вълни туристи, беше облечена в делови костюм и носеше куфарче. Имаше дълга руса коса и закръглено лице. Мърсър прецени, че е висока към метър и шестдесет и е на неговите килограми. Предположи, че в рода й е имало холандски преселници. Тя забеляза тримата на бара и тръгна право към тях. Да, това трябваше да е Серена Балард.

— Доктор Мърсър? Госпожица Стоу?

— Открихте ни — отвърна Кали.

— Здравейте. Аз съм Серена Балард.

— Моля, наричайте ме Кали. — Дори седнала на стола, Кали беше почти с глава по-висока от изпълнителната директорка на казиното.

— А мен всички ме наричат Мърсър. — Той се ръкува с нея. Очите й бяха сини като метличини. — Това е приятелят ми Хари Уайт.

Хари не повтори шегата си за услугите. Инстинктивно бе забелязал, че Кали би я разбрала. Но не мислеше, че ще е така със Серена Балард.

— Приятно ми е.

Серена погледна Мърсър, а след това и Кали.

— Книгата ми излезе преди три години и изведнъж не един, а двама души проявяват интерес.

— С Мърсър работим по един и същи случай от различна гледна точка и стигнахме до една следа — вас. Да ви почерпим едно питие?

— Само диетична кола. Защо не седнем по-далеч от пианото? — Тя вдигна куфарчето си. — Донесох всичко, което успях да открия. Всъщност има доста повече, отколкото си мислех, а това ми напомни, че трябваше да върна всичко в колежа „Кийлър“.

Кали взе питието на Серена и своето.

— Директорът на училището ме помоли да ви кажа същото. Каза го, сякаш учените са се скъсали да търсят информация за Честър Бауи.

Настаниха се в ъгъла и Серена изсипа съдържанието на куфарчето на масата. Имаше десетина овехтели тетрадки, няколко стари картонени папки и куп хвърчащи листове. Мърсър, Хари и Кали започнаха да прелистват тетрадките. От нетърпеливото изражение на Серена бе ясно, че иска да помогне, но няма какво толкова да добави.

— Не мога да ви кажа кой знае какво. Прегледах част от тези неща в офиса, но се страхувам, че това не събуди спомените ми. Както ви казах по телефона, написах книгата отдавна, а Честър Бауи не заема голяма част в нея.

— Кога за първи път чухте за него? — попита Кали и вдигна поглед от една пожълтяла тетрадка.

— Свекър ми бе учил в „Кийлър“. Той ми разказа за него, докато работех по книгата. Макар да е изчезнал през тридесетте години, студентите все още говорели за Бауи Тъпака по времето, когато свекър ми учил там. Аз просто се свързах с училището и им казах, че пиша за Бауи. Те ми изпратиха всички свои архиви.

Кали продължи да я притиска.

— Не сте ли се натъквали на името му на други места?

— Не, съжалявам. — Серена отпи от кока-колата. — За какво става дума?

Мърсър остави тетрадката, която прелистваше.

— Открихме една манерка в малко селце в Централна Африка. Принадлежала е на Честър Бауи. Една старица си го спомни от своето детство. Каза ни, че малко след като Бауи си тръгнал, дошли други бели и убили много от местните жители.

— Господи, това е ужасно! Защо ще правят такова нещо?

Мърсър просто сви рамене: не бе нужно тя да разбира за урановата мина.

— Не знаем. Надявахме се, че този материал ще ни помогне да разберем.

Серена захапа долната си устна.

— Вие двамата собствено проучване ли правите, или това е някаква правителствена поръчка?

— Аз съм правителствен служител — отвърна Кали. — Съжалявам, но не мога да ви кажа длъжността си. Мърсър е цивилен консултант.

Мърсър се опита да сдържи усмивката си. Кали беше вложила в гласа си точно толкова намек, че да накара Серена Балард да си направи собствено заключение и да направи предложение, без да са я помолили.

— Щях да ви оставя нещата за през нощта, за да мога да ги върна в „Кийлър“, но ако това е служебна работа, задръжте ги, докато приключите. Просто след това ми ги върнете, за да мога да ги изпратя.

Мърсър й отправи най-хубавата си усмивка.

— Ще ви предложа нещо по-добро. Лично ще ги изпратя в „Кийлър“ с обещанието, че доколкото можем, ще ви информираме за всичко.

Серена засия от това, че я включват.

— Не бих могла да искам повече. — Изправи се. — 0, и тъй като държа на думата си, ви уредих стаи за сметка на хотел „Деко Палас“. Вече трябва да сте в системата. Просто кажете имената си на рецепцията.

— И не се тревожете — каза Хари, докато се ръкуваше с нея, — хотелът ще компенсира цената повече от достатъчно, когато приключа с казиното довечера.

След като Серена си тръгна, отидоха на рецепцията, за да получат картите за стаите си. Хари остави чантата си на Мърсър с неясното обещание да се върне, преди да си тръгнат от Атлантик Сити на сутринта, и тръгна към игралните маси, като жизнерадостно потропваше с бастуна си на всяка крачка. Стаите им бяха на различни етажи, затова Мърсър остави на Кали половината документи, които им бе дала Серена, а другата взе със себе си. Уговориха се да се видят за вечеря в осем.

Мърсър реши да не взема душ засега и вместо това се настани в един фотьойл и започна да преглежда тетрадките на Честър Бауи. След като прелисти десетина страници, се убеди, че Джоуди, администраторката от колежа „Кийлър“, е права. Бауи наистина беше чалнат. Писанията му прескачаха от тема на тема, без да има връзка. На едно място се присмиваше на сър Артър Евънс относно изследванията му на Минойската култура в Кносос, а после правеше научни обосновки защо слънцето не би могло да стопи восъка от крилете на Икар. Пишеше, че момчето сигурно е изгубило съзнание поради липса на кислород и е паднало в морето. Пишеше го така, сякаш този мит беше факт.

След като бе стигнал до извода, че костите на изчез-галите видове от ледниковия период са основата за измислянето на демони и чудовища, Честър Бауи разглеждаше всички древни митове като факти и търсеше логичното им обяснение. Или поне дотолкова, доколкото той бе способен на това. Смяташе например, че прочутият Гордиев възел е бил лабиринт от жив плет на входа на Фригия, а Александър Велики просто го изсякъл с меча си.

Мърсър тъкмо беше зачел третата тетрадка, когато телефонът иззвъня.

— Ало?

— Забравих в коя стая си — каза Кали, бе останала без дъх.

— Десет деветдесет и две.

— Ей сега идвам. Открих нещо.

Минута по-късно той отвори вратата след настоятелното почукване на Кали. Тя влетя в стаята, очите й светеха. Беше махнала сакото си и той можеше да види очертанията на малките й гърди и движението им под копринената блуза.

— Честър Бауи е бил луд, но освен това и гений. Мърсър веднага се зарази от ентусиазма й.

— Какво откри?

— Адамант.

— Какво?

Тя му отправи закачлива усмивка.

— Не си точно такъв геолог, за какъвто се смяташе ли?

— Винаги съм подозирал, че не съм — отвърна Мърсър. — Какво е адамант?

— В древногръцката митология за сътворението на света, след като създали земята — тя погледна едно листче с бележки, — боговете възложили на Епиметей и брат му задачата да оформят всички животни. На някои дали криле, на други нокти, на трети бързина, на четвърти сила. За нещастие Епиметей раздал всички най-хубави атрибути и когато стигнал до човека, не му останало нищо и поискал съвет от брат си. Брат му го посъветвал какъв дар би подхождал на човека. Епиметей отишъл в небесата, запалил от слънцето факла и дарил на човека огъня, като така го направил по-висше същество от останалите. А можеш да си представиш, че това изобщо не влизало в сметките на Зевс, върховния бог. В гнева си…

— В гнева си Зевс оковал Прометей, брата на Епиметей, в една планина, където птиците кълвали далака му — довърши историята Мърсър.

— Точно така. — Кали отново погледна листчето си. — Всъщност планината била Кавказ и един орел кълвял черния му дроб. Според слуховете оковите му били от неразрушим метал, наречен адамант, който бил добит от самия Юпитер. Единствено Херкулес със своята сила бил способен да разруши оковите и да освободи Прометей.

— Какво общо има това с Бауи?

— Не виждаш ли? В своите проучвания той е мислел, че е открил тайната адамантена мина на Юпитер. Отишъл е в Централна Африка, за да докаже, че адамантът наистина съществува. А това е още една стъпка, за да докаже, че всичко в древната митология е истина. Вместо някакъв митичен метал обаче открива жила естествено обогатен уран.

Мърсър поклати глава.

— Почакай. Той е предприел мъчително пътуване до най-откъснатата точка на света, защото е мислел, че е открил огромна жила въображаем метал?

Кали се засмя на скептицизма му.

— Ще ти кажа нещо по-хубаво. Получил е стипендия от Принстън през есента на 1936 година, за да отиде да търси своята адамантена мина.

— Принстън? От Принстън са подкрепили този луд?

— С две хиляди долара. Това не е много по днешните стандарти, но през тридесетте години не са били малко пари. — Тя му подаде писмо на бланка от Принстън. В писмото на професор Суорц от Института за научни изследвания в Принстън се казваше, че на Бауи са отпуснати две хиляди долара за продължаване на работата му по откриване на „първичния метал, който посочвате в своята молба за стипендия“. Мърсър пак прочете бележката, сякаш още не можеше да повярва. Вдигна поглед. Кали го гледаше самодоволно.

— Защо, по дяволите, някой ще финансира този тип? Той изобщо не е бил с всичкия си.

— Очевидно професор Суорц не е смятал така. И понеже аз намерих ключовия елемент, ти ще платиш вечерята.

Мърсър не й обърна внимание. Имаше нещо около тази дата, което събуди спомен. Принстън през тридесетте години на миналия век. Какво се беше случило в Принстън през тридесетте?

— Чу ли ме? — Кали забеляза блуждаещия поглед в очите на Мърсър.

И тогава Мърсър си спомни. Не какво се е случвало в Принстън през тридесетте. Въпросът беше кой. Без да мисли, той се протегна, привлече Кали към себе си и силно я целуна.

— Ти си гениална!

Объркана, но не и смутена от внезапната целувка, тя попита:

— Какво? Какво направих?

— Знаеш ли кой е бил в Института за научни изследвания в Принстън през тридесетте години? По дяволите, та той е бил там до смъртта си през петдесетте. — Мърсър не я изчака да отговори. — Алберт Айнщайн, ето кой. И макар да е изпратил онова писмо до президента Рузвелт едва преди да започне войната, описвайки как теориите му биха могли да послужат за създаването на атомна бомба, сигурно е подозирал, че Бауи е открил нещо. Затова е накарал Суорц да финансира експедицията. Айнщайн е знаел, че Бауи не е открил адамант, но е смятал, че може да се натъкне на уран с висока концентрация, вероятно и на залежи с естествения изотоп U — 235, който обикновено се добива при обработка от по-често срещания U — 238. Това е било нужно, за да се поддържа верижна реакция.

— Айнщайн е изпратил Бауи да открие урана?

— Това е единствената теория, която отговаря на фактите. — Мърсър заговори по-бързо. — По някакъв начин, Бог знае как, Бауи е открил в своите проучвания нещо, където се споменава местонахождението на адамантената мина на Зевс. Може той да е направил връзката с урана, а може и друг да я е направил, но в крайна сметка идеята му е привлякла вниманието на Айнщайн. Айнщайн е знаел, че Ферми и още няколко души работят за създаването на ядрена реакция в Чикагския университет. Смятал е, че адамантената мина на Бауи може да се окаже точно изотопът, който е трябвал на екипа за експериментите. Затова е направил така, че от Принстън да финансират експедицията.

— Но какво се случило? Все пак първата самоподдържаща се верижна реакция е била постигната едва през 1942 година.

Мърсър се изненада, че Кали знае годината, но си напомни, че тя не прави медицински проучвания, как-то беше казала отначало. Кали бе ядрен специалист и със сигурност имаше познания в своята област.

— Момичето в „Кийлър“ ми каза, че е изчезнал. Честьр Бауи така и не се върнал от Африка с проби и Ферми и екипът му са останали сами да си обогатяват урана.

— Да не прибързваме. Не сме сигурни дали е открил жила с уран — 235.

— Стига, Кали, през годините това нещо е убило десетки хора от остра лъчева болест. Никога не съм чувал естествен уран да влияе така, още повече след като селцето е на половин километър от мината. Трябва да си близо до радиацията, за да изпиташ ефекта й.

Тя прие довода му с кимване.

— Тогава какво се е случило с Бауи?

— Нямам представа. Може да са го изяли крокодили, когато си е тръгвал. А може да го е изяло враждуващо племе. Ако е умрял там, е носел проба от това, за което по-късно са дошли германците.

— Няма начин да открием тялото му след всички тези години.

Беше ред на Мърсър да признае, че ентусиазмът му малко прекален, но нямаше да признае поражение.

— Няма да оставя следата да изчезне точно тук. Трябва да има нещо. Може да има архиви в Принстън. Кореспонденция между Бауи и Айнщайн. Някъде четох, че е пазил доста пълен архив.

— Би трябвало да е лесно да се сдобием с него — каза Кали. — Принстън не е толкова далече. Ако тръгнем рано, може да сме там, когато отворят утре сутрин.

— Добре. Ще резервирам пак тази стая за Хари. С него може да се върнем във Вашингтон на следващия — ден. Първо трябва да приключим с тетрадките на Бауи. Може да има и други следи.

— Съгласна, но не и преди да ме заведеш на вечеря. Вече е почти осем. — Кали изведнъж осъзна, че зърната на гърдите й се очертават през копринената блуза. Много отдавна се бе примирила, че няма кой знае какви гърди, но освен това знаеше, че мъжете гледат независимо от размера. Оцени високо това, че Мърсър не гледа похотливо. — Само ще отскоча до стаята си за минутка. Ще се срещнем при асансьорите във фоайето.

След петнайсет минути Кали слезе. Беше си сложила малко грим и бе оправила косата си. Мърсър се почувства мръсен и съжали, че не се беше изкъпал. Вечеряха в ресторант „Марго“ и въпреки неотложността, която бяха почувствали в стаята на Мърсър, се насладиха на кромидената супа, морския език и говеждото, както и на дебелите резени шоколадова торта. Мърсър остави на Кали да избере виното, тъй като единствените му познания във винарското изкуство се свеждаха до това да избягва всичко, което се предлага в кутия. Когато приключиха с яденето, бутилката бе свършила, а ресторантът бе почти празен.

Когато разговорът им премина в приятна тишина и дълги погледи, вината блъсна Мърсър като парен чук. Той не знаеше кога точно работната им вечеря се е превърнала в среща, първата му среща след Тиса, но точно така я възприемаше сега. Вкусната храна изведнъж му загорча. Мислеше, че не го е показал, но по някакъв начин Кали усети мъката му.

— Какво ти е?

Трябваше да излъже, да каже, че е преял. Щеше да е лесно и можеше да запази спомена за Тиса заключен, едва обуздан, но все пак под контрол. Преди обаче да отвори уста, идеята да излъже се стопи. Споменът за Тиса не беше под контрол, а го контролираше. Не беше обуздан, а препускаше свободно из ума му и докато не го прогонеше, винаги щеше да е там.

— Преди половин година изгубих много скъп човек — каза той толкова тихо, че Кали трябваше да се наведе над осветената от свещта маса, за да го чуе. — Днес за пръв път вечерям с жена оттогава. Това не е среща, но бе лесно да си го представя, като седя тук с теб. И вината ме смаза.

— Благодаря ти, че го сподели. Знам, че не ти е лесно.

— Имам склонността да задържам нещата в себе си.

— Кой мъж не го прави? Мърсър тихо се засмя.

— Вярно. Предполагам, че просто е по-лесно, отколкото да си признаеш, че нещо не е наред. Преструваш се, че можеш да се справиш с болката, и обикновено е така, но понякога…

— Понякога имаш нужда да поговориш.

— Да поговориш или просто да си признаеш, че е в реда на нещата да имаш чувства.

— Жените често се оплакват, че мъжете ги изключват — каза Кали. — И аз съм го изпитала, но освен това съм установила, че мълчанието при мъжете може да е също толкова пречистващо, колкото изливането на чувствата при жените. Опасните мъже, тези, с които трябва да си нащрек, дори не си позволяват мълчание. Аз никога не съм губила близък човек, затова не мога да си представя какво е. Бих казала, че според мен се справяш доста добре. Мисля, че си прекарахме добре тази вечер. Поне за мен е така. Ако не се справяше със смъртта й, нямаше да си позволиш дори това.

Кали остави думите й да стигнат до ума му и после остави салфетката си на масата. Станаха и отидоха при асансьора.

— Да се срещнем тук в седем?

— Добре. Съжалявам, че вечерта приключи тъжно. Усмивката й бе най-очарователната, която бе виждал на устните й.

— Вечерта приключи отлично. — Когато асансьорът спря на етажа й, тя нежно го целуна по бузата. — Ще се видим сутринта.

Мърсър задържа асансьора, докато тя влезе в стаята си. Той си мислеше, че се е държал като мрачен глупак, тъгуващ за несподелена любов, а тя смяташе, че вечерта е приключила отлично. Повтори си наум нещо, което Хари обичаше да повтаря: „Единственото, което някога наистина ще разбереш за една жена, е това, което тя ще ти позволи да разбереш“.

Атлантик Сити, Ню Джързи

Две минути в интернет биха спестили на Мърсър и Кали шест часа, но пък така щяха да пропуснат живописното пътуване и самостоятелната обиколка на Принстън. Институтът за научни изследвания не се числеше към групата на осемте най-добри университета. Бе основан през 1930 година със средства на търговския магнат Луис Бамбергер като място за теоретична математика и физика. Малкият институт не пазеше архиви на своя най-известен учен. Всъщност домът на Айнщайн бе просто част от общежитията.

Един измъчен служител, който отговаряше на един и същи въпрос, задаван от безброй хора, им каза, че всички книжа на Айнщайн са предадени на Еврейския университет в Йерусалим. Те пък постепенно качвали материалите в интернет съвместно с Калифорнийския технологичен институт.

Когато се върнаха в „Деко Палас“, Мърсър извади по една бира от минибара. Слънцето залязваше и хотелът хвърляше дълга сянка върху крайбрежната улица. Кали провери дали в хотела има интернет връзка и бързо намери архива. Откриха, че има документ от някой си Ч. Бауи. Той обаче не можеше да се види в интернет.

— Колко е часът в Израел? — попита Кали и посегна към телефона. — Нищо, няма значение. — Набра някакъв дълъг номер и помоли да говори с Ари Градщайн.

— Кой е Ари Градщайн? — попита Мърсър.

— Заместник-директорът на израелската атомна централа „Демона“. Няколко пъти сме работили заедно в отговор на ядрени заплахи — отвърна Кали, а после започна разговора с Израел. — Ари, обажда се Кали Стоу от ДОЯЗ. — Спря за момент, слушаше. — Добре, а ти как си?… Отлично. А Шошана?… Страхотно. Слушай, Ари, ще те помоля за една услуга. Искам да заобиколя бюрокрацията в Еврейския университет в Йерусалим. Още не мога да ти кажа за какво става дума, освен че Израел не е изложен на абсолютно никакъв риск. Проучвам един американец, който е водил кореспонденция с Айнщайн, а всичките му документи са архивирани в университета… Да, знам. И аз съм изненадана. Изгубих няколко часа в Принстън, като си мислех, че са там. Можеш ли да се обадиш вместо мен и да разчистиш пътя? Мисля, че ако се представя като служител на Департамента по енергетика, ще се появят всевъзможни пречки и няма да мога да се добера до информация със седмици. — Кали продиктува адреса на електронната си поща и университетския каталожен номер на документа от Ч. Бауи. — Благодаря, Ари, задължена съм ти. До скоро.

Мърсър бе впечатлен.

— Дори да имах човек в Израел, никога нямаше да се сетя за това. Беше великолепна.

Кали се усмихна на комплимента.

— Понякога не е лошо да знаеш как да избегнеш бюрокрацията.

Докато чакаха мейла от Израел, Хари се върна. Очите му бяха премрежени, а по бузите му бяха наболи бели косъмчета. Мърсър го виждаше за първи път от близо двайсет часа.

— Виж ти кой дошъл! През цялото време ли залага? Хари се свлече на леглото с преувеличен стон.

— Господи, не. Спрях, за да закуся сутринта.

— И как се справи? — попита Мърсър, макар да знаеше отговора от обезсърчения вид на Хари.

Хари се облегна на възглавниците и затвори очи.

— Никога не задавай тоя въпрос на комарджия, преди да е приключил.

— Толкова ли е зле?

Изведнъж старецът се наведе и измъкна дебели пачки банкноти от двата джоба на анорака си. Заговори кротко, сякаш не бе кой знае какво.

— Всъщност мисля, че се справих добре като за мен.

— По дяволите! — едновременно възкликнаха Мърсър и Кали.

— Колко? — попита Мърсър.

— Тридесет бона, момчето ми! — триумфално извика Хари. — Разбих ги. Бях неудържим. Дори им казах, че съм отседнал в „Тръмп“, и снощи ме настаниха в апартамент, за да ме задържат.

— Хитър кучи син — изумено измърмори Мърсър.

— Поздравления — добави Кали. — Какво ще правиш с толкова пари?

Хари я изгледа така, сякаш е малоумна.

— Ще ги проиграя на комар довечера, разбира се.

Кали почна да го увещава да не профуква спечеленото. Мърсър не искаше и да опитва. Лаптопът издаде звук и всички мисли за неочаквания късмет на Хари се изпариха. Беше писмото от Еврейския университет. Архиварят явно не беше много доволен да отговаря посред нощ, но все пак бе намерил онова, което търсеха.

— Това е — каза Кали и отвори приложението. Беше телеграма, изпратена до Айнщайн през април 1937 година от Атина, Гърция. Иззад рамото й Мърсър прочете следното:

Може ли да се осведомя за здравето ви, сър?

Изминаха седем седмици, откакто тръгнах. Прекарах почивката си на езерото Комо. Хотелът ми малко напомня на онази чудовищна сграда на Хърст. Поне времето е слънчево и въздухът е чист. Намерих някои сувенири, на които ще се зарадвате, и възнамерявам да ви ги изпратя скоро. Не можах да открия картината на Гибсън на „Златната кошута“ на Дрейк, която толкова искахте. Открих записа на Стефан Енбург, за който помолихте. Според мен изобщо не е успешен и не разбирам защо го харесвате. Твърде много обой и твърде малко флейта.

Ч. Бауи

Послепис: каса, маса, раса, рана, кана, вана, ваза, каза, база, маза, фаза

Кали първа изрази гласно мнението си.

— Какво е това, по дяволите? Безсмислено е. Езерото Комо? Той е бил в Африка, а и какви са тези седем седмици? Нямало го е с месеци. Как се е озовал в Атина? И какъв е този послепис?

— Това трябва да е шифър — каза Мърсър. — Възможно е с Айнщайн да са имали предварително уговорен сигнал за експедицията. Казва, че не е успешен. А името Стефан Енбург може да означава нещо специфично, като например това, че Бауи е открил мината. Ако не я е открил, може да са били уговорили друго име.

— Може би, може би. По дяволите! — ядосано изпухтя тя.

— Я да видя — обади се Хари и Мърсър завъртя лаптопа така, че Хари да може да прочете телеграмата.

— Картината на Гибсън на „Златната кошута“ на Дрейк? — каза Кали. — Какво е това?

— Дрейк е сър Франсис Дрейк — отвърна Мърсър, — английски адмирал и капер по времето на кралица Елизабет Първа. „Златната кошута“ е бил корабът му. Познанията ми за художниците са съвсем ограничени, така че предполагам, че Гибсън е нарисувал прочута картина с Дрейк. Когато Хари приключи, можем да потърсим информация в интернет, както и за композитор на име Стефан Енбург. Това може да ни даде представа какво е имал предвид Бауи.

— Не си прави труда — каза Хари и вдигна поглед от компютъра. В сините му очи проблесна дяволита искра. — Истинският въпрос, на който трябва да се отговори, е дали Честър Бауи се е качил на борда на „Хинденбург“, както е възнамерявал.

— За какво говориш?

— Дай ми лист и химикал и ще ти покажа. — Кали му подаде бланка на хотела и писалката си. — Ключът е скрит в послеписа. Редът, който Бауи е написал, се нарича дублетна игра на думи, измислена е от Луис Карол, автора на „Алиса в страната на чудесата“. Целта на играта е да се преобразува една дума в друга, обикновено с противоположно значение, като се променя само по една буква и се използват възможно най-малък брой думи. Бауи преобразува каса във фаза, като използва единайсет думи, включително първоначалната. — О, разбирам — възкликна Кали. — Сменяш „к“ с „м“ и „каса“ става „маса“, после „м“ с „р“ и получаваш раса.

— И така нататък. Само че Бауи умишлено е объркал играта.

— Как така? — попита Мърсър.

— Очевидно е, че е знаел правилата на дублетната игра, след като е написал такава, но е използвал единайсет думи, когато „каса“ може да стане „фаза“ само с три. — Хари написа „каса“, „каза“ и „фаза“. Мърсър кимна.

— Всичко това е така и съм сигурен, че човек може много да се забавлява с тази игра, но как оттук стигаме до извода, че Бауи се е качил на „Хинденбург“?

— Единайсет думи, когато са достатъчни само три. Предположих, че единайсет е ключът към телеграмата, а ако извадите всяка единайсета дума, се получава… — Хари написа тайното послание „Седми май, Лейкхърст, дирижабъл“ Хинденбург „. Успех, обой“[57]. — Бауи е казвал на Айнщайн, че ще се върне в САЩ с дирижабъла „Хинденбург“ и иска да го посрещне на седми май в Лейкхърст. Очевидно е, че е успял, но не разбирам частта за обоя.

— Аз я разбирам — едновременно казаха Мърсър и Кали и се ухилиха един на друг. Той я подкани с жест да обясни. — Обо е голям град в Централноафриканската република. Доста близо е до мястото, където открихме манерката на Бауи.

— Той е указвал на Айнщайн приблизителното местонахождение на урановите залежи — обобщи Мърсър.

— Не са ли умрели всички, когато „Хинденбург“ е избухнал? — попита Кали.

Хари посочи Мърсър с брадичка.

— Питай него. Той е експертът. Мърсър се възпротиви.

— Не съм експерт. Когато бях млад, бях очарован от дирижаблите, така че съм изчел няколко книги за катастрофата. Преди няколко години успях да си купя парче от греда на „Хинденбург“. Не ми се иска да го призная, но оттогава стои в килера. И да отговоря на въпроса ти: шестдесет и двама от деветдесетте и седем души на борда са оцелели. Ако Бауи е бил на кораба в този фатален ден, вероятността да е оцелял е три към едно. Човекът, който ни трябва, е Карл Дайън. Той е истински експерт и човекът, който ми продаде гредата. Фотографската памет на Мърсър му изневери. Той знаеше, че Дайън живее в Брекънридж, Колорадо, но не можа да си спомни номера му. Взе го от справки и се обади на пенсионирания ракетен инженер.

— Ало? — отговори плах женски глас след седмото иззвъняване.

— Госпожа Дайън?

— Да?

— Госпожо Дайън, казвам се Филип Мърсър. Познат съм на съпруга ви. Той дали е там?

— Момент, моля.

Изминаха цели три минути, преди Карл Дайън да вземе слушалката.

— Ало. Кой се обажда?

— Здравей, Карл. Филип Мърсър те безпокои. — О, доктор Мърсър. Жена ми недочува и ми каза, че ме търси приятелят ми Филис Матадор, какъвто се досещате, че нямам. Какво има?

— Трябва ми малко информация за един от пътниците от последния полет на „Хинденбург“. Казва се Бауи, Честър Бауи.

Отговорът на експерта бе незабавен и съкрушителен.

— Няма такъв пътник.

Сякаш тежест се стовари на плещите на Мърсър, чак костите му омекнаха. Той се свлече на един стол.

— Сигурен ли си? Разполагам с негова телеграма, в която пише, че ще пътува.

— Съжалявам, но в публикувания списък на пътниците няма Бауи. Не е било трудно да си резервира място. Дирижабълът е бил наполовина празен на тръгване от Германия. Всички места са били резервирани за връщането му в Европа обаче, защото хората са искали да присъстват на коронацията.

— Помисли, Карл, важно е. Има ли начин да се е качил? Скришом или под фалшива самоличност.

— Всъщност имало е нещо необичайно. — Ръката на Мърсър стисна слушалката, сякаш физически можеше да привлече това, което искаше да чуе. — Една двойка германци, професор и госпожа Хайнц Алдерман, е трябвало да се качат, но не са се появили във Франкфурт за полета. Въпреки това багажът им е пътувал. Ако правилно си спомням, багажът е бил доста.

— Достатъчно, за да скрие тежестта на пътник без билет?

— О, да, двеста — двеста и петдесет килограма.

— Значи някой може да се е настанил в тяхната каюта?

Дайън се оживи.

— Трябва да ти кажа, че това са само слухове, но очевидци твърдят, че сред отломките е открит крак, който не е съответствал на нито едно тяло. Това е съмнително и се е разпространявало като градска легенда, като клюка, която да опише катастрофата като още по-ужасна.

Мърсър не беше сигурен дали това е добра, или лоша новина. Тя приближаваше Бауи до Съединените щати, но ако беше умрял в катастрофата, следата отново се губеше.

— Ако слуховете са верни, може да е бил на Честър Бауи.

— Както казах, това са слухове.

— Какво е станало с багажа?

— О, малкото неща, които не са обгорели до неузнаваемост, са били върнати на законните собственици или на наследниците им. Имай предвид обаче, че малко неща са оцелели. Не знам подробности за багажа на Алдерман.

— А нещата, които са останали непотърсени?

— Всъщност са били изпратени обратно в Германия. Някои неща са били отмъкнати от любопитни хора, като онова малко парче дуралуминии, което ти купи от мен, но конструкцията на „Хинденбург“ и всичко останало е било върнато и рециклирано за направата на изтребителите на Луфтвафе. Гьоринг не е бил привърженик на дирижаблите и е ненавиждал доктор Екнер, шефа на компанията „Цепелин“.

— Задънена улица — въздъхна Мърсър. Хари беше включил телевизора и Мърсър му направи знак да намали звука.

— За какво става дума? — попита Дайън.

— О, нищо, Карл. Просто Бауи може да е носил важни геологични проби. Опитвам се да ги открия.

— Разбирам. Ами… има още един слух, но смятам, че не струва и пукната пара. Преди петнайсетина години, точно след публикуването на книгата ми за катастрофата, получих писмо чрез моя издател от един господин в Ню Джързи, който твърдеше, че притежава сейф, паднал от „Хинденбург“ в деня на катастрофата.

— Сейф?

— Да. Дори бе приложил снимка. Дребна работа, съвсем незначителна. Той твърдеше, че баща му го намерил няколко дни след катастрофата, докато разоравал нивата. Тъй като сейфът нямал отличителни знаци, той каза, че сигурно е паднал от дирижабъла, и питаше дали не искам да го купя.

— За колко?

— Точно по това време останките от цепелина се котираха високо. Той поиска петнайсет хиляди долара и не предостави никакво доказателство освен думите на баща си. Говорих с него веднъж. Много противен тип. Дори не му направих оферта. Тогава смятах — и все още го мисля, — че този човек е мошеник, а сейфът е купен от него или от баща му от някоя заложна къща.

— Разполагаш ли с името му? — Вероятността сейфът да е автентичен или да е принадлежал на Бауи беше много малка и напомняше на думите на едновремешните картографи „отвъд тази територия живеят дракони“, но пък Мърсър беше в отчаяно положение.

— Знаех, че ще попиташ. В момента го търся. Знам какъв си, когато искаш нещо. Преследва ме с години, за да купиш онази отломка от „Хинденбург“. Определено се надявам да си я сложил на видно място.

— Ами, да — излъга Мърсър. — На една витрина до бюрото ми е.

— А, ето го. Живее в семейната ферма в Уеъртаун. Ако щеш вярвай, но се казва Еразмус Фес.

— Мърсър! — извика Хари.

Мърсър не се обърна, а само му направи жест да почака.

— Еразмус Фес?

— Точно така. Мърсър записа адреса.

— По дяволите, Мърсър!

— Момент, Карл. — Той закри слушалката.

— Какво?

Хари сочеше телевизора. Мърсър погледна. На екрана показваха полицаи и медицински екип пред малка къща, явно в предградията. Мърсър включи звука. „… тази сутрин от съсед, който описва видяното като касапница. Макар тяло да не е открито, госпожица Балард не може да бъде намерена, а кръвта в дома й показва криминално деяние“.

Мърсър се вцепени и пребледня. Прекъсна разговора, без да се сбогува с Карл Дайън.

— Серена?

— Да.

Няколко секунди тримата мълчаливо гледаха новините. Кали се опомни първа.

— Трябва да се махаме оттук. Ако са я измъчвали, знаят, че сме отседнали в хотела. Може би знаят и номерата на стаите ни. Мърсър, имаш ли кола?

— Да — отвърна той механично. Умът му бе зает с друго. — В гаража е.

— И моята. Да тръгваме. — Кали вече беше затворила лаптопа.

— Не. Ако са вече тук, ще я наблюдават. Хари, твоят апартамент къде е?

— Съжалявам, но е резервиран чак за довечера. Не мога да го използвам преди седем.

— Ясно. Значи просто ще се измъкнем от хотела, ще повървим до следващото казино по крайбрежната улица и ще повикаме такси. Ако стигнем дотам, без да ни забележат, ще се измъкнем. Кали, имаш ли пистолет?

Тя поклати глава.

— В бюрото в офиса имам един „Глок“, но това няма да помогне.

— Резервната ми „Берета“ е на нощната масичка — каза Мърсър, докато подаваше на Кали чантата за компютъра и оглеждаше стаята за нещо важно. — Готови ли сте?

Хари и Кали кимнаха.

Мърсър отвори вратата и бързо огледа дългия коридор. Нямаше никого, но това не беше гаранция, че някой не се крие при асансьора. Не можеха да слязат по стълбището заради протезата на Хари. Мърсър направи знак на Кали и Хари да не мърдат и тръгна по коридора, стъпваше така, че обувките му едва издаваха звук по килима — звук, който се заглушаваше от жуженето на вентилационната система. Никой не се криеше до асансьорите и той натисна бутона и направи знак на Хари и Кали да дойдат. Ако нямаха късмет и хората, които бяха убили Серена Балард, бяха тук, тримата имаха по-голям шанс да ги надвият, отколкото ако беше сам.

След първия изблик на адреналин от новините стомахът му се успокои и той се зачуди на какво ли са се натъкнали. Не беше случайно това, че Хариби Дайс се подвизаваше около Киву по същото време, в което Кали търсеше предполагаеми уранови залежи. Ключът трябваше да е едноокият наемник Поли. Мърсър мислено се върна към това, което се беше случило в Африка. Не Дайс беше наел Поли. Поли бе плащал на африканския бунтовник да охранява радиоактивната руда.

Отговорът на този въпрос постави друг. Как изобщо бяха разбрали за урана? Погледна Кали. Възможно ли беше тя да не е тази, за която се представя? Веднага отхвърли тази идея. Към нея бяха насочени твърде много заплахи, за да работи с Поли и Дайс. Отговорът трябваше да е друг.

Лампичката над един от асансьорите дискретно светна.

В мига, в който вратата се отвори, Мърсър чу характерния звук на зареждане на пистолет. Имаха по-малко от секунда, преди убиецът да ги види — недостатъчно време да избягат на повече от няколко метра. Единственият шанс беше да се маскират. Убийците търсеха двама мъже и една жена. Но не двойка и сам мъж.

Хари се намираше по-близо до Кали от Мърсър, затова той го бутна в обятията й и изсъска:

— Целуни я!

Беше сигурен, че Кали разбира какво е наумил, но също така беше убеден, че Хари просто ще се отдаде на естествената си похот. Докато вратата на асансьора се отваряше, двамата се прегърнаха.

— О, Джон! Толкова си мил! — изписука Кали превзето и впи устни в устните на Хари.

Мърсър се беше отдръпнал на достатъчно разстояние, за да е очевидно, че не е с тази двойка.

Тримата, които излязоха от асансьора, държаха пистолети под палтата си. Погледнаха Хари и Кали мимоходом, очите им се плъзнаха с безразличие по Мърсър. Той не познаваше първите двама, но третият се беше запечатал неизличимо в паметта му. Поли. Носеше черен костюм и поло, превръзката на окото го правеше още по-застрашителен.

Кали вървеше така, че Хари да я закрива от убийците. Двамата влязоха в асансьора.

— Стая десет деветдесет и две — каза един от убийците, погледна табелката на стената и тръгна наляво. — Насам.

Мърсър почувства изгарящия поглед на Поли върху тила си, но остана спокоен и небрежно тръгна към асансьора след Кали и Хари. Хари натисна копчето за фоайето и попита любезно:

— Как е късметът днес, господине? — Играеше роля на абсолютно непознат.

Вратите на асансьора почнаха да се затварят.

— Бива — отвърна Мърсър и тръгна да се извръща с лице към вратата.

Поли се вкамени. Единственото му око се разшири, когато позна Мърсър, устата му се изкриви от гняв. Той се хвърли към асансьора, за да спре вратите, но закъсня със секунда.

— По дяволите — възкликна Кали, когато асансьорът тръгна към фоайето. — Как е успял да се измъкне от атаката в Африка?

Мърсър нямаше отговор, но пък знаеше, че сега не е моментът да се тревожи за това.

— Имаме само няколко секунди, когато стигнем фоайето — каза той отсечено. — Или никакви, ако Поли разполага с повече хора и радиостанция.

— Какво си намислил? — попита Хари.

— Можеш ли да се справиш без бастуна?

Хари се усмихна: разбра какво всъщност иска Мърсър.

— Мисля, че да. — И му подаде лъскавия бастун, който Мърсър му беше подарил за осемдесетия му рожден ден.

Мърсър беше поръчал бастуна при един от най-добрите производители на ножове в Северна Америка. Взе го от Хари и натисна скрития бутон, който освободи еднометрово острие. Беше наточено като скалпел и макар Мърсър да не бе учил фехтовка, и най-малкото докосване би разрязало и дреха, и плът. Той подаде черната орехова ножница на Кали.

— Сопи и мечове срещу куршуми? — невярващо попита тя.

— Времената са безнадеждни — отвърна той със самодоволна усмивка.

Ръцете на Мърсър се хлъзгаха по сребристата дръжка и той ги избърса в панталоните си. Скри ножа зад крака си. Кали пък мушна бастуна до гърдите си, под сакото. Замълчаха. Гледаха как лампичките светват на всеки по-долен етаж.

Чуха звънтенето на покер машините още преди вратите да се отворят, после шумът се усили. Мърсър подаде глава и не видя нищо необичайно. Никой не бързаше към асансьорите и не беше с радиостанция или мобилен телефон.

— Хайде — каза той и ги поведе навън. Ползването на асансьорите беше разрешено само за гости на хотела и охраната проверяваше дали хората имат ключове. Мърсър забеляза, че шкембестият пазач има затъкнат в колана пистолет. Етажът, на който се намираше казиното, заслепяваше със светлини и звуци. Стотици хора се бяха скупчили около зелените маси или седяха зад слот машините; изражението им рядко се променяше, независимо дали печелеха, или губеха. Сервитьорки в оскъдно черно облекло се въртяха между посетителите, подносите им бяха отрупани с питиета. Крупиетата наблюдаваха с непроницаеми лица.

Атмосферата предразполагаше играчите да останат дълго след като е редно да се откажат. За Мърсър това беше просто разсейващо. Той огледа тълпата, търсеше някой, който да не е погълнат от хазарта. После попита:

— Виждаш ли нещо? Кали поклати глава.

— Не, освен ако хората на Поли не са маскирани като вдовици, които профукват застраховките на покойните си съпрузи.

Стигнаха до охраната и Мърсър погледна назад към асансьорите. Една от вратите се отваряше.

— По дяволите!

Поли изскочи от нея, следван от двамата си гангстери. Всички бяха извадили пистолетите си. Блъснаха една двойка, която чакаше асансьора, и мъжът ядосано изкрещя. Това привлече внимание. Една жена видя пистолетите и изпищя. Пазачът се опита да се извърти, за да види какво става, но годините бездействие бяха схванали мускулите му.

Мърсър посегна към пистолета на пазача и го измъкна. Пазачът дори не разбра, че е обезоръжен. Докато махаше предпазителя, Мърсър забеляза, че Кали избутва Хари зад една богато украсена колона.

Поли стреля първи, Мърсър му отвърна. Никой не се беше прицелил. Изстрелът на Поли улучи мигащите светлинки на една слот машина, а куршумът на Мърсър попадна във вратата на асансьора.

Преди някой от тях да успее да стреля отново, някой откри огън по Поли и хората му от другия край на казиното. Те се наведоха, за да се прикрият. Мърсър се възползва от това отвличане на вниманието, хвана Хари и Кали и ги повлече към изхода. Предположи, че стрелбата е дошла от охраната на казиното, но докато тичаха към големия парен локомотив до Американския бар, видя двама въоръжени мъже с тъмни костюми, а не с униформи. Вниманието им беше съсредоточено единствено върху Поли и те едва удостоиха Мърсър с поглед.

Сред тълпата избухна паника. Викове и писъци заглушиха тракането и звъна на монетите в машините. Мърсър просто държеше здраво Хари и Кали. Разблъска тълпата, за да си проправи път, та да се скрият зад едно от колелата на локомотива. Сух лед осигуряваше парата, която се процеждаше от буталата и клапаните.

— Как сте? — попита той, гърлото му изведнъж се сви и пресъхна.

Кали рязко кимна.

— Хари?

— Добре съм — изхриптя старецът. — Просто ни изведи оттук, по дяволите.

— Работя по въпроса — отвърна Мърсър. Долепени до локомотива и нащрек за още убийци, тримата тръгнаха към първия вагон — вагон-ресторант, реставриран до пълния си блясък. Обикновено на стълбите стоеше служителка и приемаше резервации за широко рекламираната уникална вечеря в хотел „Деко Палас“. В брошурата на хотела Мърсър бе прочел, че вагонът има монитори на прозорците и хидравличен механизъм, които създават илюзията, че влакът се движи. Всяка вечер пътешествието на вечерящите се определяше от компютърна програма. Една вечер пътуваха през Скалистите планини, на следващата през пустинята в Калифорния, а на още по-следващата прекосяваха Флорида Кийс по прочутата Презморска линия на Хенри Флаглър.

— Качвайте се — каза Мърсър и избута Хари и Кали по стръмните стъпала. И тъкмо да се качи след тях, от тълпата се откъсна един от убийците. Стискаше автомат със заглушител и щом забеляза Мърсър, откри стрелба. Мърсър усети паренето на куршум, който мина покрай крачолите му.

— Бързо!

Хари отвори една плъзгаща се стъклена врата и закуцука след Кали. Мърсър стреля два пъти към убиеца и се вмъкна след приятелите си. По масите на вагон-ресторанта имаше елегантни кристални и порцеланови съдове, а приборите бяха от чисто сребро.

Убиецът ги виждаше през прозорците и изстреля по вагона останалите патрони от пълнителя.

Тримата се снишиха, но не спряха. Около тях се пръскаха стъкла, във въздуха пищяха рикошети. Ръчно изработената ламперия се нацепи, а от сложната електроника, с която се прожектираше на дисплеите, захвърчаха искри. Вагонът се изпълни с мирис на изгоряла пластмаса и дим.

Щом изстрелите спряха, Мърсър изблъска една от масите — скъпият сервиз се натроши на пода — и се надигна. Убиецът бе заредил нов пълнител и тъкмо се готвеше пак да открие огън, когато Мърсър го простреля два пъти в гърдите. Огледа се. В казиното стреляха поне десетина мъже. Едната група се опитваше да сведе до минимум случайните жертви, но хората на Поли стреляха наред и Мърсър видя няколко ранени и мъртви гости на хотела.

Хари и Кали го изчакаха в края на вагона и тримата заедно побягнаха през следващия. Там беше лъскавата кухня на ресторанта, маскирана като вагон „Пулман“. Зад печките и хладилниците се криеха неколцина келнери и готвачи. Вратата в края на вагона водеше във фоайето, но отстрани имаше втора врата за по-обемисти поръчки.

Мърсър поведе Кали и Хари през нея към помещението за зареждане. За нещастие нямаше камиони, разтоварващи стока. Една от вратите беше отворена и мирисът на океана се смесваше с бензинови пари и вонята на отпадъци.

— Защо не се скрием тук? — предложи Кали и избърса кръвта от бузата си: беше я ударило парче стъкло.

— Защото ще им трябва само половин минута да се сетят къде сме.

— Не ми се иска да го кажа — изпухтя Хари, — но аз съм дотук. Един от ремъците на протезата ми се размести и боли ужасно.

Хари бе изгубил крака си преди десетилетия и всъщност рядко куцаше и обикновено използваше бастуна си само за украса, затова Мърсър беше забравил каква болка изпитва старият му приятел. Мърсър бавно се обърна, прехвърляше в ума си картата на казиното, която си бе съставил още щом пристигнаха в хотела. Това бе несъзнателно умение, което си беше изградил през годините на работа в лабиринтите на минните шахти. Можеше да си състави карта на разположение на почти всяка сграда само след една бърза обиколка и интуитивно знаеше къде се намира във всеки един момент.

— Спокойно — каза той, след като състави плана си. — Главният вход е веднага щом излезем, зад ъгъла. Няма и двайсет метра. По това време трябва да има много хора, които се регистрират.

Кали схвана идеята му.

— Което означава, че ще има много коли, чакащи да бъдат паркирани от пиколата.

— Точно така. — Мърсър подаде пистолета на Кали и се обърна към Хари. — На рамо или на гръб?

— О, по дяволите, Мърсър, ще се справя.

Мърсър не го пита повторно. Наведе се и го преметна през рамо. Докато тичаше, намести тежестта му. Кали затича до него.

— Хари, ако се изпуснеш, ще те хвърля.

— Повече бих се тревожил за безразборната ми разпуснатост — избърбори Хари.

Отвън имаше тъмен паркинг, но щом завиха зад ъгъла, видяха неоновите светлини на главния вход на „Деко Палас“. Пикола в ливреи сновяха между редица коли. Повечето бяха обикновени, но имаше няколко дълги лимузини и едно ферари, паркирано така, че влизащите в казиното да го виждат. Адът от казиното, изглежда, не беше стигнал дотук, но това беше само въпрос на време.

Тъй като на входа имаше много хора, трябваше да се доберат до началото на редицата коли, ако искаха да избягат. Почти никой не им обърна внимание, докато си проправяха път през навалицата.

— Мърсър! — извика Хари. — Зад нас.

Кали реагира по-бързо от Мърсър: завъртя се, като държеше пистолета ниско. Мърсър също ги видя — Поли и двама от хората му. Спряха и се заоглеждаха, опитваха се да засекат нехарактерно движение. Мърсър приклекна, намести Хари на рамото си и се запровира между колите и хората, без да обръща внимание на оплакванията на гостите, които разблъскваше.

— Идват — каза Кали, когато стигнаха началото на опашката.

Първата кола изобщо не беше такава, каквато Мърсър бе очаквал, но беше единствената им възможност. Бе всъщност произведение на изкуството, ролс-ройс модел „Сребърен дух“ от 1954, гълъбовосива с тъмносини елегантно извити калници. Междуосието бе над три метра. Колата бе въплъщение на елегантност и класа. Лошото бе, че макар да имаше шестцилиндров двигател, нямаше голяма мощност заради теглото си. Мърсър можеше само да се надява да изчезнат, преди Поли и хората му да се доберат до собствената си кола.

— Кали, ти карай — каза Мърсър, когато приближиха. Изискан мъж с вид на телевизионна звезда тъкмо слизаше от колата. Мърсър го блъсна встрани и безцеремонно стовари Хари на предната дясна седалка. — И ми дай пистолета.

Тя го хвърли над покрива, докато се навеждаше към шофьорското място. Протестът на изискания тип замря на устните му в мига, в който Мърсър хвана пистолета с една ръка и го насочи към него с безизразен поглед. В същия момент от вратите на хотела изскочи цяла тълпа. Всички пищяха уплашено. Заляха редиците коли като приливна вълна, разблъскваха пристигащите.

Мърсър скочи на задната седалка.

Колата бе тапицирана с мека кожа, дървените части проблясваха на светлината, хвърляна от хотела. На сгъваем поднос бяха поставени кристални чаши за уиски, а в гарафата до тях имаше кехлибарена течност. Мърсър коленичи на седалката и погледна през задното стъкло. Един от хората на Поли накуцваше, но се приближаваха бързо.

— Мърсър?

— Не сега, Хари — отсече той, без да се обръща. — Кали, тръгвай!

— Не мога. — извика тя. — Колата е с десен волан! Мърсър се извърна и видя, че Хари вече е на волана.

Класическият ролс-ройс не беше модел за американския пазар, беше пригоден за английските пътища, където шофьорът сяда отдясно.

Поли и хората му бяха съвсем близо. Криеха оръжията си, но Мърсър беше сигурен, че след миг ще открият огън.

Атлантик Сити, Ню Джързи

— Няма време да си сменяме местата — изкрещя Мърсър. — Дай газ, Хари!

Хари настъпи съединителя, превключи на първа и натисна клаксона, който отекна царствено и донякъде извинително. Ролс-ройсът не се изстреля напред, но след секунди все пак набираха преднина пред Поли и хората му. Мърсър гледаше как гангстерите търчат към началото на опашката чакащи коли. Поли изхвърли някаква млада жена от седалката на едно „Сузуки Гео Метро“, което бе първо на опашката потеглящи коли, вмъкна се вътре, изчака хората си само секунда и пришпори малката кола. Трицилиндровият двигател изфуча, гумите изсвистяха и сузукито потегли след ролс-ройса.

— Зад нас е — каза Мърсър и счупи задното стъкло с дръжката на пистолета. Провери пълнителя и се намръщи. Имаше само два патрона.

Хари погледна в огледалото за обратно виждане и очите му се разшириха, когато видя малкия син автомобил.

— Кара това? По-смел е, отколкото смятах.

— Държа да отбележа, че имам само два патрона, така че ако не извадя късмет, ще трябва да караш по-добре от него.

— Няма проблем — каза безгрижно Хари, докато завиваше по Атлантик Авеню. — Забравяш, че с Дребосъка идваме тук, когато си извън града.

— И вземате колата ми — добави Мърсър.

Макар Мърсър да не бе впечатлен от крайбрежните улиците на Атлантик Сити, пълни с магазини за дрехи, медиуми и сергии за риба, те все пак бяха безкрайно по-хубави от останалата част на града. Само на пресечка от безвкусните хотели и казина за милиони долари се намираха едни от най-бедните квартали в страната. Изоставени къщи, покрити с графити, дворове, обрасли с бурени, и тийнейджъри, върлуващи на групи като диви животни. Счупени бутилки задръстваха канавките, уличните лампи светеха само тук-там. Цареше атмосфера на апатия и отчаяние.

— Кали, скъпа — каза Хари, докато профучаваха през едно кръстовище. — Искам да се съсредоточиш върху пътя на стотина метра напред. На тъмно не виждам както едно време.

Тя кимна навъсено и затегна колана си.

Бяха спечелили достатъчно преднина на тръгване, та Хари да може да поддържа известна дистанция, но ролс-ройсът ускоряваше бавно и не можеше да се мери със сузукито. Хари влезе в някаква дълга улица и ускори, форсираше стария шестцилиндров двигател, докато той не запротестира, и успяха да спечелят малко ценни метри.

Мърсър гледаше назад. Малката синя кола зави и удари странично един паркиран седан. Разстоянието беше твърде голямо, за да хаби единия от безценните си патрони, но човекът на Поли нямаше такъв проблем: прицели се от прозореца и изпразни пълнителя. Два куршума уцелиха ролс-ройса: единият отнесе страничното огледало от страната на Кали, а другият улучи багажника и проби два луксозни куфара, които пиколото не беше имал време да свали.

На ъгъла имаше малка бензиностанция. Повечето лампи над колонките за бензин бяха изгасени, но още беше отворено. На прозорците бяха окачени неонови табели, а до бордюра беше паркирана украсена „Хонда дел Сол“.

Макар че никога не беше пушил, Мърсър винаги си носеше няколко евтини запалки. Това му беше останало от обучението на бойскаут и неведнъж му беше спасявало живота. Викна:

— Хари, карай право през бензиностанцията.

После отпуши гарафата с алкохол и напъха в гърлото й една от ленените салфетки, на които бяха поставени чашите за уиски.

— Хей, надушвам пиене — каза Хари. — Остави ми малко.

— Съжалявам, старче. — Мърсър надигна бутилката и напои салфетката с нещо, което миришеше на много добро малцово уиски. — Докато минаваме през бензиностанцията, искам да удариш една от колонките.

— Ти луд ли си? — изкрещя Кали.

— За връзване — доволно каза Хари. Той имаше пълно доверие на Мърсър, така че всъщност се забавляваше.

Хари намали малко, за да заблуди сузукито, а след това рязко зави надясно. Задницата на автомобила се удари в бордюра и хвърли фонтан от искри. Кали изпищя, когато за малко не прегазиха някакъв скитник, който седеше на бордюра и пиеше. Ролс-ройсът летеше неумолимо. Хари се насочи право към втората колонка. Мърсър щракна запалката под импровизирания коктейл Молотов. Напоеният с алкохол плат мигновено пламна.

С маневра, която подложи на изпитание сръчността и силата му, Хари завъртя кормилото, за да избегне една от стоманените колони, крепящи покрива, насочи колата към бордюра и разби с предната броня една от старите бензинови колонки.

Колата рязко намали. Кали се люшна напред и за малко не си разби главата. Колонката се килна и се прекатури, бензинът потече на тъмни петна. Мърсър се надигна и вдигна високо гарафата, сякаш е бейзболна топка, която току-що е уловил.

Сузукито бе на двадесетина метра и бързо приближаваше. Мърсър можеше да види блесналото от омраза единствено око на Поли. Партньорът му беше презаредил и вече се подаваше през прозореца, за да стреля пак. Хари овладя колата, отдалечи я от бордюра и я насочи към следващата пряка. Мърсър се подаде до кръста от прозореца, прицели се и метна горящата гарафа към бензиновата колонка. Шишето падна точно пред локвата бензин, под която имаше огромен подземен резервоар, пръсна се и за един ужасен миг той си помисли, че скочът не се е подпалил. Уискито обаче се разгоря с ярък пламък и бензиновите изпарения избухнаха.

Беше все едно излита ракета. Във въздуха литнаха петнадесетметрови огнени кълба. Огънят облиза и почерни навеса. Поли вече беше на шест-седем метра от ролс-ройса и когато бензинът избухна, рязко зави и малката синя кола се блъсна в задницата на зелена хонда, която прелетя на другия край на тротоара и остана без спойлер. Алармата на хондата се извиси над тътена на пожара.

Хари плавно превключваше скоростите. Конструиран много преди ерата на въздушните възглавници и автоматичните колани, плътният метал на ролс-ройса беше предпазил двигателя. Луксозната кола се бе отървала само с нагъната броня.

— Това би трябвало да ни спечели малко време — със задоволство каза Мърсър.

— Виждам табела за магистралата за Атлантик Сити — каза Кали.

— Къде? — попита Хари и погледна през предното стъкло.

— Точно отпред.

— Това размазано зелено петно над пътя ли? Кали се усмихна.

— Да. Всъщност това е зелена стрелка надясно.

След секунди огромната кола величествено пое по магистралата — основната артерия, от която се излизаше от Атлантик Сити към континента. Магистралата „Гардън Стейт“ беше само на няколко мили по-нататък. Трафикът в обратната посока беше натоварен, но за щастие малко хора напускаха града. Хари подкара ролс-ройса със сто и двадесет километра в час.

Мърсър още хвърляше погледи назад, в случай че Поли успее някак да подкара сузукито отново. Тъкмо щеше да отмести погледа си от една бързо приближаваща се кола, когато забеляза характерната боя. Хондата „Дел Сол“ сигурно летеше с двеста километра, провираше се между колите с изящната лекота на скиор.

— Този няма ли да се откаже най-после?

— Какво има? — попита Кали, погледна през рамо и видя бързо приближаващата спортна кола. — Господи!

— Какво да направя? — попита Хари. Не можеха да се мерят нито със скоростта, нито с маневреността на хондата.

Преди Мърсър да успее да измисли нов план, човекът на Поли отново започна да стреля. За разлика от първия път, тук асфалтът беше гладък и му позволи точна стрелба.

— Кали, знаеш ли френски? — измърмори Хари.

— Какво? — Не беше сигурна дали е чула добре, или приятелят на Мърсър се е побъркал.

Хари гледаше с едно око в огледалото за обратно виждане. Беше стиснал зъби и на устните му играеше гадна усмивка. Продължи да наблюдава хондата, докато тя не се доближи на три-четири метра от задната броня.

— Питам, защото ще ти кажа „пардон“, като го направя. — Млъкна за секунда, преценяваше ъгъла и скоростта, после извика: — Майната ти!

Рязкото натискане на спирачките обаче не даде драматичния резултат, който очакваше. Сякаш пренебрегнала желанието на шофьора, тежката кола просто продължи напред, като намаляваше величествено. Маневрата принуди Поли да натисне спирачките на хондата и пъргавата спортна кола почти закова. Усетил възможността, Поли даде газ и се изравни с ролс-ройса, за да може партньорът му да се прицели по-точно.

Хари всъщност това и чакаше и завъртя кормилото, за да смачка леката хонда между ролс-ройса и мантинелата. Видя как Поли почти се усмихва на напразния му опит и отново натиска спирачките, за да мине зад ролс-ройса. Хари обаче приложи друг номер. Протегна ръка към ръчната спирачка, за да намали оборотите и да мине на трета. Огромната кола потръпна от обидата към механизма й, но се подчини. Този път намали почти веднага и големият шестцилиндров двигател загуби мощност. Поли също реагира бързо, но не достатъчно. Ролс-ройсът прикова хондата към мантинелата и без усилие я задържа там. Хондата задра по металната барикада, разхвърчаха се искри и парчета метал и стъкло. Дясната й предна гума гръмна, калникът се пръсна, сякаш улучен от граната. Хари продължи да притиска хондата, като се смееше сатанински.

— Хари! — изпищя Кали. — Пистолет! Партньорът на Поли се беше опомнил достатъчно, за да се опита да стреля по ролс-ройса, докато самият Поли се бореше да измъкне разпадащата се кола от клопката.

Хари отпусна ръчната спирачка и се отдели от хондата. Превключи пак на четвърта и видя в огледалото за обратно виждане как малката хонда спря сред облак дим. От избухналата гума лумнаха пламъци, а от разбития радиатор се вдигна пара. Хари улови погледа на Мърсър в огледалото и повтори думите му от преди минути:

— Това би трябвало да ни спечели малко време. Мърсър стисна костеливото му рамо.

— Ако караш ягуара ми така, ще те убия. Хари се изкикоти:

— Трябва да ти призная нещо.

Тонът му изнерви Мърсър. Дори Кали застана нащрек.

— Какво? — тревожно попита Мърсър.

— С Дребосъка се будалкахме с теб, че шофирам, когато идваме тук. Не съм сядал зад волана от години. — Извърна глава и изгледа Мърсър. — Ама то е като да караш колело. Никога не се забравя.

— Гледай си пътя, ако обичаш.

— Не смятам, че трябва да тръгваме по Гардън Стейт — каза Кали. — Полицията ще е заета с „Деко Палас“, но сигурно има описание на откраднатия ролс-ройс.

— Права си — каза Мърсър.

— Къде отиваме?

— Ще караме по северната магистрала. Трябва да си поприказваме с един тип, Еразмус Фес, за сейф, който баща му твърди, че е паднал от „Хинденбург“ малко преди дирижабълът да избухне.

Стигнаха до Уеъртаун и намериха дома на Еразмус Фес след четиридесет и пет минути. Единственият работещ фар на ролс-ройса успя да разкрие, че имотът някога е бил ферма. Имаше едноетажна къща с надвиснал над хлътнала веранда покрив. Първоначалните поддържащи колони бяха махнати и сега всичко се крепеше на небоядисани диреци. Вместо диван на верандата беше сложена седалка от стара кола върху метална конструкция. Запуснатата къща беше цялата в напукана лющеща се боя. От прозореца мъждукаше синкава светлина. Семейство Фес явно си бяха вкъщи и гледаха телевизия.

По-назад, от дясната страна на къщата, имаше постройка с ламаринен покрив, която изглеждаше по-занемарена и от двора. Наколко коли бяха паркирани в безпорядък. Повечето бяха купчини ръждясали отломки върху спукани гуми, със счупени предни стъкла и смачкани калници. Над тях се извисяваше открит товарен камион с надпис „Товарене и извозване на отпадъци — Фес“ и телефонен номер. Зад постройката — най-вероятно обор — имаше нагъната метална ограда, краят й се губеше в тъмното. Зад отворената врата се виждаше море от изоставени коли в нестройни редици.

— Господи — изпухтя Хари, докато изключваше двигателя. — Ако видим някое хлапе да свири на банджо или някой коментира красивата ми уста, си тръгваме веднага.

— Амин, братко, амин. — Мърсър слезе от колата и затъкна пистолета на кръста си. Дръглива котка изхвърча от стария обор и изчезна под една от разнебитените коли.

Мърсър се качи на верандата, Хари и Кали вървяха зад него. Мрежестата врата висеше на счупени панти. Мрежата беше разкъсана и хлабава, а по дървото имаше следи от ноктите на котка. Мърсър блъсна мрежата настрани и почука. Не получи отговор и почука отново, този път по-силно.

— Отвори я тая проклета врата! — извика мъжки глас отвътре, толкова силно, че прозорците издрънчаха.

— Имам работа — извика му женски глас в отговор. От звука стана ясно, че и двамата седят в предната стая на метър един от друг. Хари си затананика мелодията от „Освобождение“.

— Господи, жено! Гледам „Колелото на късмета“. Виж кой е.

— Добре де.

След секунди лампата на входната врата, всъщност гола крушка, висяща от тавана, светна и сякаш само за миг привлече всички мушици от околността. Жената, която отвори, беше захапала цигара с отпуснатата си уста. Приличаше на крава. Беше с пеньоар, който откриваше дебелите й, осеяни с разширени вени прасци. Носеше джапанки и Мърсър забеляза, че ноктите й са пожълтели и напукани и приличат на грубата броня на майски бръмбар. Очите й, малки и с неопределен цвят, бяха насълзени от цигарения дим. Беше като буре и сигурно заковаваше кантара поне на сто и тридесет килограма. Мустаците над горната й устна бяха катраненочерни.

Зад нея се виждаше малък коридор и кухня. Старата метална мивка беше затрупана с чинии, мухоловките бяха почернели от жертви.

— Госпожа Еразмус Фес? — попита Мърсър, едва прикриваше отвращението си. Определи възрастта й някъде между петдесет и сто години.

— Така пише на брачното ми свидетелство. — Пискливият й глас и грубият й тон напомняха на каране, а не на говорене. — Какво искате?

— Бих искал да говоря със съпруга ви.

— Кой е, Лизи? — извика Еразмус Фес от всекидневната.

Тя се обърна натам.

— Откъде да знам, по дяволите? Иска да говори с теб.

— Кажи, че е затворено. Да дойде сутринта, ако иска кола или влачене на буксир. — После викна към участниците в предаването: — Давай! Големите пари. Големите пари!

— Чухте го. Елате утре.

Тя понечи да затвори вратата, но Мърсър я блокира с крак. За момент жената продължи да дърпа: не разбираше защо не се затваря.

— Госпожо Фес, не става дума за кола или влачене на буксир. Казвам се Филип Мърсър, а това са Кали Стоу и Хари Уайт. Тук съм заради един сейф, който съпругът ви е предложил на Карл Дайън преди време.

При тези думи в очичките й проблесна лукав поглед.

— Тук сте заради сейфа от „Хинделбург“?

Мърсър не си направи труда да я поправи.

— Точно така. Идваме от Вашингтон. Дали съпругът ви още пази сейфа?

— Дали го пази? По дяволите, той не изхвърля нищо. Още има черупки от първия си улов на морски раци. — Обърна се и отново извика на съпруга си: — Раз, дошли са за сейфа от „Хинделбург“.

— Не се продава — извика в отговор Еразмус Фес.

— Напротив, продава се — разгорещи се Лизи. — Още навремето ти казах да го дадеш това проклето нещо на онзи от Колорадо. — Отново се обърна към Мърсър. — Откакто бащата на Раз го намери, ни преследват какви ли не нещастия. Откакто го е довлякъл вкъщи, в семейството не се раждат деца. Аз имам седем братя и сестри, а Раз има осем. Няма причина да нямаме деца.

— Може да е от морските раци — измърмори Хари. Кали му хвърли поглед да замълчи и попита Лизи Фес:

— Ами рак? В семейството ви има ли случаи на рак? — О, да. Бащата и по-малкия брат на Раз умряха от рак. А аз и една от сестрите му загубихме гърдите си от рак.

Поради цялата тази лой по нея и безформения пеньоар, който бе облякла, беше разбираемо, че никой не бе забелязал, че е претърпяла мастектомия и на двете гърди.

— А те живели ли са в къщата, след като е бил открит сейфът? — попита Кали.

— Естествено. Нали затова казвам, че сейфът ни донесе само нещастия. Най-големият брат на Раз не се разбираше с баща си и се изнесе още преди това. Здрав е като бик и има дванайсет деца и цяла сюрия внуци.

— Изглежда, сме на прав път. Случаи на рак, стерилитет. Напомня ли ти нещо? — прошепна Кали на Мърсър.

Мърсър мислено се беше пренесъл в далечното селце по поречието на Сцила в Централна Африка. Честър Бауи сигурно беше взел проба от урановата руда на връщане към Съединените щати, но точно преди „Хинденбург“ да катастрофира я беше сложил в сейф и го бе хвърлил от дирижабъла. Това, което още повече изуми Мърсър от странната одисея на пробата, беше как е останала достатъчно радиоактивна, за да причини рак на един, ако не и на двама от семейство Фес.

Музиката от „Колелото на късмета“ се извиси до кресчендо, после телевизорът млъкна. След малко Еразмус Фес се появи на вратата. За разлика от жена си, беше кокалест и слаб като върлина. Носеше омазан с масло работен комбинезон с името му на гърдите. Косата му беше прошарена и рядка и имаше пърхот. Носеше очила с дебели стъкла, които уголемяваха кръвясалите му очи, посивялата му брада не беше бръсната поне от пет дни. Оригна се на бира и протегна жилестата си ръка към Мърсър.

— Еразмус Фес.

— Филип Мърсър. — Ръкуваха се.

— Защо се интересувате от сейфа? — попита Фес.

— Какво значение има? — развика се Лизи на съпруга си. — Нали иска да го купи.

Мърсър не беше казал, че иска да купи сейфа, но просто кимна.

Еразмус Фес доби пресметлив, почти хищен вид.

— Двайсет хиляди. В брой.

Искаше с пет хиляди долара повече, отколкото бе поискал от Карл Дайън, но това не беше проблем за Мърсър. Той би купил сейфа и съдържанието му за всякаква сума, която би поискал Фес. Проблемът беше, че просто нямаше тези пари в себе си. Лесно можеше да напише чек за тази сума, но знаеше, че Фес никога няма да го приеме, а и той не искаше да остави следа от парична транзакция. Не му харесваше, че се налага да чакат до сутринта, та банката да отвори, но не виждаше друга възможност. И изведнъж си спомни за печалбата на Хари, погледна го и подхвърли:

— Лесни пари лесно се губят, старче.

— А?

— Изпразни си джобовете.

— Какво?! — Хари най-накрая разбра какво иска Мърсър и почервеня целият. — Никога! Спечелих си парите съвсем честно.

— Успокой се — утеши го Мърсър. — Ще ти ги върна, като се приберем. — Щеше да представи сметката на заместник-съветника по въпросите на националната сигурност Ласко.

Очите на Лизи и Еразмус Фес се разшириха, когато Хари измъкна от анорака си две дебели пачки от по сто долара и ги подаде на Мърсър.

— Обаче искам разписка.

Мърсър ги показа на семейство Фес, но не им ги даде.

— Първо искам да видя сейфа. И искам да получа кола в изправност. Ние, така да се каже, взехме ролс-ройса назаем.

Фес погледна към елегантната кола на пътя. Огледа я с опитно око, като обърна особено внимание на съсипаната броня и пробитите врати.

— Ще ти дам кола, стига да забравиш къде си паркирал тази.

Мърсър се надяваше да върне ролс-ройса на законния му собственик и си помисли, че би могъл да се обади на полицията, щом се върнат във Вашингтон, но пък знаеше, че дотогава луксозната лимузина ще бъде превърната в купчина части. Утре просто щеше да е лош ден за някоя застрахователна компания.

— Става.

— Трябва да му дадеш и книжата — каза Лизи на съпруга си.

— Книжа? — попита Кали. — Какви книжа?

— През петдесетте бащата на Раз отвори сейфа. Не знам какво още имаше вътре, но имаше и куп книжа. Бележки или нещо от тоя род. Направи копия и пак заключи оригиналите вътре. Раз, къде са се дянали?

— Господи, жено, прекалено много говориш — промърмори Фес. Прокара пръсти през косата си и се посипаха купища пърхот. — В офиса са. Най-долното чекмедже. Зад чертежите на самолетните двигатели, дето ги купих преди пет години.

Мърсър не бе изненадан, че Фес знае къде са документите. Подозираше, че собственикът на автоморгата може да каже точно къде се намира всяко старо желязо в разхвърляния му двор.

— Да тръгваме — изръмжа Фес.

Хари каза, че ще изчака на портала, и убеди Лизи да му донесе пиене още докато мъжът й вземаше фенерче от кабината на камиона.

— Ти не си колекционер като онзи писател от Колорадо — каза Фес, докато отключваше катинара на портата към двора на моргата. — За какво ти е този сейф?

— Има вероятност да е принадлежал на дядо ми — каза Кали, преди Мърсър да успее да измисли някаква лъжа. — Връщал се е от Европа на „Хинденбург“. Винаги е носел със себе си сейф. Бил е бижутер.

При тези думи Фес рязко спря и насочи фенерчето към очите й.

— В сейфа няма бижута, мога да ти го гарантирам.

— А какво има? — попита Мърсър.

— Сражавах се в Корея по времето, когато татко го е отворил. Каза, че вътре няма нищо освен бележките и едно гюле.

— Какво? — едновременно се обадиха Кали и Мърсър.

— Гюле. Като тия, дето ги хвърлят спортистите. Просто кръгла метална топка.

Поведе ги покрай редиците разпадащи се автомобили. Мърсър забеляза изгоряла пожарна кола, няколко лодки и стрела от голям кран. Безброй катранени локви нафта бяха осеяли песъчливата земя, а отстрани имаше купчина гуми, висока поне шест метра. С приближаването им се разбягаха нощни животни, блестящите им очи се впериха в тях.

В дъното на двора имаше ламаринен гараж. Фес избра друг ключ от дрънчащата връзка и отвори. Влезе и светна единствената висяща от тавана крушка. Мърсър не можеше да си обясни защо боклуците по рафтовете на стените трябва да се пазят от атмосферни условия. Почти всичко приличаше на безполезни купчини ръждясал метал.

— Тук си пазя хубавите неща — каза Фес.

Мърсър реши да не пита какво точно означава „хубави неща“.

Фес махна една скоростна кутия от един ъгъл, отметна мръсно парче платно и видяха малък сейф — тъмен метален сандък с ръждясали панти. На вратичката му имаше цифрова ключалка и малка дръжка.

— Ей сега идвам — каза Фес и изчезна от гаража.

— Гюлето сигурно е проба от рудата — каза Кали веднага щом Фес се отдалечи достатъчно, за да не ги чува.

— Няма друго обяснение — съгласи се Мърсър. — Старата негърка каза, че Честър Бауи бил изпратил сандъци с проби по реката, но сигурно е запазил някакво количество руда. Пречистил я е и вероятно я е поставил в сейфа, за да спре радиацията.

— Но е изтекла достатъчно, за да засегне Еразмус и Лизи. — Кали се замисли за момент. — Ще трябва да докладвам за това място на шефовете ми в Департамента по енергетика. Тук веднага трябва да дойде екип на ДОЯЗ. Трябва да сме предпазливи. — Огледа рафтовете. — Бог знае какво се е просмукало в тези боклуци.

— Може да се намеси и Агенцията за опазване на околната среда — саркастично отбеляза Мърсър, — като се има предвид колко нафта се е пропила в земята.

Фес се върна, тикаше градинарска количка. Гумите бяха спукани, но щеше да е по-лесно да я използват, отколкото да носят сейфа. Мърсър го премести в количката и спря, защото чу далечен звук от хеликоптер.

— Оттук прелитат ли самолети? — попита той Фес.

— Тоя хеликоптер не е нищо. През цялото време се чуват. Големите клечки летят от Ню Йорк за Атлантик Сити.

Обяснението изглеждаше разумно, но Мърсър остана нащрек. Колкото по-бързо тръгнеха към Вашингтон, толкова по-доволен щеше да е. Намести сейфа в задния край на количката и заобиколи, за да хване дръжките. Коства му значително усилие да я подкара на спукани гуми, но след като я задвижи, стана по-лесно. Изглежда, Фес не бързаше особено, така че Мърсър не му обърна внимание и сам тръгна да излиза от двора, осланяше се на картата, която несъзнателно беше съставил в ума си.

— Сигурен ли си, че знаеш накъде отиваш? — попита Кали, крачеше до него.

— Господи, жено, прекалено много говориш — каза Мърсър, имитираше до съвършенство южняшкия акцент на Фес. Кали се престори, че пуши и издухва дим в лицето му.

Стигнаха портала и Мърсър пусна дръжките на количката. Не знаеше коя кола ще му даде сприхавият Фес, така че реши да го изчака.

— Защо не идеш да провериш какво прави Хари? — каза на Кали. — Аз ще натоваря сейфа, щом нашият приятел Еразмус се дотътри.

Тя се качи на разкривената веранда, почука и влезе.

Фес най-накрая се появи, заключи портите и посочи на Мърсър един относително нов модел форд. Гумите изглеждаха изтъркани, а предният десен калник бе надупчен, но иначе колата щеше да свърши работа. Фес отвори задната врата и извади ключовете изпод задната седалка.

— Крадците винаги гледат в сенника или под седалката на шофьора. Никога отзад. — Пъхна ключа, за да отвори багажника, и се отдръпна, за да покаже на Мърсър, че няма намерение да му помага да качи сейфа. Мърсър се наведе и го повдигна. Сигурно тежеше поне петдесет килограма. Подпря го на задната броня и го блъсна вътре. Ясно чу как тежката метална топка се претърколи в сейфа, докато го буташе в багажника.

— Готово — каза Фес и протегна мазолестата си ръка. — Получихте си сейфа и колата.

— Двайсет бона. — Мърсър му подаде двете пачки от по сто долара.

Но Фес не му даде ключовете, а се обърна и тръгна към къщата, като измърмори:

— Трябва да ги преброя.

Мърсър сви юмруци. Наложи се да се пребори със себе си, за да прогони гнева от гласа си.

— Господин Фес, ние малко бързаме. Старецът се обърна.

— Слушай, синко. Не знам кой си и какво всъщност търсиш, но не ти вярвам особено. Затова просто ще трябва да успокоиш топката, докато с Лизи преброим парите.

Мърсър щеше да извади пистолета, ако не го беше страх, че този чешит ще получи инфаркт.

— Добре — каза накрая. И тъкмо щеше да последва Фес към къщата, когато пак чу хеликоптера. Отблизо. Твърде близо.

Ако някой летеше от Ню Йорк за Атлантик Сити, със сигурност щеше да следва маршрут по крайбрежието или над граничните острови. А не на осем километра във вътрешността. Мърсър си наложи да се успокои. Беше оставил Поли на магистралата, а хората му все още бяха в „Деко Палас“. Нямаше начин да са ги проследили до дома на Фес, както и да са разбрали за разговора с Карл Дайън, който ги бе доведел тук.

Погледна към тъмното небе, но видя само няколко звезди. Тракането на хеликоптера се усили. Приближаваше се бързо. Въпреки логиката го заля чувство на неотложност. Затича се след Фес. В същия миг тъмният хеликоптер освети боровата гора на петдесетина метра от фермата. Мърсър зърна отворената странична врата секунда преди да открият стрелбата. Стрелецът се прицели най-напред в ролс-ройса. Десните гуми станаха на решето, течността от радиатора бликна като кръв.

Мърсър настигна Фес точно когато той се изкачваше по стъпалата на верандата, сграбчи го и влетя с него през входната врата миг преди върху верандата да се изсипе вторият залп. Парите се пръснаха по пода.

— Господи! — изрева Фес сред оглушителната стрелба.

Мърсър не му обърна внимание и надникна през един мръсен прозорец. Не си спомняше кога е извадил пистолета. Как, по дяволите, ги бе открил Поли? Беше невъзможно. Поли не беше имал време да подслуша телефонния разговор в стаята на Мърсър в „Деко Палас“, а Мърсър бе сигурен, че никой не ги е проследил от Атлантик Сити.

Хеликоптерът се сниши, перките му бяха само на метри от дърветата. От отворената врата скочиха четирима души и пилотът издигна машината. В хеликоптера остана пети боец — на картечницата.

Мърсър извади от сакото си мобилния си телефон и го хвърли на Кали.

— Обади се на полицията. Кажи им, че хората, които са стреляли в „Деко Палас“, са тук. — После сграбчи Фес за яката на комбинезона му. Лизи си беше запушила ушите и пищеше в дневната. — Имаш ли някакво оръжие?

Трябваше да се довери на Фес. Автомонтьорът бързо се опомни и очите му изгубиха маниашкия си блясък.

— По дяволите, разбира се, че имам. Нали съм американец?

— А аз си мислех, че няма патриотизъм в теб — отбеляза Хари и отпи от напитката, която му бе наляла Лизи.

Цялата къща се разтресе, когато хеликоптерът закръжи над нея. Едва крепящият се куп чинии в мивката се разби на пода, картините по стените затанцуваха. Еразмус Фес излезе от стаята и след малко се върна с полуавтоматична пушка, две ловджийски и огромен револвер, затъкнат между копчетата на комбинезона му. Подаде на Мърсър едната ловджийска пушка. Кали взе другата.

— И двете са заредени. — Той извади изпод мишницата си кутията с патрони и я сложи на масичката за кафе, после провери пълнителя на своята „Ругер Мини“ 14 — цивилен вариант на оръжието, използвано в армията по време на войната с Виетнам.

— Лизи — извика. — Стига си ревала. Иди донеси патроните от трапезарията.

Мърсър надникна през прозореца. Веднага видя Поли, който бавно водеше хората си. Напредваха към къщата. Придвижваха се като професионалисти и не се показваха за повече от няколко секунди, докато пресичаха двора. Когато стигна до прикритието на големия камион, Поли направи знак на хората си да заемат позиции. Каза нещо по предавателя в ръката си и хеликоптерът се отдалечи.

— Чуваш ли ме? — извика наемникът.

Мърсър не отговори; наблюдаваше как двама от хората на Поли заемат позиции от лявата и дясната страна на къщата. Можеше да извади от строя единия, но другият бързо заобиколи сградата и Мърсър вече не го виждаше.

— Знам, че ме чуваш, Мърсър — изкрещя Поли. — Кажи ми защо дойде тук и може да те оставя жив.

— Тук е за един сейф от „Хинденбург“. Той е в багажника на онзи форд „Таурус“ ей там — извика Фес, преди Мърсър да може да го спре. — Просто го вземете и ни оставете на мира.

— Затваряй си устата — изсъска му Мърсър. Фес го изгледа предизвикателно.

Един от хората на Поли излезе от прикритието си и се затича към кафявия форд. Без да забавя ход, надникна в отворения багажник, после се скри зад друга потрошена кола.

— Тук е — извика на Поли.

Тъмна сянка премина под прозореца — някой от хората на Поли беше стигнал верандата. Входната врата нямаше да издържи и секунда под обстрела на автоматите им. Мърсър проточи врат, за да види убиеца, но той се беше прилепил до стената. Мърсър погледна към камиона. Знаеше, че Поли ще даде сигнал всеки момент.

Той обаче нямаше намерение да чака. Имаше само една възможност да изненада мъжа на верандата. Внимателно се прицели и стреля. Дванайсеткалибровата пушка изрита в ръката му. Той зареди наново, още преди да види дали е уцелил, и стреля пак. Куршумите улучиха един от прогнилите диреци, на които се крепеше покривът на верандата, и той се раздроби, заклати се и се счупи с грохот, който заглуши бръмченето на хеликоптера. Покривът на верандата се завъртя надолу като фуния на торнадо. Убиецът не беше достатъчно бърз. Опита се да отскочи, но покривът се сгромоляса върху него, притисна го към къщата и гредите го смачкаха.

Поли и хората му откриха стрелба. Прозорците се пръснаха, евтините пердета на Лизи станаха на парцали. Мърсър се опита да отвърне на стрелбата, пушката му бумтеше сред отсеченото свистене на неприятелските куршуми, но те бяха твърде много. Пробиваха ламаринената обшивка на къщата и минаваха през проядената изолация и мазилката почти без да намалят скоростта си. Холът се изпълни с прах. Въздухът сякаш оживя. Всички залегнаха.

Холът потъна в тъмнина. В дивана бе попаднал залп и около него се бяха разпилели парчета плат и тапицерия. В един от контактите в кухнята бе попаднал куршум и бе предизвикал пожар, който бързо се разрастваше.

Шумът бе адски, неземен. Непрекъснат грохот, който пронизваше тъпанчетата и докарваше до лудост. И не спираше. Щом някой от убийците изпразнеше пълнителя си, сякаш веднага слагаше нов. От стените падаха парчета мазилка, а пожарът в кухнята се усилваше: Мърсър усещаше топлината му. Един куршум уцели телевизора и екранът се пръсна с пукот.

Димът се сгъстяваше. Притисната към пода от мъжа си, Лизи Фес се разкашля.

Мърсър погледна Кали. Лицето й беше пепеляво от страх, красивите й устни бяха отворени, за да вдишат поне мъничко ценен кислород от изпълнения с пушек въздух. Той погледна през вратата. Кухнята беше обхваната от пламъци. Не знаеше дали семейство Фес готвят на газ, но ако беше така, бе само въпрос на време топлината или някой куршум да пробие газопровода и да вдигне цялата къща във въздуха.

В същия миг стрелбата спря също толкова бързо, колкото беше започнала. Ушите на Мърсър пищяха толкова силно, а огънят бумтеше толкова мощно, че той разбра, че Поли е спрял стрелбата, само защото по стените не се появяваха нови дупки. Когато сетивата му се възвърнаха, отново чу хеликоптера. Тежкият тътен на перките му подсказа, че машината се издига.

Поли явно бе използвал стрелбата като прикритие, за да вземе сейфа и бързо да се разкара. Мърсър обаче не разбираше защо Поли и хората му си тръгват, преди да са убили всички в къщата. Това бе първата грешка на наемника, която забелязваше.

Страхуваше се, че Поли е оставил снайперист, но все пак трябваше да излезе от горящата сграда, така че пропълзя през натрошените стъкла и отломки до един от счупените прозорци. Подхвърли навън телевизионния справочник на Еразмус Фес и когато не му отвърна стрелба, надникна за миг. Не видя нищо необичайно и се втренчи в двора и сенките зад него.

И видя светлини и разбра защо Поли е избягал. Мигащи червени и сини светлини на полицейски коли сред дърветата. Колите летяха към двора и първата щеше да пристигне след броени секунди.

Тъй като входната врата не можеше да се използва заради падналия покрив на верандата, а задната беше обхваната от пламъци, Мърсър изведе всички през прозореца. Еразмус и Лизи бяха първи. Хари отказа да излезе след тях, така че Кали преметна дългите си крака през рамката и скочи навън. После помогна на Хари да слезе, а Мърсър се изхлузи след него. Струпаха се до камиона на Фес и Мърсър и Кали избухнаха в пристъп на кашлица.

По някаква причина Хари и семейство Фес не бяха толкова засегнати. Хари дори извади цигари, запали три и подаде по една на Еразмус и Лизи.

— Годините каляване на имунната ми система най-накрая се отплащат — отбеляза спокойно сред облак тютюнев дим.

Първата патрулка от Ню Джързи спря, разпръсквайки чакъл по двора. Полицаят отвори вратата и изскочи с изваден пистолет, прикри се зад вратата.

— Ръцете горе, така че да ги виждам, задници такива! — изкрещя, изпълнен с адреналин и с мисълта щ повишение в близко бъдеще. — Ако някой мръдне, мъртъв.

Петимата се подчиниха на заповедта. Долетяха още коли.

Още преди да ги закопчаят, задната част на къщата се срути сред фонтан от искри и пламъците затанцуваха още по-високо. Лизи се обърна към мъжа си и каза:

— Раз, отиваме да живеем във Флорида.

Арлингтън, Вирджиния

Мърсър разклати остатъка от джина с водка и го гаврътна. Това му бе третият коктейл и вече мислеше за четвърти. Хари се беше отпуснал до него на любимия си стол в домашния бар на Мърсър. И двамата бяха изтощени, очите им бяха подути, но никой не искаше да си ляга.

Бяха изминали повече от осем часа и се наложи пряката намеса на Айра Ласко, както и на един таен агент от Службата за национална сигурност, който поръчителства за Кали Стоу, преди полицията от Ню Джързи и хората от ФБР да установят, че не са заловили тримата най-големи обществени врагове. Лизи и Еразмус прекараха само час в районното: дадоха показания и след това ги освободиха. Айра увери Мърсър, че вехтошарят ще бъде компенсиран напълно за загубите си.

Кали си тръгна преди Мърсър и Хари, заедно с агента от Службата за национална сигурност, който я откара с правителствена кола. На Мърсър му разрешиха да се върне в „Деко Палас“, за да си вземе ягуара. Пътят към къщи беше дълъг.

Хари дойде два часа след като Мърсър го бе оставил в апартамента му, влачеше недоволния Повлекан. Поръчаха си китайска храна, но и двамата нямаха настроение за ядене. Всеки бе зает със собствените си мисли.

— Е, поне една загадка се изясни — каза Хари след солидна глътка „Джак Даниълс“.

— Коя?

— Колата.

Полицаите, издирващи ролс-ройса, който бяха откраднали от „Деко Палас“, бяха открили, че колата е оборудвана с проследяващо устройство. Мъжът, когото Поли беше оставил на входа на хотела, бе хванал шофьора и го беше принудил да разкрие личния си идентификационен номер. Устройството беше довело Поли и хората му право в двора на Фес. За щастие собственикът на колата не беше убит, но трима души от хотела бяха мъртви, а други осем — ранени.

Макар Мърсър да знаеше, че няма вина за тези убийства, те тежаха на съвестта му. Страдаше още повече за смъртта на Серена Балард. Нямаше как да пренебрегне факта, че ако не се беше свързал с нея, тя все още щеше да е жива. Както и всички останали.

— Има нещо, което ще те разведри — каза Хари след дълго мълчание, затършува в анорака си и хвърли на бара някакви листове.

— Какво е това?

— Копия от бележките от сейфа. Лизи Фес ми ги даде.

Мърсър го изгледа изумено.

— Защо не ми каза по-рано, кучи сине? Остави ме да си седя тук и да си мисля, че сме в задънена улица, докато това е било в теб през цялото време!

— Ей, съжалявам — отговори Хари. — Първо исках да дешифрирам всичко, но като видях, че ченето ти е по-увиснало и от на Повлекан, размислих.

Мърсър прочете първите няколко откъса.

Игрите на елена и антилопата. Тази проклета адска песен не ми излиза от ума. Имало ли е антилопи в Америка? Питам те, Алберт, какви игри са играли? Какви веселби са си устройвали овните и овците? Спомням си, че едно време бях с всичкия си, и мисля, че би трябвало да се върна към това време. Но пък как изобщо някой знае какво е лудостта? И дали наистина толкова хора ги е грижа? Мен вече не ме е грижа. Опарих се и се страхувам, че това пътуване ме промени болезнено и тревожно. Вече не разпознавам отражението в огледалото. А в този сейф се крие ключът към още по-голяма лудост. Мисля си го точно сега, когато се качих на този дирижабъл. Избягах от всички, които ме преследваха — червените и техните слуги. Но платих цената. Очите ми са почернели като очите на фараон. Косата ми, която не беше много още когато тръгнах, опада на кичури, а тялото ме боли ужасно. Останалите пътници се извръщаха, докато се качвахме. Наистина съм развалина. Когато си спомням какво съм понесъл през последните седмици и месеци, си мисля, че дори преди да тръгна съм бил повече от луд. Но трябваше да разбера. Предполагам, че съм бил обсебен, неспособен да загърбя нуждата на егото си винаги да съм прав. Едва намирам сили да ставам всяка сутрин и сега седя тук и се мъча, насилвам се да пиша тази история.

Втора чай в чаша с шест.

Но аз успях. Трябваше да покажа на света, че поне една от теориите ми си заслужава да бъде следвана. И научих, че всички са верни. На кораб, кола, влак и магаре позволих на манията си да ме отведе в ада. Бях толкова съсипан от треска, че докато треперех, си счупих зъб. В един момент борбата ми с маларията беше така жестока, че урината ми беше с цвят на вино. Мисля за това, което брат ми Ник е изстрадал през Голямата война, и знам, че съм надхвърлил страданията му. Пътешествието ми имаше всички елементи на едно велико търсене, одисеята на Одисеи. Но моето няма да завърши в росните полета на моята Итака и в обятията на любимата ми Пенелопа. Не успях да победя женихите. И макар да не исках да вярвам, че съществуват, дори сега знам, че заговорничат срещу мен. Станал съм параноик, но всъщност се страхувам, че е недостатъчно. Липсва ми хитростта на героя и неговата сила. Лукавството не е в природата ми.

— Това трябва да е шифровано като бележката, която получихме с Кали от архивите на Айнщайн — каза Мърсър, след като прочете неясните редове. — Има някакъв смисъл на определено ниво, но трябва да има и още нещо. Помниш ли кода? По колко думи да прескачам?

— Брой всяка единайсета — веднага отвърна Хари. Мърсър взе тетрадка и химикал от едно чекмедже зад бара и започна да брои думите. След малко остави химикала и прочете на глас дешифрираното.

— „Оставям те и наистина ме е грижа да разпозная мисълта за низвергнат“. — Погледна Хари. — Какво значи пък това, по дяволите?

Хари се захили.

— Значи, че си идиот. Не си броил първата дума. Мърсър безсилно върна страниците на приятеля си.

— Ти си този, който обича главоблъсканици и дешифрира първото послание. Ти го направи.

— Вече го направих. Първите десет думи са „Боже мой, Алберт, трябва да ти кажа, че смених ключа“.

— По дяволите! — В гласа на Мърсър се прокрадна гняв. — Как да открием новия ключ? Има ли подсказка?

— Да. — Хари посочи втория абзац, нелогичния ред, на който Мърсър не бе обърнал внимание, докато четеше текста. — Този ред тук. „Втора чай в чаша с шест“. Сигурен съм, че е игрословица. Трябва да се промени чай на чаша с шест думи, а втората дума е ключът. Прегледах и останалата част от писмото и намерих още пет игрословици.

— Можеш ли да ги разгадаеш?

— Е, може да ми отнеме известно време, но иначе мога.

Мърсър взе чашата с питието на Хари.

— Тогава се залавяй за работа.

След като си направи кафе, което буквално можеше да разтопи лъжичката, Мърсър седна до Хари, който вече бе започнал да пише. Имаше буквално стотици комбинации и нямаше да разберат коя е правилната, докато не разгадаят и петте игрословици.

— По дяволите — измърмори Хари. — Започвам да го мразя тоя Честър Бауи.

— Защо?

— Нужни са само четири думи, за да се промени чай на чаша. Ето: чай, кран, кепе, чаша. Другите две са просто пълнеж и дори не знам къде да ги сложа. Може да го направя така: чай, грах, галеник, слагам, кутре, чаша или пък така: чай, море, отд., мъзга, кепе, чаша[58].

— Чакай-чакай. Какво е отд.?

— Съкращение на отделен. Общото правило при игрословиците е, че ако го има в речника, можеш да го използваш.

— Е, аз не съм толкова добър като теб в тези неща, но защо не ми дадеш втората подсказка и ще видя какво мога да направя.

Хари прелисти бележката на Бауи до Айнщайн и прочете следващата игрословица. — „Четвърта игри в топки с девет“. Трябва да променяш само по една буква и да превърнеш думата „игри“ в „топки“ с девет думи. Четвъртата дума е ключът. После имаме: „Четвърта подагра в пълен с десет“, „Втора изток в запад с четири“ и накрая „Трета мъчен в хубав с четири“.

Мърсър написа на един лист първата и последната дума от втората подсказка, разбра колко по-трудно е, когато думите са с повече букви, и мълчаливо размени листа си с този на Хари, за да му даде по-трудната игрословица.

— Ето затова си искам питието — каза Хари, без да вдига поглед.

Мърсър плъзна чашата уиски към приятеля си и двамата се заловиха за работа.

В единайсет свериха бележките си. Мърсър беше изписал ред след ред на своя лист, но нямаше напредък, докато Хари беше почти сигурен, че е разгадал три от тях, макар и най-лесните. Бе дешифрирал последните две по следния начин: запад, минус, последен, изток и мъчен, гмуркам, пет, хубав. След като бе разбрал, че една от ключовите думи е „пет“, бе разгадал и първата игрословица по този начин: чай, десет, тен, кран, кепе, чаша[59].

— Значи имаме десет, нещо, нещо, минус, пет — каза Мърсър, докато изхвърляше препълнения пепелник на Хари в металното кошче, което служеше само за тази цел.

— Трябва да е математическа задача. Десет плюс нещо минус пет или десет минус нещо минус пет.

— Или десет по нещо? — предположи Мърсър.

— Гениално — извика Хари и отново се наведе над листа. — Игри в топки. — И продължи на глас, докато пишеше: — Игри, жени, монети, времена, керемиди, обработва, пълни, пада, топки.[60] Идеално.

— Браво, Хари — възхитено каза Мърсър. — Сега отгатни и последната и отново сме в играта. Знаеш, че четвъртата дума трябва да е число.

— Само минутка. — Изминаха няколко минути. Хари най-накрая вдигна поглед. — Нали разбираш, че Бауи е написал това точно преди да хвърли сейфа.

— Да, и?

— Само помисли що за ум е имал, за да измисли тези игрословици и да напише писмото до Айнщайн, за да се увери, че думите са подредени правилно. Можел е да го направи наум, без всъщност да се замисля. А от тона на писмото е ясно, че е минал през ада.

— От това, което разбрах дотук, със сигурност е бил, меко казано, ексцентричен — каза Мърсър. — А ако се съди по това писмо, изглежда е бил на ръба на нервна криза. — О, аз бих казал, че е преминал границата и си е бил тра-ла-ла.

Мърсър стана да изведе Повлекан на последна разходка за деня. От дългите години, в които се познаваха, знаеше, че Хари няма да си тръгне, докато не разгадае шифъра, и дори тогава би си легнал на кожения диван, вместо да се връща в мръсния си едностаен апартамент на съседната пряка.

Повлече старото куче към витата стълба и надолу. По полирания мраморен под на фоайето Повлекан дори се заклатушка сам. На Хари обикновено му се налагаше да го влачи до вратата, но на Мърсър песът не се инатеше толкова.

Мърсър бе точно пред входната врата, когато се звънна. Той автоматично си погледна часовника. Единадесет и петнадесет. Никой не го посещаваше по това време, освен ако нямаше лоши новини. За момент помисли дали да не изтича горе, за да си вземе деветмилиметровата берета от нощното шкафче, но през страничните стъкла видя кой е, усмихна се и отвори.

Кали Стоу беше с джинси и къса черна блуза, а отгоре беше наметнала бяла мъжка риза. Мърсър реши, че е бързала да дойде. Нямаше грим, а червената й коса бе по-разчорлена, но въпреки това изглеждаше прекрасно, по онзи уязвим начин, който мъжете обожават, а жените никога не разбират.

Изведнъж Мърсър осъзна три неща. Първо, че Кали не отвърна на усмивката му, второ, че не й е давал адреса си, трето, че зад нея стоят двама мъже.

— Извинявай — тъжно каза тя. — Не ми оставиха избор.

Единият от мъжете показа на Мърсър пистолета, който беше опрял в гърба й. Заля го гореща вълна гняв.

— Кои сте вие?

— Защо не влезем вътре, доктор Мърсър? — каза въоръженият мъж.

И двамата бяха с тъмни коси, мургава кожа и мустаци, но по-скоро бяха от Средиземноморието, отколкото от Близкия изток. Мъжът с пистолета бе висок колкото Мърсър, със слабо телосложение и ангелско лице, което не съответстваше на оръжието в ръката му. Другият беше по-нисък и по-възрастен, мустаците и косата му бяха прошарени. И двамата носеха класически тъмни костюми. Мърсър неизвестно защо беше убеден, че водачът е по-ниският.

— Добре ли си? — попита Мърсър и се отмести от вратата.

— Добре съм — отвърна Кали.

Мърсър знаеше, че тя няма да покаже, че са й причинили болка. Беше храбра, храбра в пълния смисъл на думата.

— Какво искате? — попита Мърсър този, когото бе сметнал за водача.

— Тук съм, за да ви отправя едно предупреждение, доктор Мърсър, нищо повече. — Мъжът имаше акцент, който Мърсър не можа да определи, и говореше кротко, почти като свещеник.

— Какво предупреждение?

— Трябва да спрете търсенето на Аламбика на Скендербег. Колкото повече търсите, толкова повече помагате на други, които също го търсят.

Ако другият не държеше пистолет, Мърсър щеше да им се изсмее.

— Изобщо нямам представа за какво говорите. Не знам какво е аламбик, нито кой е Скендербег, така че защо просто не си тръгнете и да се престорим, че всичко това не се е случвало?

— Малко е късно за това.

— Господи! — Мърсър позна гласа и реакцията му изведнъж отключи спомена и у Кали. Тя пребледня.

— Вие бяхте в селцето — каза Мърсър. — Спасихте ни с Кали.

— Ако знаех, че ще продължите издирването — каза мъжът, — щях да забавя атаката и да оставя Хариби Дайс да ви убие.

— Ние не търсим нищо — каза Мърсър и по някакъв начин успя да се успокои. Ако тези двамата искаха да ги убият, нямаше да говорят. — Опитваме се да разберем какво се е случило с урана, който е бил добит край селото преди почти седемдесет години. Това няма нищо общо с вас.

— Има. Защото става въпрос за Аламбика на Скендербег — каза мъжът почти почтително. — Вие дори не знаете какво търсите, докторе, но трябва да ви предупредя да спрете. Спасихме живота ви два пъти.

— Значи вие бяхте снощи в казиното, така ли? — попита Кали.

Мъжът кимна.

— Да. Нает е човек, който да намери аламбика, и досега успяваме да следим ходовете му. Проследихме го най-напред до Африка, а след това и до Атлантик Сити. Но в казиното подценихме силите му и не знаехме, че е наел хеликоптер. — Обърна се пак към Мърсър. Очите му бяха тревожни, сякаш знаеше твърде много тайни. — Вие ги поведохте към следа, която никога нямаше да открият. Впрочем, каква беше тя?

— Сейф — отговори Мърсър и в гласа му се прокрадна вина, защото отново си спомни за Серена Балард и всички останали. — Един професор по класически науки е донесъл проба от рудата в Африка. Отишъл е там, убеден, че е открил местонахождението на метала, който Зевс е използвал за оковите на Прометей. Това, което е открил обаче, е било жила с необичайно силен уран, а не митичният адамант.

При тази дума двамата мъже се спогледаха.

— Имаше ли още нещо?

— Притежателите на сейфа казаха, че в него не е имало нищо освен проба от рудата — излъга Мърсър; молеше се Хари да не излезе от библиотеката и да погледне във фоайето. — Наемникът…

— Поли Фейнс — подсказа мъжът с пистолета.

— Та значи той открадна сейфа, преди да имам възможност да се уверя в това, но нямам причина да се съмнявам в думите на собствениците. Не знаеха нищо, освен че сейфът е бил хвърлен от „Хинденбург“.

Двамата мъже отново се спогледаха.

— Интересно — каза водачът накрая. — Но това не променя нищо. Дойдох тук, за да ви предупредя. Попаднали сте в древна битка, която едва ли можете да разберете. Умолявам ви веднага да прекратите разследването си. Досега имате късмет, че успявах да спася живота ви. Следващия път може да не ви провърви толкова.

Двамата тръгнаха към вратата. Кали и Мърсър ги гледаха.

— И знайте, доктор Мърсър, че щом аз мога да намеря вас и госпожица Стоу толкова лесно, за Поли Фейнс също ще е лесно — подхвърли по-възрастният.

— Кои сте вие? — попита Мърсър, преди двамата да изчезнат в нощта.

Водачът спря, обърна се, погледна Мърсър в очите и отвърна:

— Еничари. — И излязоха.

Сякаш в стаята досега беше тъмно и изведнъж просветна. Мърсър пое дълбоко дъх и пристъпи към Кали. Сложи ръцете си върху раменете й и я погледна в очите. Това, което видя, беше по-скоро гняв, отколкото страх.

— Добре ли си?

— Бясна съм — отвърна тя и се дръпна. Луничките й изпъкваха на бледата й гладка кожа, малките й уши се бяха зачервили. Тя не се нуждаеше от утеха. Нуждаеше се от отдушник. — Влязоха през прозореца на банята ми, а се предполага, че има аларма. Аз съм била в армията, за бога, а дори не ги чух. Светнаха лампата, а аз си спях. Трябваше да ме разтърсят, за да се събудя. Признавам, че това беше един от най-страшните мигове в живота ми. Можеш да си представиш какво си помислих. И боже мой, след това дори не продумаха. Това бе най-лошото. Дадоха ми дрехи и ми направиха знак да се облека. Дори закриха очите си, за да не ме гледат. После ме качиха в колата си и… Нямах представа какво става, докато ти не отвори. А на теб какво ти е? Първо Африка, после Атлантик Сити, а сега и това… Изобщо ходиш ли на места, където не те преследват въоръжени хора? — Високият й глас събуди Повлекан и той бавно се дотътри и тупна по гръб пред нея. Гневът й се стопи на секундата. Тя се наведе да го почеше по дебелия корем, после вдигна глава към Мърсър и отбеляза: — Не знам защо, но никога не съм си те представяла с куче.

— А, Повлекан не е мой. На Хари е.

— Хари тук ли е?

— Горе е. Работи по проклетите игрословици на Честър Бауи. Тази е малко по-сложна от първата, която получихме от архива. Защо не се качиш при него? Аз трябва да разходя Повлекан. Ще се върна след малко.

— Мислиш ли, че онези…

— Те си отидоха. Мисля, че просто искаха да са сигурни, че ще стоим настрана.

— И сигурни ли са?

Очите на Мърсър се присвиха за миг, после той се засмя.

— Засега.

Кали се изправи и нежно го целуна по бузата.

— Извинявай, че избухнах. Просто…

— Няма нищо.

Мърсър се прибра, след като Повлекан подуши всяка автомобилна гума, лампа и противопожарен кран в радиус от две преки, за да си намери достойни за опикаване места. Щом отвори вратата, чу звънливия смях на Кали откъм бара и мълчаливо благодари на Хари, че е разсеял опасенията й.

Хари й бе налял чисто шотландско уиски и й показваше шифрите. Когато Мърсър влезе, му хвърли дяволит поглед и подхвърли:

— Кали ми разказа какво се е случило. Казах й, че просто не е разбрала. Нали нае тези типове, та най-накрая да докараш жена в тази къща!

— Времената са отчаяни — върна му го Мърсър и отиде зад бара, за да си налее още кафе, само че този пък щедро гарнирано с бренди. — Показа ли ти шифрите? — попита Кали. — Или само ме очерня?

— Разгада последния.

— Мисля, че да — каза Хари. — Подагра в пълен: подагра, цупя, сипвам, четири, мръсен, птиче, купа, семенник, бик, пълен.[61]

Между другото четири е ключът.

— Дай по-точно.

Хари си погледна бележките.

— Десет по четири минус пет.

— Четиридесет минус пет — каза Мърсър. — Тридесет и пет. Извади ли вече думите?

Хари се намръщи.

— Да. Пълни глупости.

— Какво откри все пак?

— Ако извадим всяка тридесет и пета дума, се получава това.

И показа листа на Мърсър: „Скъпи Алберт, Никола е прав, трансурановите елементи наистина съществуват в природата“.

— Виждаш ли? — каза Хари и издуха облак цигарен дим към лицето на Кали. — Това си е тъпо, Разбира се, че съществуват, щом ги има.

Мърсър прочете изречението отново и отново. Една дума изпъкваше в ума му. Никола. Никола. Никола.

— По дяволите!

— Какво? — едновременно възкликнаха Кали и Хари.

— Тесла — каза Мърсър и пребледня.

— Какво искаш да кажеш?

— „Скъпи Алберт — прочете Мърсър, все още осмисляше написаното. — Никола е прав, трансурановите елементи наистина съществуват в природата“. Става дума за Никола Тесла!

— Боже мой! — ахна Кали. Мърсър не се изненада, че тя разбра веднага. В края на краищата нали бе специалист.

Хари още не можеше да схване.

— И какво от това?

— Трансурановите елементи са елементи след урана в периодичната таблица — каза Мърсър. — Те могат да се създадат само в лаборатория с ядрен реактор. Повечето се разпадат за няколко секунди, но има един, който се разпада с години, всъщност с хилядолетия. Адамантът на Честър Бауи не е природно обогатен уран, а проклетият плутоний. А необработеният плутоний не се нуждае от скъпа преработка в центрофуги и от куп учени, за да се превърне в оръжие. Той си е готова бомба. Сбъднатата мечта на терориста.

Арлингтън, Вирджиния

— Трябва да се обадя на шефа ми в ДОЯЗ — веднага каза Кали. — Това е въпрос на националната сигурност.

— Изчакай — спря я Мърсър. — Първо искам да сглобим всичко. Да видим какво знаем и какво трябва да научим. Когато сме готови, можеш да го представиш на екипа за реагиране на ядрени заплахи, а аз ще отида при Айра Ласко в Белия дом.

Кали не изглеждаше убедена.

— Освен това наближава полунощ — продължи той. — Би трябвало да успеем да напишем доклада до сутринта, ако работим цяла нощ.

— Добре — отстъпи тя.

— Хари?

— Какво толкова — отвърна старецът. — Ще си почивам на воля, когато заспя вечния си сън.

— Задължен съм ти.

— Всъщност си ми задължен с двайсет хиляди, обаче от мен да мине. — И седна да работи по писмото от тридесет страници на Честър Бауи до Алберт Айнщайн.

Мърсър сложи кафе, а Кали отиде в банята за гости. Когато се върна, очите й бяха ясни и бистри, а косата й беше вързана на конска опашка. Беше си сложила гланц за устни.

— Мога ли да попитам защо държиш дамски принадлежности в банята за гости? — попита закачливо.

— На Хари са — отвърна Мърсър. — Тоя дърт развратник много си пада по козметика.

— Нещо ме притеснява — каза Кали, докато сядаше на бара. — Всъщност всичко ме притеснява, но това, което не разбирам, е как може да съществува плутоний в природна среда. Това физически е невъзможно.

— Ни най-малко. Плутоният се среща навсякъде в природата. По-трудно е да се обясни голямата му концентрация, но мисля, че знам отговора. Чувала ли си за Окло в Габон, Западна Африка? — Кали поклати глава.

— В началото на седемдесетте френска експедиция открива необичайни пропорции изотопи в няколко уранови залежа. Несъответствието било малко, но важно. Нещо било станало с урана.

— Отначало помислили, че пробата е замърсена в лабораторията или на място, но после изключили тази възможност — продължи той. — Единственото логично заключение било, че по някое време — по-късно разбрали, че е станало преди два и половина милиарда години — природният уранов залеж е достигнал критична точка.

— И се е стигнало до верижна реакция — заключи Кали. — Чела съм за това. Природен ядрен реактор, който функционира точно като атомна централа. В него е имало всички необходими елементи, гориво под формата на концентриран уран — 235. Имало е много вода, която да действа като регулатор, затова верижната реакция не е стигнала до експлозия, а освен това в скалата не е имало неутронни абсорбенти, които да предотвратят достигането на масата до критична точка.

— Точно така. Водата, която е достигнала до урановите залежи, е била с висока концентрация на калций, който е поел ролята на контролните пръти в атомна електроцентрала. Освен това водата е охлаждала реактора! достатъчно, за да се поддържа верижната реакция.

— И колко е продължила верижната реакция?

— Смята се, че между петстотин хиляди и един милион години.

— Наистина?

— На всичкото отгоре никой не е протестирал — пошегува се Мърсър.

— Мислиш ли, че рудата, която е открил Честър Бауи, е от друг ядрен реактор, подобен на този в Окло?

— С една съществена разлика. Тази, която е открил Бауи, е достигнала критична точка съвсем скоро, в противен случай плутоният би се разпаднал. Той има период на полуразпад около двайсет и четири хиляди години, така че размерът на реактора и съотношението на оставащия плутоний — 239 биха определили възрастта му. Ако трябва да направя предположение, бих казал, че е възможно да е на няколко милиона години, което за геологическите времена си е просто вчера.

Кали го изгледа смаяно.

— Не бях мислила за това. Възможно ли е да има други природни реактори… имам предвид по-млади?

Мърсър поклати глава.

— Съмнявам се. А дори да има, е много вероятно да са дълбоко в земната кора.

Кали замислено каза:

— Странно е, че първоначалното ми проучване на много случаи на рак в Африка ни доведе до природен източник на плутоний.

— И още по-странно, че някой е информирал още някой.

— Какво искаш да кажеш?

— Поли Фейнс. Когато го видяхме в Африка, предположих, че е нает от Хариби Дайс да му помага в революцията. Сега мисля, че е по-вероятно Дайс да е бил наемникът, който да защитава Поли и да му помогне да открие залежите.

— Точно така! По дяволите, как не се сетих. Поли всъщност е търсел плутония. Което ни довежда до тазвечерните посетители. Как се нарекоха?

— Еничари — отговори Мърсър. — Трябваше да се досетим, че става дума за терористи от Близкия изток.

— Какви са тези еничари?

— По време на Османската империя са били елитни войници, подчинени лично на султана. Едни от най-свирепите бойци в историята. Абсолютно безмилостни. Ако правилно си спомням, са станали толкова силни, че един от султаните през деветнайсети век е събрал друга войска и ги е избил до крак.

— А сега те се завръщат.

— Съмнявам се, че тези хора имат някаква истинска връзка с тях. Просто използват името.

— Обаче забележи, че не се държаха като терористите, с които съм си имала работа. Не са последователи на джихада с безумен поглед, готови да се самоубият, защото така повелява Коранът. Помисли. Спасиха живота ни в Африка и после в Атлантик Сити. А тази вечер, макар че ме изплашиха до смърт, не ме нараниха. Всъщност дори се държаха почтително. Спя гола, а когато станах от леглото, те извърнаха очи.

— Кали, набожните мюсюлмани не биха искали да гледат голото ти тяло. — Мърсър не можеше да прогони този образ от ума си. Беше сигурен, че тя знае точно какво си представя, и се извърна. После бързо добави: — Освен това бяха въоръжени.

— Първо, годината ми престой в Ирак ме научи, че мъжете са си мъже по целия свят. Пипат и гледат винаги, когато им се удаде възможност. Мюсюлмани, евреи, християни — все тая. Но тези не го направиха… а и защо се опитват да ни убедят да стоим настрани? Защо просто не ни убият и да приключат с нас? Ако аз бях терорист, щях да направя точно това.

Мърсър изхъмка. Тя имаше право. Поли Фейнс и хората му очевидно не ценяха човешкия живот. От това, което бе видял, изглеждаше сякаш с удоволствие го отнемат, но двамата еничари не бяха наранили Кали и дори не ги бяха заплашили. Водачът просто ги предупреди, че ако продължават да разследват, може да попаднат в престрелката. Какво мислеха, че търсят двамата с Кали? Аламбикът на Скендербег. Мърсър не знаеше какво означава това.

— Имаш ли представа какво според тях търсим? — попита я. — Аламбикът на Скендербег?

— Никаква — призна Кали. — Нямаш ли речник? Хари се обади иззад бара:

— Аламбикът е уред, който се използва за дестилиране на пиячка.

— Има си хас ти да не го знаеш — саркастично отбеляза Мърсър. — А Скендербег?

Хари се върна към бележките си.

— Не мога да ти кажа.

Кали последва Мърсър в домашния му кабинет. Той прокара ръка по един къс синкава скала на витрината до вратата. Това му бе личен талисман, парче кимбер-лит, скалата маркер на всяка диамантена мина по света. От долната страна на къса имаше прелестен диамант, подарък от признателен собственик на мина в Южна Африка.

— Нямах възможност да ти кажа — каза Кали, докато Мърсър пускаше компютъра. — Имаш прекрасен дом.

— Благодаря — отвърна Мърсър. — Пътувам толкова много, че имам нужда домът ми да е моята крепост. — Включи се в интернет, отвори една търсачка и написа „Скендербег“. Известно време чете мълчаливо, после каза: — Изглежда, Скендербег е бил албански военачалник, въстанал срещу Османската империя.

— Отново османска връзка — прекъсна го Кали. Беше се настанила на кожения диван до стената и бе завила краката си с одеялото, което бе сгънато на облегалката.

— Да. Умрял е през 1468 година. Разбива турската армия пет пъти и успява да запази независимостта на Албания четвърт век. Национален герой на страната. Нещо като средновековен Джордж Вашингтон.

— А аламбикът? — Очите й бяха затворени и на Мърсър му се струваше, че всеки момент ще заспи.

Мърсър стрелна пръсти по клавиатурата. Опита няколко варианта на търсене, но не намери нищо.

— Нищо.

Кали не отговори и той я погледна. Дишаше леко и равномерно, устните й бяха леко отворени. Бе заспала. Той заобиколи бюрото и застана над нея. Тя се бе свила като коте и бе подложила едната си ръка под бузата.

Не можеше да не си помисли за Тиса, макар че двете с Кали изобщо не си приличаха. Тиса имаше огромни тъмни очи, деликатни азиатски черти и тяло на гимнастичка. Кали бе типична американка с червената си коса и луничките, които покриваха дори ключиците й и вероятно стигаха по-надолу. Бе висока и по-скоро кокалеста, отколкото закръглена, но в движенията й имаше атлетична грациозност, която смекчаваше това. А и Мърсър трябваше да признае, че тя е първата жена, която го привличаше след смъртта на Тиса.

В действителност бяха прекарали съвсем малко време заедно, но поради обстоятелствата той я беше опознал — начина й на мислене, реакциите и най-важното, как се възприема самата тя. Кали беше уверена и сигурна в себе си, характеристики, които го привличаха повече от всичко.

Сега обаче не беше време за такива мисли.

Едва се сдържа да не махне един кичур от челото й. Вместо това опъна одеялото до брадичката й и й свали обувките. Стъпалата й бяха дълги и тесни, с деликатни кости и толкова бледа кожа, че вените се виждаха. Тя въздъхна в съня си. Той я погледна още веднъж, усмихна се и излезе от кабинета: намали светлината, но не я изгаси, та ако Кали се събуди през нощта, да може да вижда.

Преди да се качи на третия етаж, се увери, че всички врати са заключени. Беретата на нощното му шкафче беше петият, а може би и шестият му пистолет. Някои бе загубил в схватки, други бяха послужили за доказателство. Оръжието беше надеждно и той познаваше възможностите му така, както и своите. Знаеше, че деветмилиметровият пистолет е зареден, но все пак го провери. В цевта имаше патрон и предпазителят беше свален. Той го вдигна и го затъкна зад гърба си. Съмняваше се, че Поли ще дойде тази нощ, но нямаше да остави нещата на случайността. Щеше да се погрижи от утре Хари да си стои вкъщи и да помоли Айра Ласко да заведе и него, и Кали в тайна квартира.

Слезе при бара. Хари вече хъркаше на дивана толкова силно, че звучеше като предсмъртни стонове на мечка. Повлекан се беше свил до протезата на стареца, носът му бе до крака му, за да може да подушва през нощта обичния си господар.

Мърсър не оправи одеялото на Хари.

Седна на бара и видя, че Хари още не е приключил работата си. Отмести бележките му и зачете дългото писмо до Айнщайн.

По обяд на следващия ден секретарката на Айра Ласко въведе Кали и Мърсър в кабинета му в сградата „Дуайт Айзенхауер“ до Белия дом. Айра стана и заобиколи голямото си бюро, за да се ръкува с Кали.

— Значи вие сте дамата, която Мърсър е срещнал в Африка като на филм? — Голото му теме едва стигаше до брадичката й. — Когато ми се обади от Ню Джързи снощи, той ми спомена, че работите за Департамента по енергетика.

— Следовател съм в ДОЯЗ.

— Екип за реагиране на ядрени заплахи. Значи сте под ръководството на Клиф Робъртс?

— Точно така.

— Той е идиот.

Кали се ухили и веднага почувства симпатия към Ласко.

— Прав сте.

— Освен това е бивш морски офицер като мен. Прекарах година с него в Пентагона. Има фантазиите на кюрд и наполовина толкова мозък. Издигна се в ДОЯЗ едва когато бе създадена Службата за национална сигурност след единайсети септември. — Подкани ги да седнат на столовете пред бюрото му и се върна на мястото си.

Кабинетът бе голям и удобен, облицован с ламперия, с луксозен зелен мокет. На стените имаше няколко картини в рамки — и американското знаме естествено. Айра носеше значка със знамето на ревера си. В една витрина имаше макет на подводница клас „Есетра“, на такава Ласко бе служил, преди да се премести във военноморското разузнаване.

Той се обърна към Мърсър.

— И какво толкова важно има, че трябваше да се откажа от игра на голф с началник-щаба?

— Неколкостотин килограма плутоний, липсващи от седемдесет години. — И Мърсър разказа за природния ядрен реактор в Окло и теорията им за необичайно концентрираните залежи, всъщност останки от много по-млад реактор, неразпаднали се напълно.

— Каква е вероятността да има други такива реактори? — попита Айра, когато Мърсър приключи.

— Кали ме попита същото снощи. Малка. Мисля, че вероятно това е единственият такъв реактор в цял свят.

— Как го е открил онзи човек? Ти ми каза, че или е бил най-добрият геолог, или най-големият късметлия на света.

— Казвал се е Честър Бауи — каза Мърсър — и изобщо не е бил геолог. Преподавал е класически науки в малък колеж в Ню Джързи. Не е търсел уран или плутоний. Търсел е мина от гръцката митология.

— Нищо не разбирам.

— Според митовете Зевс оковал Прометей за неподчинение и за това, че дал на човечеството огъня. Оковите били от неразрушим метал, наречен адамант. Бауи смятал, че знае къде е местонахождението на адаманта. Натъкнал се на малък проблем с финансирането на експедицията и го обсъдил с колега от Принстън. Надявал се, че прочутият университет може да оцени проучването му.

— Малко вероятно — измърмори Айра.

— Напротив. Един човек в Принстън се заинтересувал, и то много. Не друг, а самият Алберт Айнщайн. Доколкото успях да разбера, Никола Тесла, роденият в Хърватско гений, изобретил променливия ток, който използваме днес, се е свързал с Айнщайн в средата на тридесетте години и е споделил с него теорията си, че в периодичната таблица съществуват елементи след урана. Това е станало шест или седем години, преди Енрико Ферми да постигне първата самоподдържаща се верижна реакция в Чикагския университет и четири или пет години, преди Айнщайн да напише прочутото си писмо до Рузвелт, в което посочва теоретичната възможност за създаване на ядрена бомба.

— Бауи не е знаел как Айнщайн е разбрал за молбата му, но Принстън все пак финансирал пътуването му — продължи Мърсър. — Айнщайн предупредил Бауи, че това, което може да открие, не е адамантът от митовете, а нов и вероятно опасен елемент. Бауи бил убеден, че Айнщайн и Тесла грешат, и нямал търпение да се докаже пред най-великите умове на своето поколение.

— А дали Бауи е бил добре приет в своята област? — попита Айра.

Мърсър се засмя.

— Всъщност е бил съвсем изперкал. Истински фанатик, що се отнася до собствените му теории. Отказвал да повярва на друг, освен на себе си.

— Искаш да кажеш, че е бил луд?

— Абсолютно. С обсесивно-компулсивно разстройство, арогантен, както щеш го наречи. — Мърсър отново подхвана историята. — И така, той отива в Африка и на базата на проучванията си в гръцката митология открива мината. В дневника си споменава, че там имало древна стела.

— Какво е това стела?

— Каменен обелиск с издълбани изображения, използван от египтяните за означаване на военна победа или важно събитие.

— Значи всичко това стига чак до египтяните? Мърсър вдигна ръка.

— Това изпреварва историята, но ние с Кали видяхме такава стела на площада на селото. Висока около два метра и съвсем ерозирала. Бауи наел няколко местни жители да му помогнат да събере проби от рудата. И както вече знаеш, оттогава местните хора страдат от дълготрайно излагане на радиация. Той изкопал рудата и потеглил към пристанищния град Бразавил. Чак тогава разбрал, че не е единственият, който търси рудата Всъщност няколко групи били заинтересовани от това, което правел там. Бауи бил убеден, че водачът му го е предал на германски агенти. Знаеш, че нацистите са си падали по окултното и че са изпращали агенти да търсят древни реликви. Хитлер се е нуждаел от тях, за да легитимира претенциите си за чиста арийска раса и всичките тези глупости. Така са се сдобили например с ко-пието на Лонгин, с което се предполага, че е промушен Христос.

— Гледал съм филма — каза Айра. — Изчезналият кивот и така нататък. Това пасва с разказа ти за другите, които се появили в селото няколко години след Бауи, за да изкопаят останалата руда.

— И да избият повечето жители на селцето — добави Мърсър. — Бауи успял да натовари пробите на парахода „Уедърби“, който да ги откара в Чикаго, където Айнщайн смятал, че Ферми трябва да ги проучи и да провери дали наистина са трансуранови елементи.

— Защо Бауи не се е качил на кораба?

— Параноя, а освен това е прекарал няколко седмици в непосредствена близост до плутония без никаква защита. Разбрал, че страда от лъчева болест, а освен това се разболял от малария и други тропически болести. В дневника си пише нещо от сорта на „Три дни червата ми шуртят като реката Стикс“.

— Наистина високохудожествен образ.

— В деня след потеглянето на кораба за малко да го убият двама мъже. Сметнал, че са германци. Опитали се да го натикат насила в една кола, но двама други, с тъмни дрехи, се появили, застреляли германците и изчезнали.

— Кои са били те? Разбрал ли е?

— Той не, но ние да. — Твърдението на Мърсър предполагаше обяснение.

— Снощи двама мъже в тъмни костюми се появиха в апартамента ми и ме принудиха да тръгна с тях — каза Кали. — Заведоха ме в дома на Мърсър и ни предупредиха да спрем търсенето на нещо, което нарекоха Аламбика на Скендербег.

— Това бяха същите хора, които унищожиха Хариби Дайс и армията му в Африка и се разправиха с Поли Фейнс в „Деко Палас“ — добави Мърсър. — Нарекоха се еничари и казаха, че сме попаднали в древен конфликт, който не можем да разберем.

Айра вдигна ръка.

— Момент. Казваш, че мъжете, които са спасили Бауи в Бразавил, са същите, които са премахнали Дайс?

— Не. Но мисля, че принадлежат към същата организация, тайно общество, което съществува поне през последните седемдесет години, а може и да датира от петнадесети век. Скендербег, истинското му име е Георги Кастриоти, е бил от албански княжески род. Еничар, който впоследствие въстанал срещу султан Мурад Втори. Превзел един ключов град в Албания и с войска от двайсет хиляди души успял да задържи османската четвъртмилионна армия цели двадесет и пет години. Имал е тесни дипломатически връзки с Ватикана и е разполагал с финансовата му подкрепа, тъй като е защитавал християнския свят от ислямските нашественици. Интересното в случая, и тъкмо затова разказвам всичко това, е, че името Скендербег е местен превод на османското Искендер бей или Искендер Велики, тоест Александър Велики. Тази сутрин се свързах с един преподавател по османска история в университета „Джордж Вашингтон“, за да науча повече за Скендербег. Може да се направи предположението, че Скендербег е получил тази титла, тъй като военните му умения са били равни на тези на Александър, но има и друга история, която не може да бъде потвърдена. Носят се слухове, че той е притежавал талисман, който Александър е носел със себе си в битката срещу най-големия си враг Дарий, битката при Арбела през 331 година преди Христа. И точно този талисман е позволил и на двамата да разгромят армии десет пъти по-големи от техните.

— Какъв талисман?

— Професорът не знаеше, но предполагам, че това е аламбикът, за който споменаха еничарите. Професорът каза, че най-големият познавач на Скендербег е един турски историк, Ибрахим Ахмед. Опитах се да се свържа с него в Истанбул, но успях само да оставя съобщение.

— Имаме теория — каза Кали. — Преди последната си битка с Дарий Александър нахлува в Египет и сваля от власт персийския управник. Според историята хората открито го приветствали и улеснили изграждането на Александрия, където била построена прочутата библиотека. По време на престоя си в Египет Александър посещава храма на Зевс-Амон в Либийската пустиня. Там оракулът му разкрива, че той е син на Амон, върховното египетско божество, и следователно самият той е бог. Година по-късно той разгромява Дарий.

— Следя мисълта ти — каза Айра.

— Ами ако Александър е получил още нещо, когато е посетил оракула, като например как да се сдобие с велико оръжие, подобаващо на бог? По това време търговията по северните брегове на Африка, била добре развита. Възможно е жреците да са научили за магическите скали, които могат да извадят от строя цяла армия, и да са казали на Александър къде да ги открие.

— Смятаме — каза Мърсър, — че той е изпратил отряд в днешната Централноафриканска република, до река Сцила. Там хората му са изкопали част от плутониевата руда и са издигнали стела, която да ознаменува посещението им.

— Мислим, че Александър е влязъл в битка с Дарий, като е използвал импровизирана атомна бомба — заключи Кали. — Проверихме как е протекла битката при Арбела. И Александър, и Дарий са знаели кога и къде ще се срещнат. Възможно е във времето преди битката Александър да е разпръснал радиоактивен прах около лагера на Дарий. Хората му не са имали нужда от друга защита освен кърпи на устата, за да не вдишват плутония, което между другото е единственият начин, при който той е опасен, а хората на Дарий са се отровили от радиацията. Това не е смъртоносно, но е достатъчно, за да ги направи негодни и да позволи на по-малката армия на Александър да ги разгроми.

— А сега се пренасяме хиляда и седемстотин години напред във времето, в Албания — добави Мърсър, — и виждаме военачалник, който задържа огромна армия в продължение на десетилетия, като използва талисман, който навремето е принадлежал на Александър Велики. Смятаме, че Скендербег е използвал аламбика му, за да облъчи османската армия с достатъчно радиация, за да разболее бойците и те да не могат да се бият.

— Какво е станало със Скендербег?

— Умрял е през хиляда четиристотин шейсет и осма година от естествена смърт — каза Мърсър. — Хората му устояли още едно десетилетие, но впоследствие били победени.

— А аламбикът му? — На сбърченото от съсредоточение лице на Айра бе изписано съмнение.

Мърсър вдигна рамене.

— Надявам се професор Ахмед от Истанбул да може да отговори.

— Адмирал Ласко — каза Кали, — знам, че звучи малко невероятно, но в дневника на Честър Бауи има откъс, който донякъде свързва нещата. Той е тръгнал от Бразавил веднага след опита за отвличане и е минал през Александрия. В дневника си пише, че ако разполагал с още няколко дни, можел да открие гробницата на Александър. Знаел е, че има връзка между Александър Велики и неговата работа.

— Оттам — продължи Мърсър — е хванал параход за Европа, където направил нещо, което нацистите никога не биха предположили. Знаел е, че умира, и е искал да стигне до Америка възможно най-бързо, за да разкаже на Айнщайн какво е открил. Изпратил е на Айн-щайн телеграма от Атина, а Айнщайн му е писал в отговор да се свърже с Ото Хан, учен, който впоследствие получава Нобелова награда.

Кали го прекъсна:

— Хан не е бил нацист и е отказал да работи по ядрената програма на Германия, затова, когато Айнщайн се свързал с него относно Честър Бауи, уредил завръщането на Бауи в Съединените щати по възможно най-бързия начин — с дирижабъла „Хинденбург“.

— Казвате, че е бил на борда на „Хинденбург“, когато той е избухнал?

Мърсър кимна.

— Което ме навежда на мисълта, че може би теориите за конспирацията са верни и цепелинът наистина е бил саботиран. Само че причината не е била да се компрометират нацистите, а да не може Бауи да предаде плутониевата проба на Айнщайн.

— Господи! — възкликна Айра. — Кой? Как?

— Залагам на германците, и ето защо. В последните няколко страници от дневника си Бауи пише, че в каютата му идва офицер. Той го убива, понеже решава, че германците са разбрали кой е и няма да го оставят да слезе от дирижабъла. Тогава написва историята си и я слага в сейфа. Отвън написва името на Айнщайн и го изхвърля през прозореца. Но това, което ме кара да мисля, че са били германците и Бауи не е бил параноик, е, че дирижабълът е бил забавен да пристигне в Лейкхърст поради буря. Ами ако на капитана е било заповядано да чака, защото нацистите са се опитвали да измислят как да го унищожат? Не знам дали знаете, но след като „Хин-денбург“ избухва, германците не позволяват на никого да разчисти отломките. Изпращат собствени екипи, които връщат останките от цепелина в Германия. Това може да е било прикритие, за да се намери сейфът на Бауи сред останките, само че той ги е изпреварил и го е изхвърлил над Уеъртаун, Ню Джързи.

— Мисля, че са били еничарите — обади се Кали. — Мисля, че са разбрали, че са сгрешили, като са позволили на Бауи да отиде в Бразавил, че по някакъв начин са научили, че ще пътува с „Хинденбург“, и че са накарали някой в Съединените щати да го свали.

Айра се почеса по голото теме.

— Може да имам и трети кандидат, такъв, който да разбие всичките ви теории. — Отвори средното чекмедже на бюрото си, извади нещо и го сложи на бюрото.

Мърсър го позна веднага.

— Това е куршумът, който старицата ми даде в Африка.

— Изпратих го в лабораторията на ФБР в Куонтико — каза Айра. — Това, приятелю, не е германски куршум, а руски, или от автомат „Шпагин“, който, ако не знаете, е бил стандартното автоматично оръжие на Съветската армия по време на Втората световна война.

— Руснаците? — възкликнаха едновременно Мърсър и Кали.

Мърсър изобщо не бе очаквал това. Бе сигурен, че именно германците са преследвали Бауи. Доколкото знаеше, Съветският съюз дори не беше имал ядрена програма, преди през четиридесетте години на двадесети век в проекта „Манхатън“ да проникнат шпиони, така че защо ще им трябва плутоний пет години по-рано? И тъкмо понечи да го каже, когато Кали заговори.

— Това е съвсем логично — каза тя. — Знаем, че Съветският съюз е имал шпиони в Лос Аламос и по този начин са се сдобили с плановете за бомбата. Сталин е знаел повече за това от Труман, когато са се срещнали в Потсдам, а президентът е споменал, че разполагаме с оръжие, което ще спре войната. Това, което никога неми е било ясно, както и на много хора, които изучават история, е как руснаците са успели да създадат собстве на бомба толкова скоро след капитулацията на Япония. Вместо десетилетията ядрено превъзходство, които сме очаквали, сме го загубили само след четири години.

— Цялата западна част на Русия е била опустошена от войната — продължи Кали. — Били са унищожени цели градове и милиони хора са останали без дом — руснаците не са получили нищо от помощите за възстановяване, които сме дали на Европа. Всъщност те самите е трябвало да харчат средства за подкрепа на своите сателити в Източна Европа. Знам, че Сталин е бил безмилостен тиранин, но икономиката му е излязла успешна. Те не са разполагали с достатъчно ресурси да изхранят собственото си население, а същевременно са се опитвали да възстановят страната си, да окупират Източна Европа чак до Германия и да похарчат стотици милиарди долари, за да създадат собствена бомба. Дори при наличието на плановете, получени от шпионите на Сталин, са нужни огромни ресурси за пречистване на материали, годни за ядрено делене. — Тя погледна Мърсър. — Обаче ако вече са разполагали с тези материали? Ако са имали рудата, това рязко би намалило времето и разходите за създаване на атомна бомба. Лесно биха могли да го направят в рамките на четири години и същевременно да постигнат всичко останало, за което споменах.

— Има логика — замислено каза Айра. — Имам много контакти в Русия, а и след разпадането на режима те; споделят доста повече информация. Ще поразпитам, за да видим дали това е вярно. — Погледна Мърсър. — А ти? Докъде ще стигнеш с историята?

— Кали говори със своя началник в ДОЯЗ. Помолихме ги да проследят изчезването на „Уедърби“.

— Откъде знаеш, че е изчезнал?

— Елементарно. Никъде в учебниците не се споменава, че Енрико Ферми е експериментирал с плутониева руда през тридесетте години, така че явно не е получил пробите, следователно „Уедърби“ е изчезнал. Освен това мисля, че някой трябва да разгледа стелата, която видяхме с Кали в Африка. По нея може да има следи за това колко руда са изкопали хората на Александър.

— Това важно ли е? — попита Айра. — Искам да кажа… стига де, та това е древна история.

— Бих се съгласил, ако ставаше дума само за това, че Александър е притежавал радиоактивна бомба или устройство за разсейване, но еничарите, които снощи заловиха Кали, се държат така, сякаш аламбикът просто е скрит някъде и може да се намери.

— Нали ми каза, че смяташ тази част от Централна Африка за доста горещо място. Не искам да изпращам екип там, освен ако не си сигурен, че е важно.

Мърсър мислено го прокле, макар да не смяташе, че Айра нарочно му вменява отговорност за потенциално опасна операция. Шефът му просто бе предпазлив. Мърсър обаче знаеше, че в крайна сметка отговорността ще легне върху него, ако нещо се обърка. Също като смъртта на Серена и хората в казиното. Също като смъртта на Тиса и десетки други — той чувстваше как тази тежест го притиска. Щеше да е лесно просто да каже на Айра да забрави за това и че не е нужно да изпраща специален отряд насред военна зона. Можеше поне за малко да избяга от вината си. Но също така знаеше, че това не е редно.

Нямаше значение дали стелата ще се окаже просто хвалебствен знак. Той трябваше да разбере — независимо от цената.

— Да — каза Мърсър накрая. — Важно е.

— Смятай, че е направено — решително отвърна Айра.

Бъфало, Ню Йорк

Мърсър отвори вратата на самолета „Чесна Сайтейшън“ веднага щом колелата спряха. Над международното летище „Бъфало Ниагара“ се стелеше мъгла, светлините на пистата се размазваха в далечината. Зората се виждаше като неясно обещание на хоризонта. Той грабна кожения си куфар, но не си направи труда да вдигне качулката на непромокаемото си яке и щом слезе от самолета, по гъстата му коса се полепиха водни капчици, досущ скъпоценни камъни.

— Доктор Мърсър? — обади се мъжки глас от задната част на главния портал на летището.

— Да? — отвърна той и закрачи по настилката, без да обръща внимание на скъпите самолети. Следващото изречение на мъжа бе заглушено от рева на един „Боинг 737“, който отлетя в тъмното небе.

— Какво казахте? — попита Мърсър, когато стигнаха стъкления заслон, който водеше към сградата.

— Казах, че ви чака кола, за да ви откара на пристанището.

— Благодаря — каза Мърсър и последва служителя през фоайето. Минаха през притихналото летище и излязоха навън. До бордюра чакаше черен автомобил със стъклена преграда.

Мърсър не изчака шофьора да отвори вратата. Отвори я сам, хвърли куфарчето отзад и се тръшна на предната седалка.

— Добро утро — каза на слисания шофьор. — Не съм чак толкова важен, така че ще се повозя отпред с теб — Слизаш ми от частен самолет все пак. Не че ми пука. — Шофьорът подкара линкълна, излязоха от летището и се понесоха по шосе 33 на запад към индустриалните складове по река Ниагара.

Завиха между две метални постройки към пристанището и Мърсър видя хора, скупчени около подвижното мостче на голям шлеп. Уличната лампа осветяваше лицата им. На шлепа имаше кран — заприлича му на оръдие на модерен танк. До шлепа имаше нисък влекач, височината от ватерлинията му до сателитната чиния не бе повече от три метра.

Мърсър веднага видя Кали Стоу — все пак тя се извисяваше с няколко сантиметра над всички. Щом той слезе, тя му помаха. Носеше тъмен анорак и бейзболна шапка. Тесни джинси подчертаваха стройните й бедра.

Мърсър си взе куфарчето, благодари на шофьора и тръгна към групата. Вече се зазоряваше. Въздухът бе свеж и се носеше мирисът на езеро Ери.

— Добре дошъл в Бъфало — каза Кали.

Виждаха се за първи път след срещата с Айра Ласко преди четири дни и той едва устоя на желанието да я целуне по бузата. Щеше да го направи, ако бяха сами.

— Да ви запозная — продължи тя. — Това е Филип Мърсър, а това е шефът ми, Клиф Робъртс. — Тъй като Кали и Айра нямаха добро мнение за директора на ДОЯЗ, Мърсър знаеше, че също няма да го хареса. Робъртс имаше пепелява коса и неотличителни черти, с изключение на присвитата уста, която му придаваше вид, сякаш току-що е глътнал нещо кисело. Позата му бе такава, че скъпото му палто с етикет на „Бърбъри“ да не остане незабелязано. Не погледна Мърсър в очите докато се ръкуваха, а ръкостискането му бе вяло.

— Радвам се, че сте сред нас — студено каза Робъртс. Беше очевидно, че се възмущава от присъствието на Мърсър в нещо, което се предполагаше, че ще е най-важната операция на ДОЯЗ, когато и ако станеше известно какво правят.

— Аз също — отвърна Мърсър неутрално. — Просто на адмирал Ласко му потрябва наблюдател и се случи така, че бях на разположение.

Робъртс не отговори, затова Кали се обади:

— А тези двамата са Джес Уилямс и Стенли Слобау. Част от обичайния ми екип в ДОЯЗ. Стенли е доктор на философските науки в Станфорд, а Джес се присъедини към екипа след работа във въздушните сили с ядрени бомби.

Мърсър се ръкува с тях и изгледа Джес Уилямс.

— Ти не играеше ли за Академията на въздушните сили?

— Добра памет, приятел. — Уилямс се ухили. — Това беше преди петнадесет години. Изгубихме срещу „Хайсман“ с пет точки.

— Имам един приятел букмейкър. — Мърсър говореше за Дребосъка. — Каза, че е спечелил най-много пари, когато ти прецака Мичиганския университет на Котън Боул.

Усмивката на Уилямс помръкна.

— Точно тогава си загубих разрешителното и всякаква възможност за професионална кариера.

— И накрая капитан трети ранг Рут Бишоп от бреговата охрана — каза Кали: очевидно не искаше да слуша повече нетърпими разговори на футболна тема. — Рут е тук, за да се увери, че следваме наредбите, и ще държи връзка със своите канадски колеги, тъй като „Уедърби“ е доста близо до границата.

Рут бе нисичка и носеше стандартната униформа на бреговата охрана. Косата й бе прошарена, около устните и яркосините й очи имаше бръчици. Мърсър остана с впечатлението, че се дължат на смях, а не на мръщене. Тя погледна Кали, преди да го поздрави, което наведе Мърсър на мисълта, че двете май са си говорили за него. — просто ме приеми като майка — каза тя и се усмихна сияйно. — Ако не си сигурен в нещо, питай, преди да го направиш.

— Ами ако ми се допишка? Усмивката й се разшири.

— Помоли ме и ще ти издам пропуск. Обаче не се занасяй с канадците. Те са доста докачливи на тази тема.

Мърсър се засмя.

— Да, госпожо.

— Рут е нещо като местен експерт относно „Уедърби“ — добави Кали. — Гмуркала се е четири пъти дотам.

— За последно преди няколко години все пак — призна капитан трети ранг Бишоп.

— В какво състояние е корабът? — попита Мърсър и преди Рут да успее да отговори, й зададе друг въпрос. — Защо първо не ми разкажете какво се е случило и какъв кораб е бил?

— Добре. Първо, „Уедърби“ е бил малък товарен параход. Дължината му е само седемдесет метра, а ширината девет. С парна машина. Имал е само един комин и от това, което успях да науча, изобщо не е бил поддържан, откакто е бил пуснат на вода. — Бишоп се поправи. — Е, това не е съвсем вярно. Служил е превъзходно по време на Първата световна война като конвой, но след това е бил изоставен.

— Какво се е случило, когато е стигнал до Бъфало?

— Акостирал е тук вечерта на 9 август 1937 година, за да вземе машинни части за Кливланд. След това е трябвало да замине за Детройт, Милуоки, а после за Чикаго, където е трябвало да откара товара, от който се интересувате вие, поне според това, което каза Кали.

— Точно така.

— Рано сутринта на 10 август е разтоварил варели с петрол, които са били качени в Монреал и които е трябвало да стигнат до Сейнт Лорънс с друг кораб. При пренасянето им е избухнал пожар. Тъй като никой не е разследвал останките, понеже корабът е потънал, следователите е трябвало да се задоволят с очевидците, които твърдели, че корабът е бил ударен от мълния.

— В тази история нещо куца.

— В този ден е валяло, но никой освен екипажа не си спомня да е имало мълнии в района. Възможно е да е имало статично електричество, което при освобождаване да е подпалило някой варел, но се обзалагам, че някой от докерите или от екипажа е пушил по време на работа. Изпуснал е клечката върху разлят петрол и — хоп!

— Колко души са загинали?

— Шестима на кораба, включително вторият офицер на „Уедърби“, Кери Фрей. Още един човек на пристанището, местен скитник, добре познат по онова време. Друго тяло е било извадено от реката на километър надолу по течението, но така и не било идентифицирано.

— Някакви предположения кой може да е бил?

— Никакви. Всички са били разпитани. Мнението е, че загиналият няма нищо общо с „Уедърби“, тъй като тялото му не е било обгорено, но според мен това е прекалено голямо съвпадение.

Мърсър погледна Кали.

— Еничари. — Оформи думата безгласно. Кали само сви рамене. Той отново се обърна към Рут Бишоп. — Продължавайте.

— Един кранист се паникьосал от огъня. Скочил от кабината и се ударил в лост, който запратил платформа с пълни с гориво варели право в пожара. И „Уедърби“ се взривил, сякаш ударен от торпедо.

Мърсър не го каза, но бе сигурен, че тя е разказвала тази история много пъти. Чувството й за драматични паузи беше твърде добро, за да не е отработено.

— „Уедърби“ се люшнал към пристанището, котвата му се скъсала. Още един докер бил ранен от едно тежко въже, което се понесло към пристанището. Загубил ръката си, но оцелял. Една негова племенница става капитан трети ранг в бреговата охрана.

На Мърсър му отне известно време да смели тази информация.

— А, значи затова сте се заинтересували от тази катастрофа.

— Чичо Ралф ми разказваше тази история толкова пъти, че докато стана на десет, вече я помнех наизуст — призна Рут.

— Значи „Уедърби“ се е подпалил и се е преобърнал?

— Точно така. Течението го подело, преди да потъне, и той се понесъл по река Ниагара към водопада. Тъй като се е носел на една страна, е минал под моста между Форт Ери и Бъфало, а също и под моста Пийс. Очевидци на моста Пийс казват, че изглеждало сякаш реката гори, а хората при водопада видели горящия петрол и помислили, че е някакво представление. Когато „Уедърби“ стигнал Гранд Айланд, където Ниагара се разделя на протока Чипиуа и Американския проток, вече бил засядал няколко пъти, като веднъж било за почти два часа, преди да го залее достатъчно вода и да го тласне към водопада. Накрая потънал точно преди северната част на Гранд Айланд в протока Чипиуа, и то в най-дълбоката част на реката — двадесетметрова падина, останала от времето на глетчерите, когато се е формирала реката и водопадите.

Това напомни на Мърсър, че Ниагарският водопад съществува едва от времето на последния ледников период, преди някакви си дванадесет хиляди години. За мащабите на геоложките епохи това бе по-малко от миг.

— Как изглеждаше корабът? Казахте, че сте се гмуркали?

— Килнат на една страна и както казах, на двадесет метра под водата. Частта от корпуса, която е обърната към повърхността, е в добро състояние. Сладката вода не води до корозия толкова бързо, колкото солената, но корабът е бил удрян от дънери и отломки, идващи откъм езерото Ери. Последния път, когато се гмурках, това бе преди десет години, на бака беше заседнал дъб.

— Какви са условията за гмуркане?

— Ужасни — обади се един глас.

— А, господин Крена. — Кали поздрави непознатия, после се обърна към останалите. — Това е Брайън Крена от Спасителните служби на езерото Ери. Той ще ръководи изваждането на кораба.

Крена бе нисък, със стегнат корем и остра черна брада. Носеше фирмен комбинезон и подковани ботуши и държеше каска. Когато се здрависа с него, Мърсър установи, че му липсва кутрето. Освен това разбра, че на Крена не му е особено приятно, че е тук.

— Защо казвате, че условията са ужасни? — попита го. Крена се изхрачи и отвърна:

— Защото всяка секунда през река Ниагара протичат дванадесет хиляди кубика вода. Това са дванадесет хиляди тона. На някои места течението е със скорост два възела, на други с осем. В някои дни вятърът духа откъм езерото Ери, което усилва течението с десет до двадесет процента. В други дни духа откъм Онтарио, което малко забавя нещата. А в някои дни се променя на всеки няколко часа и не се знае какво може да се случи. През зимата имаше тежки снеговалежи и реката още не се е оттекла. А падината, където е заседнал „Уедър-би“, е пълна с обратни течения и водовъртежи. Ако разбирате нещо от гмуркане, ще разберете защо ги описвам като ужасни. — Изчака някой да проговори и кога-то никой не го направи, добави: — И не забравяйте, че ако нещо стане, проклетият водопад е само на няколко километра по-надолу.

— Да, благодаря — каза Клиф Робъртс с най-добрия си бюрократичен тон.

— Назовах безумна цена, за да свърша тази работа — каза Крена на Робъртс, — и вие казахте, че ще я платите, но и за секунда не си помисляйте, че го смятам за умно. Би трябвало да изчакаме, докато прииждащите пролетни води не отминат и не сме сигурни, че ще имаме няколко хубави дни.

— Нает сте от американското правителство за много важна задача — намеси се Робъртс. — Плащаме ви за експертен съвет по изваждането на кораба. Всичко, което казвате, е просто вашето мнение и откровено казано, изобщо не ме интересува. Вършете си работата.

Мърсър очакваше Крена да се обърне и да си тръгне. При подобни обстоятелства той би направил точно така, след няколко добре подбрани думи. Крена обаче остана на мястото си, черните му очи не се откъсваха от очите на Робъртс. Мърсър почти можеше да види как умът му Щрак. Накрая Крена сигурно реши, че парите са по-важни от обидите на педант като Робъртс.

— Идвате ли с нас? — попита той накрая.

— Не — отвърна директорът на ДОЯЗ, сякаш въпросът бе абсурден. — Нужен съм във Вашингтон.

Крена отново се изплю.

— Добра причина.

— Защо не кажеш на Мърсър какъв е планът? — обади се Кали, за да разсее напрежението и да прочисти въздуха от тестостерона. — Той току-що пристига и все още не знае нищо.

Крена хвърли мрачен поглед към Мърсър.

— И ти ли си от Вашингтон?

— Не съм виновен, че живея там. Аз съм геолог.

— Усетих мазолите ти, докато се здрависвахме — отбеляза Крена и хвърли поглед към Робъртс. — Досетих се, че все пак си свършил някаква работа в живота си.

Мърсър познаваше този тип хора. Това бе неизбежно з работата му. Като консултант, той общуваше както с ръководителите на мините, така и със самите миньори. Макар повечето да разбираха, че всички си вършат работата, винаги се намираха хора и от двете страни, които се смятаха за особено значими. Нямаше нищо нередно в това да се гордееш с работата си. Мърсър го приветстваше. Това, което не му харесваше и което виждаше и в Робъртс, и в Крена, беше презрението към противоположната страна от симбиозата ръководство — трудова сила.

— И така, какъв е планът ви, господин Крена?

— Капитан.

— Добре. Капитан Крена.

— Щом екипажът ми пристигне — започна Крена, — ще тръгнем с крана под мостовете и по течението. Както виждате, кранът е нисък, защото под мостовете няма много място. Когато стигнем над „Уедърби“, ще пусна котвите, за да се задържим на място, и ще ви извикам. Не искам да се качвате, преди шлепът да е обезопасен. — Кали понечи да протестира, но Крена я отряза: — Нося юридическа отговорност, така че никакви спорове. Когато се качите на борда, ще изпратя двама водолази да направят оценка на останките и да видят как е най-добре да се подходи.

— Няма ли да се опитате да го извадите?

— Не мога да рискувам, ако течението се усили — каза Крена. — Корабът ще измъкне котвите.

Мърсър кимна. Крена, изглежда, си знаеше работата.

— Най-вероятно ще се наложи да срежете кораба, за да намерите сандъците.

— Не би трябвало да е много трудно — съгласи се Крена. — С малко късмет до утре ще го отворим и ще извадим сандъците на следващия ден. Стига още да са на борда. Възможно е да са паднали, когато корабът се е влачил по течението на реката. В който случай са на дъното на водопада, а той е по-дълбок, отколкото висок.

Мърсър беше обмислил това, когато Кали му каза, че „Уедърби“ е потънал в река Ниагара. Но дори при вероятността сандъците с плутоний да лежат на дъното на най-големия водопад в Северна Америка, той все пак смяташе откритието й за първия пробив, който имаха в разследването.

Професор Ахмед в Истанбул не беше отговорил на повторните обаждания на Мърсър, а Айра напредваше бавно с руските власти във връзка с операцията им в Централноафриканската република. Трябваше време, за да се сформира екип, който да разследва стелата. Айра беше обяснил всичко на шефа си, съветника по националната сигурност Джон Клайншмит, но досега никой от тях не бе успял да убеди Пентагона да изпрати специални части в Африка. А сега се намесваше и Държавният департамент и се повдигаха безброй въпроси за суверенитета. Айра бе казал на Мърсър, че вероятно ще трябва да уведомят президента и да го помолят да издаде изпълнителна заповед.

Но когато нещата стигнаха до „Уедърби“, им провървя. Кали направи проучване и бързо откри, че корабът е потънал на север от Гранд Айланд. Останките бяха добре известни в района на Бъфало и когато тя помоли за съдействие местното историческо дружество, й дадоха името на Рут Бишоп като експерт по корабокрушението. Едно обаждане в бреговата охрана потвърди, че тъкмо Рут е човекът, с когото трябва да се говори.

Рут бе разказала за гмурканията си и бе помогнала да се намери експерт по изваждане на останките. Клиф Робъртс беше използвал влиянието си, за да разчисти бюрократичните спънки, и броени дни след като бе уточнила местонахождението на „Уедърби“, Кали беше подготвила всичко за изваждането на пробите с руда на Честър Бауи.

Мърсър се удивляваше на това как тя привидно без усилие организира всичко. Обикновено такава сложна операция, и особено такава близо до чужда граница, би отнела месеци, дори години. Той отново я погледна. Сега, когато небето се проясняваше, видя, че очите й са подпухнали и че е смръщила чело. Тя усети погледа му и му отправи уморена усмивка, после му намигна закачливо.

Екипажът на Крена пристигна и влекачът потегли сред облаци син пушек. Международният мост бе наистина нисък и Мърсър си помисли, че шлепът няма да мине, но трябваше да се довери на капитана, че знае какво прави.

— Ами, аз тръгвам — каза Клиф Робъртс, сякаш щеше да липсва на някого. — Кали, очаквам доклад на всеки час, когато кранът заеме позиция. — Кимна на Мърсър и Рут Бишоп и се ръкува с Уилямс и Слобау. — Успех.

И тръгна към двете еднакви коли, паркирани до черния пикап с тъмни стъкла, за който Мърсър подозираше, че е на екипа на Кали от ДОЯЗ. Несъмнено бе пълен с оборудването им. Четвъртата кола, миниван, сигурно бе на Рут Бишоп.

— Голяма мижитурка — отбеляза Стан Слобау, щом Робъртс се разкара.

— Аб-солютно — съгласи се Джес Уилямс.

— Мислете каквото си искате — каза Кали, — но нямаше да сме тук, ако той не беше дръпнал доста конци.

— И какво ще правим сега, шефе? — попита Стан, бършеше разсеяно очилата си с рогови рамки.

— Мислех, че ще ни качат на влекача и ще отидем на място — отговори Кали. — Обаче явно ще трябва да си намерим хотел. Рут, някакво предложение?

— Кой плаща? — попита тя.

— Чичо Сам.

— „Хаят“ е най-добрият в града.

— Значи „Хаят“. — Кали се обърна към Мърсър. — Съжалявам, че те накарах да долетиш толкова бързо. Наистина мислех, че ще ни качат.

— Няма нищо. И без това не напредвах особено вкъщи, а Хари ме подлудява с въпроси кога може да дойде и пак да започне да ми пие алкохола.

Тръгнаха. Рут си взе довиждане и каза да й се обадят, ако имат нужда от нещо, а Мърсър хвърли куфарчето си отзад в колата под наем. Стан и Джес се качиха в пикапа на ДОЯЗ.

Кали седна зад волана и каза на Джес да кара след нея. Откри хотел „Хаят“ на бордовия компютър на колата и запали.

— Не мисля, че еничарите са атакували „Уедърби“.

— В кабинета на Айра каза, че смяташ, че те са гръм-нали „Хинденбург“. Ако са били способни да взривят дирижабъл, за да попречат на Бауи да достави малка проба на Айнщайн, не би представлявало проблем да унищожат товарен кораб, доставящ всички проби плутоний, които е добил.

— Има обаче един проблем относно идеята, че еничарите са унищожили „Хинденбург“ — каза Кали. — Щом Бауи е използвал възможно най-бързия транспорт по онова време, за да се върне в Съединените щати, как един еничар го е изпреварил, за да е на място и да причини експлозията?

— Карл Дайън каза, че не било трудно да си намериш билет за този полет. Възможно е на дирижабъла да е имало еничар.

— Тогава защо да го взривява? Трябвало е просто да убие Бауи и да изхвърли сейфа в Атлантическия океан. Няма логика да позволи на Бауи да задържи сейфа по време на полета и да унищожи „Хинденбург“, когато вече каца.

— Добре, значи на дирижабъла не е имало еничар — каза Мърсър.

— Да се върна към същността. Как еничарите са докарали човек в Америка по-бързо и от най-бързия начин?

— Може да са имали агенти тук.

— Обмислих го, но не.

— Защо?

— Доколкото знаем, тези хора са силно заинтересовани да защитават Аламбика на Скендербег. А всички наши проучвания дотук ги сочат като ограничени в Африка и Европа. Едва когато се появява Бауи, те са застрашени и от Съединените щати. Не е имало причина да имат хора тук. Не и освен ако организацията не е огромна, като например масонската или нещо такова, а досега не бяхме чували за нея. Според мен те са малко тайно общество, което е просъществувало няколко века, без да бъде разкрито. А не голяма организация с вербовчици в Северна Америка. — Тя решително поклати глава. — Не се връзва.

— Щом не е имало еничар на борда на „Хинденбург“ и не са имали човек тук, кои са били — руснаците или германците?

— Не знам. Знаем, че руснаците са били замесени по някакъв начин, така че може да са били те. Имали са най-различни шпиони в Съединените щати през тридесетте години на двадесети век. Същото е и с германците. И едните, и другите са можели да изпратят човек да свали „Хинденбург“.

— За да свали „Хинденбург“, му е трябвал поне гранатомет.

— Ти луд ли си? В него е имало милиони кубици водород. Една малка искра е била достатъчна, за да го взриви.

— Напротив — каза Мърсър, уверен в знанията си в тази област. — Водородът се нуждае от кислород, за да гори, а съотношението е много специфично. Твърде малко или твърде голямо — и дирижабълът не би се запалил. Трябва да е имало непрекъснато изтичане на газ, та причината да е във водорода, а това не би останало незабелязано от офицерите. Освен това огънят от водорода не се вижда. Той е като чист алкохол. Гори с безцветен пламък, а ако си виждала снимки на експлозията, ясно можеш да различиш пламъците от самото начало. Последните теории за експлозията на „Хинденбург“ са насочени към непромокаемото покритие, авиолака, използван за корпуса. По същество то е било лепило от същите химикали, които се откриват в ракетното гориво. Някои експерти смятат, че искра от някой двигател е попаднала върху покритието, причинила е малък пожар и той бързо е обхванал целия дирижабъл. Едва тогава е избухнал водородът.

— Аха — каза Кали с лукава усмивка. — Възпламенителни куршуми.

— Тогава имало ли е такива?

— Абсолютно.

Сега беше ред на Мърсър да премисли сценария. Не можа да открие недостатък в обосновката й за руснаците или германците или в това, че снайперист е изстрелял възпламенителни куршуми, за да подпали избухливия товар на дирижабъла.

— Знаеш ли — каза накрая, — като приключим това, ще трябва да се пренапишат много исторически книги.

Река Ниагара, Ню Йорк

Катерът на Брайън Крена дойде да ги вземе на един от кейовете на Гранд Айланд. Над бързата река се стелеше мразовита мъгла и обгръщаше гората откъм канадската страна. Влекачът на Крена бе спрял в средата на протока. Дългата стрела на крана се издигаше в мъглата. Гумите по бордовете на шлепа приличаха на огромни амбразури; по палубата щъкаха хора.

Катерът беше стар. Някога белият му корпус беше пожълтял от времето, а червената ивица по ватерлинията бе избледняла до цвета на керемида. Крена се приближи бързо, направи остър завой в последния момент и катерът леко се блъсна в гумените предпазители на кея. Тримата рибари на яхтата наблизо вдигнаха глави, когато вдигнатата вълна ги люшна, но не възразиха срещу нарушаването на корабния етикет.

— Как мина? — попита Кали, щом един от матросите привърза катера към дървения кей и Крена изключи двигателя.

— Без проблеми. Закотвихме крана точно над „Уедърби“. — Той посочи черните сандъци на кея. — Какво е всичко това? — научно оборудване — отвърна Кали. — И водолазни костюми. Водата е ледена.

От уклончивия й тон Мърсър разбра, че капитан Крена не е бил информиран какво точно има в сандъците, които се надяваха да извадят. Но пък това нямаше значение. Както беше казал на Айра, плутоният не бе особено опасен, ако не се поглъща или вдишва. Ако се запазеше целостта на сандъците, Крена и екипажът му бяха в безопасност. — 0 — каза Кали, сякаш току-що си е спомнила нещо. — И няколко противогаза.

Крена се свъси още повече.

— Противогази? За какво са ви, по дяволите?

— Заради азбеста на „Уедърби“. Като се има предвид възрастта на кораба, сигурно е много. Когато качим сандъците, ще се наложи с екипажа ви да си ги сложите. Съжалявам, но такива са разпоредбите на Агенцията за опазване на околната среда.

Крена поклати глава.

— Проклети правителствени наредби. Добре, товарете и да тръгваме.

— Добра работа — прошепна Мърсър на Кали, когато тръгнаха да помагат на Джес и Стан да преместят черните сандъци на катера. После лично качи коженото куфарче, от което не се бе отделял, откакто тръгна от Вашингтон.

Катерът се отдалечи от кея. Мърсър помаха на тримата рибари, които още се суетяха на яхтата. Двама от тях му махнаха в отговор, а третият, огромен чернокож с рибарска шапка, на шега му отдаде чест.

Влекачът не беше нов като крана, който теглеше. По старата боя беше избила ръжда. Сандъците за екипировка бяха пълни с въжета, вериги и най-различни инструменти. Имаше компресор за зареждане на кислород: Крена или току-що го бе купил, или го бе наел за тази задача.

— Е, кой ще се гмурка? — попита Крена, щом се качиха на шлепа.

— Аз и Мърсър — отговори Кали.

Джес Уилямс вдигна поглед от един сандък.

— Мислех, че аз ще сляза.

— Ще дойдеш, когато заредим експлозивите. Мърсър иска да види „Уедърби“ със собствените си очи.

Бившата университетска футболна звезда погледна Мърсър.

— Знаеш какво да правиш, нали?

След години отлагане Мърсър най-накрая бе взел сертификат за гмуркане: само преди няколко месеца, макар че се бе гмуркал стотици пъти. От друга страна, беше се гмуркал само по бански и с леководолазен костюм. Когато попита Кали дали може да види „Уедърби“, тя му каза, че тежководолазните костюми са по-неудобни.

— Ще се справя — отвърна той.

Тъй като имаше повече опит, Кали щеше да носи водолазен компютър на китката си, както и водоустойчив детектор на гама-лъчи.

Водолазният костюм на Мърсър му бе малко тесен на чатала, тъй като той бе по-висок от Джес Уилямс, но иначе бе удобен. Джес му помогна да си сложи бутилките с въздух, плавателния компенсатор и колана — Стан проверяваше екипировката на Кали, — показа му процедурата по пълнене и изпускане на костюма по време на гмуркането и се увери, че ножът и железният лост на Мърсър са обезопасени.

— Сигурен ли си, че ще се справиш? — попита, преди да му сложи шлема.

— Фасулска работа.

Шлемът се затвори херметично и Мърсър отвори уста, за да изравни налягането.

— Как ме чуваш? — попита Кали по вградения предавател.

— Идеално.

Заклатушкаха се към шлюза в задната част на шлепа. Кали скочи първа. Мърсър изчака главата й да се появи, преди да я последва.

Макар и с водолазен костюм и термобельо, веднага усети студената вода, но най-вече течението. Скоростта му бе около три възела, достатъчно голяма, за да го отнесе надолу по реката, ако не внимава. Нямаше видимост на повече от пет метра и щеше да намалее още, когато стигнеха до потъналия кораб.

Капитан Крена бе спуснал котва към „Уедърби“, въжето й се губеше надолу в тъмнината. Кали сложи ръка на въжето и изпусна въздух от костюма си, за да се гмурне по-дълбоко. Мърсър я последва, като нагаждаше костюма си. Мърсър включи фенерчето си и видя, че Кали е забавила спускането си.

Точно както бе казала Рут Бишоп, „Уедърби“ беше заседнал в една бразда на дъното на реката, където бе заслонен от най-силното течение. Беше легнал на левия борд, а носът му бе насочен срещу течението. Корпусът му беше излъскан от водата. Несъмнено се беше превърнал в дом за множество риби. Местните рибари пък бяха платили скъпо за това, че са ги ловили над него — личеше си по закачените изкуствени примамки. С времето надстройката се беше очукала, най-вероятно от носещите се към водопада камъни и пънове. Дървото, за което бе споменала Рут, го нямаше, но беше оставило зееща дупка.

Кали и Мърсър закачиха въжета за кърмата и заплуваха покрай кораба. Коминът отдавна беше изчезнал, а около носа се бе напластила тиня: там се заформяха силни водовъртежи. Единият от предните шлюзове бе затворен, другият зееше като черна паст. Тъй като корабът лежеше на левия борд, нямаше видими следи от експлозията, която го беше пратила на дъното.

— Какво мислиш? — попита Кали. Държаха се за въжетата до зеещата дупка, течението ги люлееше.

Мърсър насочи фенерчето си към дупката, но лъчът му едва прониза тъмнината.

— Дай да развием въжетата и да погледнем вътре.

Разхлабиха въжетата и се увериха, че здравият найлон не се търка в остри ръбове. И двамата бяха наясно, че една грешка тук би означавала сигурна смърт във водопада малко по-нататък. Влязоха. Подът, който всъщност беше левият борд на „Уедърби“, бе затрупан с пръснати в безпорядък варели и сандъци. Мърсър отново нагоди костюма си, когато напорът притисна тялото му. Провери дълбочината и видя, че е седемнадесет метра. Водата тук определено бе по-студена, усещаше се дори през защитното облекло.

След малко видяха откъснати от взрива плочи от корпуса. Чичото на Рут бе прав. „Уедърби“ сякаш наистина бе ударен от торпедо.

Кали огледа няколко сандъка и попита:

— Мислиш ли, че нашите са някъде тук?

— Не — убедено отговори Мърсър. — Сандъците на Бауи са били натоварени месеци преди „Уедърби“ да стигне Бъфало. Капитанът сигурно ги е сложил някъде, където да не пречат, тъй като са щели да ги разтоварят чак в Чикаго. Изглежда, този трюм е бил използван за товари, които е трябвало да са подръка.

Заплува към кърмата и откри люк към следващия трюм. Вратата бе изкривена от експлозията. Той се опита да я отвори, но тя не помръдна. Мърсър откачи железния лост от колана си и заудря по една панта. Запъна крака в стената, пъхна лоста под пантата и задърпа.

После натисна с всички сили. Вратата пак отказа да помръдне. Мърсър премести лоста под друга панта и отново напъна.

Зад стиснатите му очи избухна калейдоскоп от цветове. Тъкмо щеше да се откаже, когато усети как металът се размърдва. Пантата се счупи с рязък пукот и лостът се отплесна. Мърсър се преметна по палубата и течението, което нахлу в трюма, веднага го подхвана. Кали изпищя. В един инфарктен миг Мърсър беше сигурен, че ще бъде пометен от кораба.

Въжето, с което беше вързан, го спря точно когато стигна защитните прегради.

— Как си? — попита Кали, когато Мърсър доплува обратно.

— С малко наранено его.

Вратата увисна на едната си панта. Той я натисна с гръб и успя да я отвори. Пронизителният протест на стържещия метал беше заглушен от водата. В този трюм беше още по-тъмно, лъчът на фенерчето сякаш се стапяше в мрака.

— Стой тук и гледай въжето ми да не се разхлаби — каза Мърсър и заплува навътре.

Трюмът беше с размерите на първия и голяма част от товара също се бе разместила и бе изпопадала на новия „под“. Мърсър видя разкъсани чували с нещо, което му се стори памук, разбити сандъци с парчета от чинии и чаши, както и каси с бутилки вино: всички етикети бяха паднали. Имаше и много дървен материал и когато докосна един труп, пулсът му се ускори. Въпреки че бе престояло седемдесет години под вода, дървото бе съвсем твърдо и нямаше и следа от плесен. Не беше сигурен какво точно е, но със сигурност бе някаква твърда дървесина от Африка. А ако товарът в този трюм бе качен в Африка, бе логично да се предположи, че сандъците на Бауи също са тук.

— Мисля, че направихме пробив.

Кали чакаше до шлюза, светлината от фенерчето й едва се процеждаше.

— Намери ли ги?

— Още не, но тук има африкански дървен материал. Много. Сигурен съм, че сандъците на Бауи също са тук. Отвържи въжето и ми помогни.

Преди да му отговори, Кали погледна компютъра и попита Мърсър какво е налягането в бутилките му.

— Имаме още двадесет минути, дори по-малко, ако се напрягаме — каза, когато се присъедини към него в трюма.

— Добре.

Търсенето на четири определени сандъка сред цялата тази бъркотия на слабата светлина на фенерчетата беше тежка задача, но когато започнаха да разчистват боклуците, видяха, че по-голямата част от товара е дървеният материал. Имаше само четиридесетина сандъка, които трябваше да се проверят. Кали извади детектора на гама-лъчи и бавно се завъртя във водата.

— Получавам сигнал, който надвишава фона, но е трудно да се каже кои сандъци излъчват гама-лъчите. Водата поглъща частиците.

Започна да проверява с детектора сандък по сандък. Щом се убедеше, че поредният не е от тези, който тър-сят, Мърсър го отместваше, за да освободи други, като внимаваше да не бутне нещо в опасната купчина. Приличаше на игра на микадо, само че една грешка тук би ги затрупала под тонове отломки.

Мърсър чу детектора още преди Кали да извика, че е открила нещо. Сандъкът беше направен от същата твърда дървесина, която бе пренасял „Уедърби“. Вероятно Бауи бе накарал някой дърводелец в Бразавил да му направи сандъците от нея. Сандъкът беше метър на метър и бе закован, а сглобките бяха допълнително подсилени с пласт смола, толкова втвърдена, че сандъкът изглеждаше сякаш обкован с обсидиан.

— Как са показанията? — попита Мърсър.

— Слаби. Мисля, че Бауи е облицовал вътрешната страна с метал.

Сега, след като вече знаеха какво търсят, бързо намериха другите три сандъка и заедно ги извлякоха по-близо до шлюза към другия трюм.

— Имаме защитни торби, в случай че сандъците са изгнили — изпухтя Кали, — но няма да ни трябват, докато не ги изнесем на повърхността. Когато се върна с Джес, ще ги закачим направо за крана и просто ще ги изкараме. Да се връщаме горе.

Доплуваха до първия трюм и Развързаха въжетата. Течението беше силно като ураган и бе удвоило скоростта си през двайсетте минути, които бяха прекарали в кораба. Трябваше да плуват срещу него, като първо заобиколиха „Уедърби“ по цялата му дължина до мястото, където въжетата бяха вързани за кнехта, а после малко по малко нагоре. Отне им повече време, отколкото бяха очаквали, и Мърсър вече бе на резервния въздух.

Джес и Стан му помогнаха да се качи и му свалиха четиридесеткилограмовите тежести.

— Е? — попита Стан, щом Мърсър свали шлема си.

— Намерихме ги от първия път. — Той протегна ръка на Кали и я измъкна от водата.

— Нямам търпение да закараме пробите в лабораторията. Ще направя кариера само като ги анализирам.

— Добра работа, шефе — каза Джес Уилямс на Кали.

— Как мина? — обади се Брайън Крена от палубата до крана.

— Намерихме и четирите сандъка — отвърна Кали високо, за да надвика вятъра. — Щом се стопля и презаредим бутилките, с Джес ще слезем с въже от крана. Първо ще трябва да се изтеглят до първия трюм, така че ще трябва да сложа скрипци и въжета, за да може да ги вдигнете лесно.

— Защо, в кой трюм са?

— Във втория. Но можем да стигнем дотам през първия.

— Мога да разтегна стрелата на крана почти на петдесет метра. Така ще е по-лесно.

— Да, прав си.

— Кажи, когато сте готови. Докато Джес и Мърсър заредят бутилките, Кали хапна и после изчезна някъде. Мърсър се огледа. Яхтата е тримата рибари още беше до кея. Двамата бели оправяха някакви мрежи, а чернокожият с шапката се бе облегнал на кабината на няколко стъпки от задната палуба.

В единадесет и тридесет бяха готови за второто гмур-кане. Бяха разчистили място на палубата и бяха разстлали импрегнираните торби, в които да сложат сандъците. Стан бе казал на Мърсър, че вътрешният въглероден слой на торбите е проектиран от НАСА и е почти неразрушим. Можеше да поеме удар от куршум от упор и да отклони намушкване с нож.

Кали даде на Крена радиопредавател, настроен на честотата на водолазните костюми, за да могат да координират изваждането на сандъците. Вятърът бе утихнал и слънцето се опитваше да пробие облаците. Покрай шлепа оглушително мина катер с мощен двигател, четиримата мъже на борда ги изгледаха, докато се насочваха към следващия кей.

— Вечерята е за моя сметка — каза Мърсър, докато помагаше на Кали да си облече костюма. Говореше тихо, за да го чува само тя.

Тя се ухили.

— Предложението не включва Стан и Джес, доколкото разбирам.

— Ще им купя пилешки крилца, преди да тръгнем.

— Съгласна.

Мърсър всъщност я канеше на среща. И беше благодарен, че току-що си бе сложила шлема и не можа да чуе нервната му въздишка.

— Още едно нарушение — измърмори той, без да е сигурен какво прави, но се радваше, че го е направил.

Джес и Кали се гмурнаха, а Крена се зае с крана — удължи стрелата и я нагласи над края на потъналия кораб. Шлепът се наклони и вълните заляха предния парапет. Крена изкрещя на матросите да вдигнат хидравличните котви, за да компенсират изместването на центъра на тежестта на съда.

За момент Мърсър видя мехурчетата въздух, които изпускаха Кали и Джес, после те тръгнаха по течението. Тъй като Крена не му беше позволил да се качи на шлепа, докато не извадят сандъците, а имаше само едно радио за връзка с водолазите, не му оставаше нищо друго, освен да чака заедно със Слобау. Стан имаше докторска степен по ядрена физика, така че двамата заговориха за теорията на Мърсър за произхода на плутония.

След десетина минути Крена започна да измества стрелата. Кали и Джес сигурно бяха стигнали трюма. След още минута кранът се завъртя на още няколко градуса и спуснаха стоманеното въже в реката.

— Сигурно вече закачат сандъците — каза Мърсър.

— Няма да се бавят много. — Сякаш за да потвърди това, един от матросите отиде до перилото на шлепа и погледна надолу.

— Почти са готови да вдигат. Шефката ти каза, че трябвало да си сложим противогазите. — 0, да. — Стан разрови един от сандъците и извади няколко противогаза. Подхвърли ги на матроса и извади още два за себе си и Мърсър.

— Какво следва, когато ги извадим? — попита Мърсър.

— Ще ги сложим в торбите и ще ги откараме на кея. Чака ни камион за извозване на опасни материали.

— Няма ли да предупредите жителите на това прекрасно градче, че карате по улиците му петстотин килограма плутоний? — подразни го Мърсър.

— Ама, моля ти се. В тая страна всеки ден карат по няколко тона радиоактивни материали по улиците. Единствената причина да няма инциденти е защото не го афишираме и не даваме шанс на разни откачалки да го разберат.

Двигателят на крана изръмжа и стрелата бавно започна да се издига.

— Вдигат ги.

Представи си как Кали и Джес проверяват в тъмния трюм сандъците да не се ударят в нещо, докато кранът ги изтегля. Крена навива кабела още пет минути, като внимателно балансираше между мощността, вятъра и течението. После всичко замря. Мърсър не разбираше какво става. Погледна към кабината на крана. Крена се бе облегнал на седалката и бе скръстил ръце на гърдите си.

— Сигурно са изкарали сандъците от трюма — сети се Мърсър. — И Крена иска Кали и Джес да излязат, преди да ги извади. Може би го е страх въжето да не се скъса.

И наистина, след минута Кали и Джес Уилямс излязоха на повърхността и Стан и Мърсър им помогнаха да се качат. Крена започна да навива въжето, като сгъваше стрелата, за да намали напрежението върху хидравличната система на крана. След малко сандъците се появиха от реката и увиснаха над палубата.

Шумът от дизеловия двигател на крана заглуши обаче друг шум. Мощният катер, който бе минал покрай тях преди малко, вдигаше фонтан от пръски, приближаваше се със седемдесет километра в час. Мърсър, който помагаше на Кали да си свали екипировката, го мярна с периферното си зрение и се обърна. Трима от мъжете на катера държаха автомати. Четвъртият караше.

— Залегни — извика той и притисна Кали към палубата. Надигна глава и видя, че рибарската яхта до кея също потегля. Зад нея закипя пяна.

През целия ден Мърсър беше държал куфарчето подръка. Сега го отвори и измъкна „Шмайзер“ МР — 40, оръжие, масово използвано от германците през Втората световна война. Мърсър го бе купил от Дребосъка, който пък го бе спечелил от комарджийски залог. Зареди пълнител с тридесет патрона. Натъпка още шест пълнителя по джобовете си. Макар шмайзерът да не беше оръжие с максимална точност, бързата му стрелба бе опустошителна от близко разстояние.

Катерът вече бе само на двадесет метра. Тримата въоръжени мъже вдигнаха автоматите „Калашников“. Екипажът на Крена вече бе залегнал на палубата, а самият Крена скочи от крана и се сниши зад въздушния компресор.

Мърсър бутна куфарчето към Кали.

— Дръж. Вътре има пистолет „Берета“.

— Откъде разбра, че ще ни нападнат?

— Не съм. Просто исках да съм подготвен. — Обърна се към Стан Слобау и Джес Уилямс. И двамата се бяха свили при трегера. Изглеждаха така, сякаш никога не са попадали в засада. — Слезте долу и запалете двигателя.

Двамата учени от ДОЯЗ се подчиниха безмълвно. Катерът се приближаваше с бучене, стрелбата беше насочена към големия извънборден двигател. На Мърсър му се стори, че нападателите ще скочат на шлепа. Погледна през рамо. Яхтата бе прекосила половината разстояние до тях, носът й пореше водите. Капитанът стоеше на мостика, другите двама бяха от двете страни на палубата. И двамата държаха автомати „Хеклер и Кох“ НК — 416, последен модел. Компактните оръжия с 5,56 — милиметрови муниции на НАТО напоследък бързо се превръщаха в предпочитаното оръжие на елитните военни части по света.

Кали видя накъде гледа Мърсър и изпъшка. Бяха в капан. Дори да се отделяха от шлепа, яхтата лесно щеше да ги настигне. Тя вдигна пистолета и я зачака да се приближи. Мърсър се беше обърнал назад, към приближаващия катер. От него още стреляха. Един куршум уцели хидравличното съоръжение, което държеше шлепа закотвен, и от резервоарите бликна гъста течност. Мърсър погледна назад и тъкмо щеше да извика на Кали да не мърда, когато видя, че е насочила пистолета си към яхтата.

— Не! — извика той и блъсна ръката й нагоре. Яхтата беше вече на тридесетина метра, достатъчно близо, та Мърсър да може да види съсредоточеното изражение на Букър Сайкс, който я направляваше. Не познаваше двамата командоси от специалните сили: те не бяха в екипа на Сайкс, когато той бе придружил Мърсър до един тибетски манастир, управляван навремето от бащата на Тиса Нгуен. Да повика Сайкс тук бе разбудило болезнени спомени за събитията, довели до смъртта й, но Мърсър не можеше да позволи на мъката да затрудни настоящото разследване.

— Те са с мен — каза той. — Командоси са от Делта Форс. Командирът се казва Сайкс. Прикривай ме.

Засили се, прескочи планшира и стъпи на палубата на шлепа. Хидравличната система бе повредена и шлепът вече бе подвластен на вятъра и вълните, но за момента не можеше да се разбере дали е попаднал в силното течение на река Ниагара.

Мърсър се присви зад лебедката на котвата и зачака нападателите да се покажат. Сайкс насочи яхтата зад шлепа, за да нападне откъм канадската страна на реката. Изведнъж откъм северния край на Гранд Айланд се появи още един катер. С още четирима мъже. Така нападателите ставаха общо осем. В същия миг първият катер се долепи до шлепа и един от терористите скочи на него.

Първоначалният план на Мърсър беше да изчака, докато Сайкс и хората му извадят от строя нападателите с изненадваща контразасада, но големият им брой направи това невъзможно. От катера се изкатери още един нападател. Чертите му на човек от Близкия изток подсказаха на Мърсър две неща. Едното беше, че вероятно са се обучавали в терористичен лагер в Ирак, Сирия или Саудитска Арабия. А второто, че ще се бият до смърт.

Арабинът се откри само за части от секундата, но това бе достатъчно за Мърсър да стреля. Шмайзерът подскочи в ръцете му като живо същество. Откосът бе от пет куршума. Четири пропуснаха целта, но петият запрати нападателя във водата сред пръски кръв.

Ответната стрелба от останалите трима терористи беше бърза и продължителна. Звукът от удрящите се в метал куршуми бе ужасяващ. Мърсър се почувства така, сякаш зъбите му ще се откъснат от ченето. Дори при този шум обаче чу как Сайкс и хората му се заемат с втория катер — характерният пукот на оръжията им се отличаваше от грохота на калашниците.

Мърсър изчака огънят да спре и изстреля напосоки няколко куршума, после изтича до крана за по-добро прикритие. За малко не се спъна в Брайън Крена, който се беше свил там заедно с един от матросите.

— Какво става, по дяволите? — изкрещя Крена.

Мърсър не обърна внимание на безсмисления му въп-рос, а попита:

— Къде са другите ти хора?

— Били скочи в реката. — Крена посочи надолу. Мърсър видя един мъж да плува към Гранд Айланд. — Добър плувец е. Ще успее. За Том не знам.

Вторият катер заходи към тях, яхтата на Сайкс се опитваше да не изостава. Един от нападателите стреля по нея, а другите двама откриха огън по рубката. Няколко куршума улучиха кулата на крана и Мърсър, Крена и матросът направо се залепиха за палубата.

— Слушай — каза Мърсър. — Ще ви прикривам. Качвайте се на влекача и да изчезваме.

Смени изпразнения наполовина пълнител с нов, изчака Крена и матроса да се приготвят, промъкна се под стрелата на крана и обсипа водата с куршуми. Катерът бързо зави и той извика, че пътят е чист. Крена и матросът хукнаха като спринтьори и се прехвърлиха на влекача.

Докато се оглеждаше за катера. Мърсър забеляза, че брегът сякаш започва да се движи по-бързо. В следващия миг разумът надделя над адреналина и той осъзна, че брегът изобщо не се движи. Хидравличните котви бяха напълно отказали и шлепът беше подхванат от река Ниагара. За няколкото секунди, които му трябваха, за да презареди, Мърсър осъзна, че шлепът ускорява ход. Движеше се поне с шест възела.

Мърсър знаеше, че влекачът няма достатъчно мощ да изтегли шлепа срещу течението. Трябваше да предупреди хората на него да се махат, за да не паднат всички във водопада. Но трябваше и да сложи сандъците с плутоний в специалните торби, за да не се разбият при падането на шлепа.

— Кали! — извика. — Реката ни повлече. Махайте се оттук!

— Ами ти? — извика тя, без да се показва.

— Сайкс ще ме вземе. — В момента обаче Мърсър не знаеше къде е приятелят му. Яхтата и вторият катер бяха отишли нагоре по реката. Той просто трябваше да се осланя на това, че Букър Сайкс ще се справи с втората група терористи и ще се върне, преди да е станало твърде късно.

Някакво движение привлече погледа на Мърсър и той направо не повярва на очите си. Един мъж с черни дрехи току-що беше скочил на палубата, парашутът му се изду зад него. След секунди скочи и втори. Над тях започна да се снишава тъмен хеликоптер. Нападателите сигурно бяха помислили, че Мърсър е загинал или избягал. Вторият парашутист — не приличаше на арабин — тръгна право към крана.

Мърсър внимателно се прицели и стреля първо в него, после и в другия. Парашутистите се свлякоха на палубата Хеликоптерът беше на Шестдесетина метра и Мърсър откри огън и по него. Не го уцели, но машината направи кръг и се отправи към канадската граница. Мърсър си пое дъх.

Тъй като бе прекарал стотици часове в работа с какви ли не машини — от дванадесеттонни багери до елементарни хаспели, — не бе проблем да разгадае управлението на крана. Скъси стрелата и свали сандъците на педя от палубата. После скочи от кабината и внимателно нагласи торбите, за да може да опакова сандъците. И изведнъж усети, че шлепът ускорява движението си. Палубата се люшна, металното дъно изстърга в скала. После шлепът се освободи и водата го повлече към водопада.

Мърсър изтича до кабината, свали сандъците и почна да ги опакова, като поглеждаше към небето за хеликоптера. Затварянето на торбите беше четворно: първо залепяща се ивица, след това велкро, после цип. Това му отне секунди. Забави се обаче, докато омотае торбата с метална нишка.

Шлепът ту забързваше, ту забавяше, плоското му дъно стържеше по дъното на реката.

Три бързи изстрела накараха Мърсър да залегне и да грабне шмайзера. Огледа палубата. Нямаше никого. След това погледна нагоре по течението и видя Букър Сайкс. Махаше му.

Яхтата беше сериозно пострадала. Корпусът й беше смачкан и надупчен от куршуми. Мърсър само можещи да си представи какво се е случило с втория катер.

Сайкс беше стрелял във въздуха, за да привлече вниманието му.

Мърсър също му помаха, после сви рамене, за да покаже, че командосът няма какво да направи, за да му помогне, и отново се залови за работа. Докато обезопаси и втория сандък, пръските на водопада се превърнаха в слаб дъжд, който обаче ставаше все по-силен с приближаването на шлепа към ръба.

Дъното пак застърга и по палубата плисна вода. Мърсър овърза и третата торба и пак погледна назад. Букър го наблюдаваше с бинокъл. Зад Мърсър пастта на водопада започна да се отваря. Той вече можеше да види; град Ниагара и извивката на моста Рейнбоу зад ярост — ната мъгла.

Разполагаше с по-малко от две минути, а още не бе измислил как да се отърве. Между шлепа и водопада нямаше скали, на които да скочи, а ако се опиташе да плува, просто щеше да бъде засмукан от бездната. Грохотът на падащата вода пръскаше главата му и той не можеше да се съсредоточи. Вече беше приключил с третия сандък и бе започнал да опакова четвъртия, когато Букър стреля пак. Мърсър вдигна глава и в същия миг някой го изрита в брадичката. Мъж в черно. Парашутист. Сигурно въжетата му се бяха заплели в нещо при скока и се беше освободил едва сега.

Мърсър падна, но се извъртя точно когато мъжът се опита да смаже лицето му с крак. Металната палуба отекна от удара на петата му. Мърсър го сграбчи за глезена с две ръце и яростно го извъртя. Парашутистът се свлече и Мърсър успя да седне. Заби лакът в слабините на противника си с всичка сила и несигурно се изправи. Шлепът се бе закрепил на самия ръб на водопада, където водата беше дълбока само метър. Бездната на Ниагара обаче сякаш нямаше край.

Убиецът също се изправи и Мърсър го позна. Бе един от хората на Поли, които ги бяха нападнали в хотел „Деко Палас“.

Шмайзерът на Мърсър бе до сандъците, твърде далеч, така че той просто скочи върху парашутиста. Сблъскаха се и паднаха във водата, която заливаше палубата. Беше дълбока само тридесетина сантиметра, но течението бе неумолимо. Мърсър се подхлъзна, падна и се пързулна пет-шест метра към носа, но все пак успя да се изправи. Носът на шлепа стърчеше във въздуха, корпусът продължаваше да стърже дъното.

И тогава видя единствения си шанс за спасение. Парашутистът също се бе изправил, но не му достигаше въздух. Мърсър скочи към сандъците и грабна оръжието си. Наемникът посегна към пистолета си, но не беше достатъчно бърз. Мърсър стреля с една ръка и тежкото оръжие изрита така, че почти щеше да му я откъсне. В гърдите на мъжа се забиха два деветмилиметрови куршума. Той падна и течението моментално го понесе. Мърсър хвърли шмайзера и се спусна към него, сграбчи го за косата точно преди да падне зад борда. Повлече го срещу течението и зад сандъците успя да свали резервния му парашут.

Не беше скачал с парашут достатъчно, за да знае дали го е сложил правилно, но не можеше да направи нищо друго. Шлепът започваше да се надига, течението всеки миг щеше да го запрати надолу.

Най-страшното сега не беше, че се намира толкова високо над пропастта. Проблемът беше, че не е достатъчно високо. Макар че петдесет и четири метра си беше солидна височина, тя съвсем не бе достатъчна, за да се отвори парашут. Нямаше да има голяма разлика дали? ще е с парашута. Мърсър хукна към крана, вмъкна се в кабината и обърна стрелата, за да измести центъра на тежестта в своя полза. После дръпна ръчките, издигна стрелата на максимална височина и включи хидравличния механизъм, който щеше да я удължи максимално. Така щеше да спечели още тридесет метра.

До края на първия сектор на стрелата имаше стъпала и още докато тя се вдигаше, Мърсър започна да се изкачва по тях. Следващите три секции нямаха дръжки и трябваше да разчита само на силата на ръцете си. Закатери се като маймуна.

Стигна върха точно когато шлепът започна да се обръща. Сандъците се плъзнаха по палубата и изчезнаха във водопада. Мърсър спря за миг, изчакваше стрелата да застане вертикално. Пастта на Ниагара приличаше на тесен ров сред горите и фермите, езерото Онтарио блестеше като полирано стъкло.

С последен раздиращ писък шлепът се преобърна и точно преди да полети под Мърсър, той се хвърли от крана и дръпна халките на парашута. От пръските не можеше да види нито реката, нито скалите долу, но пък така може би беше по-добре.

Съдбата обаче не искаше да е толкова добра. Подухна вятър и водната мъгла се разсея. И Мърсър видя кипящата река, огромните ерозирали скали и дори едно смело туристическо корабче, „Дамата от мъглата“. Мърсър усети как парашутът му се издува. Но дали щеше да е достатъчно?

Стисна очи.

И ги стисна още повече, когато въжетата се врязаха в слабините му така, че насмалко да го скопят. А после ги отвори. Вятърът подхвана парашута и го понесе над назъбените скали, встрани от падащия във водата шлеп. Кранът се откъсна и за малко не го удари. Мърсър се носи още няколко метра и накрая падна в реката. Течението подхвана парашута и го повлече надолу.

Успя да излезе на повърхността. Дробовете му щяха да се пръснат. Изхлузи се от парашута и заплува. „Дамата от мъглата“ се приближи, пътниците — със сини мушами — заликуваха, като видяха, че е оцелял. Двама матроси му помогнаха да се качи на долната палуба.

— Ти самоубиец ли си бе? — попита го единият. Мърсър само го изгледа, наведе се и повърна.

Арлингтън, Вирджиния

Мърсър се бе проснал на кожения диван в хола, обут в най-широките си панталони, с торбичка замразен грах на чатала и джин с водка на една ръка разстояние. Повлекан го гледаше от пода с натежали кръвясали очи, възмутен, че са го изгонили от любимото му място.

Кали и Айра Ласко седяха на дивана срещу Мърсър, а Хари и Букър Сайкс бяха на бара. По бара и масичката в хола бяха пръснати сандвичи и пържени картофки от близкия ресторант за бързо хранене.

Когато „Дамата от мъглата“ се върна на кея и стана ясно, че Мърсър не се нуждае от лекар, го закараха в полицейския участък на Ниагара и го обвиниха в какво ли не. Както и при престрелката в Ню Джързи, се наложи Айра да отиде при местните власти, за да го освободят. Сайкс бе взел Кали и екипа й от Гранд Айланд, така че никой не знаеше за тяхното участие. Рут Бишоп от бреговата охрана щеше да води разследването на престрелката съвместно с канадските си колеги, за да открие хеликоптера, от който бяха скочили парашутистите, и най-вероятно щеше да докара сандъците. На Брайън Крена му бе платено да мълчи. До края на седмицата щеше да получи нов влекач и кран. Изчезналият член на екипажа му бе намерен от канадската страна на реката, така че нямаше цивилни жертви. Затова в крайна сметка оповестиха, че случаят е терористична атака срещу водноелектрическата централа на Ниагарския водопад. Мърсър, ДОЯЗ и екипът на Сайкс не попаднаха в официалната версия на историята — участието им беше засекретено.

Тъй като нито едно от телата на терористите не беше извадено, Мърсър, Кали и екипът на Сайкс прекараха деня в участъка за борба с тероризма на ФБР: преглеждаха стотици снимки с надеждата да идентифицират мъжете, които ги бяха нападнали. Единият катер бе оцелял и на борда му бяха намерени толкова много експлозиви, че можеше да потопи презокеански лайнер. Както Мърсър беше забелязал по време на схватката, терористите бяха от Близкия изток. Той разпозна четирима от мъжете на снимките. Двама бяха иракчани, а други двама от Саудитска Арабия. Арабският парашутист, бивш капитан от Републиканската гвардия на Ирак, беше добре познат на Пентагона, но останалите не бяха особено високо в йерархията на Ал Кайда. В базата данни не откриха нищо за другия парашутист.

Айра се погрижи Службата за национална сигурност да го информира как нападателите са влезли в Съединените щати и откъде са се сдобили с оръжие и взрив. Освен това щяха да предоставят двадесет и четири часова охрана в дома на Мърсър. Това бе цената за сътрудничеството му. Той не пожела да послуша Айра да се премести в убежище.

Мърсър — слабините му се бяха вледенили — сложи граха на подноса до себе си и избърса кетчупа от устата си. Току-що беше разказал на Хари за битката и скачането с парашут от водопада.

— Мисля, че ставаш дванадесетият човек, който е скочил от водопада и е оживял — отбеляза Хари. — Макар че технически погледнато не си скочил. Бил си с парашут, така че не се брои.

— Технически погледнато, дрън-дрън — тросна се Мърсър и закуца към бара за още едно питие. — Може и да не се броя, но все пак скочих от водопада и доказателството е, че съм натъртен целият. — Обърна се към Айра. — Забравих да питам. Как върви изваждането на сандъците?

— Бреговата охрана се е заела с това, заедно със съекипниците на Кали Слобау и Уилямс. Доста лесно са успели да извадят два, но другите два са точно под водопада, където водата е толкова дълбока, колкото е висок самият водопад. Хубавото е, че във водата няма следи от радиация, така че знаем, че не са се отворили.

— А охраната?

— Солидна този път — сериозно каза Айра. — А тебе какво те накара да извикаш Букър?

— Още от Африка Поли е с един ход напред. Разполага с оригиналния ръкопис от сейфа на Честър Бауи, в който се споменава името на товарния кораб, по който Бауи е изпратил сандъците в Америка. А както доказа Кали, не е толкова трудно да се открие какво се е случило с „Уедърби“. Това, което не очаквах, беше броят нападатели и сложността на атаката, като се има предвид краткото време, за което е планирал всичко.

— Операция като тази би отнела седмици, а може би и месеци тренировки, а той я организира само за няколко дни — каза Букър Сайкс.

— Което показва — продължи Мърсър, — че Поли разполага с много ресурси в Съединените щати.

— И ти си сигурен, че не е бил сред нападателите? попита Айра.

— Напълно — горчиво каза Мърсър. Повече от всичко му се искаше наемникът да бе там, когато шлепът падна във водопада. — Познах белия парашутист от Ню Джързи. Той стреляше по нас, докато Поли караше. Подозирам, че бойците от Ал Кайда на катерите са били просто пушечно месо, в случай че шлепът е охраняван.

— Това обяснява експлозивите — добави Букър. — Самоубийствена мисия, ако имаше ескорт на бреговата охрана. Подозирам, че иракският парашутист е бил лидерът на терористите, но те са работели за Поли.

— Който в крайна сметка работи за още някой — каза Кали.

— Някой, когото още не познаваме. — Мърсър се върна на дивана и отново намести замръзналия грах на чатала си. — Но това трябва да е Ал Кайда. Как иначе ще включи нейни хора? При Поли става дума за пари. Но хора, които умират в самоубийствени атаки, го правят или от политически, или от религиозни съображения.

Айра приключи със сандвича и смачка салфетката.

— Смяташ, че това е опит на Ал Кайда да се добере до радиоактивния материал, за да направи мръсна бомба?

— Какво друго може да е? — отвърна Кали. — Всички знаем, че от години искат да се доберат до ядрени материали. И въпреки схващането на медиите ДОЯЗ и други организации вършат дяволски добра работа, като затварят пътищата към бившите съветски републики и всякакви други възможни източници. — Погледна Мърсър така, сякаш това, което щеше да каже, е по негова вина. — Никой обаче не очакваше да се намери хранилище с природен плутоний, загубено от неколкостотин години. Единственият шанс на Ал Кайда да направят мръсна бомба е да използват онова, което е преоткрил Честър Бауи.

— Нещо не разбирам — каза Хари. — Щом можете да извадите сандъците безпроблемно, каква е тази суетня около мръсната бомба?

Кали го погледна.

— Това е терористично оръжие. При експлозията ще загинат повече хора, отколкото ще се разболеят от лъчева болест, но това няма значение. Самото споменаване на радиоактивно замърсяване ще е достатъчно, за да доведе до паника в цялата страна. Спомняш ли си за атаките с антракс и колко хора се презапасиха с ципрофлоксацин?

— За нещастие — прекъсна я Айра, — конкуренцията при медиите ги принуди да използват тактика на сплашване, за да продават място за реклама. История като тази за атака с мръсна бомба би накарала медиите да всеят чувство за обреченост, което всъщност би помогнало на терористите да всеят страх. Трябва да знаете, че нашата преса вече не е независима. И не става дума за влияние от страна на левите или десните, което да е унищожило обективността й. Собственият ни консума-торски манталитет позволи на медиите да се кооперират с търговците, за да рекламират бельо и евтини компютри. Просто вече има редактори и директори на новинарски емисии, които с нетърпение чакат терорис-тична атака, самолетна катастрофа или убийство на знаменитост, за да надуят тиража и да вдигнат цените си за реклама. Докато рекламодателите субсидират медиите, пресата винаги ще търси негативното. Такава е човешката природа.

— Каква е алтернативата? — попита Хари. — В страни, където държавата предоставя новините, не получаваш нищо освен пропаганда.

— Не знам — призна Айра. — Но се вбесявам, че когато няма истински новини за отразяване, те просто търсят да експлоатират някакъв страх. Всяка година умират хиляди тийнейджъри, но рядко едно убийство се превръща в национална трагедия. И това става не защото ценим този младеж повече от останалите, а защото подробностите около смъртта му подхранват интереса.

— Доста цинично — отбеляза Хари. — Но не мога да го отрека.

— Тъжно, нали? — уморено каза Айра. Мърсър се наведе напред.

— Отклоняваме се от темата.

— Извинявай. — Айра се почеса по голата глава. — Прекарах сутринта с нашите медийни консултанти, съставихме съобщение за пресата за атаката. Оставя горчив вкус.

— Обезопасили сме плутония, който е добил Честър Бауи — заяви Мърсър. — Изобщо не смятам да се тревожа за малката проба, която беше в сейфа. Това пак ни довежда до Аламбика на Скендербег, който още се опитваме да открием, както и какво са изкопали в Африка руснаците след Бауи. Докъде стигнахте с тях?

— Всъщност имам новини. — Айра отвори куфарчето до краката си и извади една папка. — Това правих следобеда. Получих това от Григорий Попов, човек с кариера досущ като моята. Бил е капитан на подводница в Тихоокеанския флот и се е преместил във военноморското разузнаване. Сега е заместник-министър на отбраната. Познавам го от години и макар да не му вярвам чак толкова, си имаме работа един с друг достатъчно, за да знаем кога е време да си открием картите.

Айра погледна бележките си.

— Доста познахме, когато говорихме в кабинета ми преди няколко дни. Руснаците са откраднали проектите за нашата атомна бомба, но са знаели, че няма да разполагат с ресурси за обогатяване на уран в продължение на поне десетилетие и че производството на плутоний ще отнеме още повече време. В края на Втората световна война КГБ създава така наречения Отдел за научни операции, ръководен от Борис Улинев.

Мърсър рязко се изправи и пребледня.

— Господи! Седми отдел.

— Чувал си за него?

— Не си ли спомняш, че ти казах за участието ми когато Хавай почти се отцепи, както и за плана да се взриви нефтопроводът в Аляска? — Ласко кимна. — И двете са стари операции на Седми отдел.

— Точно така! — възкликна Айра. — Спомням си.

— А последният им шеф е все още някъде на свобода — каза Мърсър ядосано. — Казва се Иван Кериков. Мен ако питаш, няма начин да не е замесен във всичко това.

— Съмнявам се — каза Айра.

— Вижте — прекъсна ги Кали. — Може ли малко да осветлите онези от нас, които не разбират за какво става дума?

Мърсър обясни:

— Седми отдел е създаден през Втората световна война, когато руснаците достигат окупираните от Герма-ния източноевропейски страни, а след това и самата Германия. Единствената му цел е да асимилира пленените технологии. Нацистите са разполагали с доста напреднали технологии в края на войната и руснаците са откраднали всичко, до което са успели да се докопат. Чертежи на изтребители, мощни радарни системи, следващо поколение ракетни снаряди, дори първите инфрачервени наблюдателни системи на света. Работата на Седми отдел е била да отнесе тези технологии в Съветския съюз и да ги внедри в армията. Точно по този начин след войната руснаците успяват да конструират изтребители толкова бързо. МИГ — 15 на практика е копие на германски самолет. — Той пак погледна Айра. — Има логика да са замесени в това, ако Бауи е бил прав и са го преследвали германски агенти.

— Прав е бил — каза Айра. — Когато научава за Аламбика на Скендербег, Хайнрих Химлер лично изпраща екип да търси източника на захранване. Двама от екипа, както знаем, са убити от еничарите, а третият се е върнал в Германия с доклад за Честър Бауи и сандъците му. Германците не изпращат втори екип в Африка, защото решават, че сами могат да обогатяват уран, и цялата история потънала в архивите.

— И тук се появява Седми отдел — обади се Букър от бара, с цигара в уста.

— Точно така. Макар към края на войната нацистите да изпращат голяма част от своята ядрена програма в Япония, в Германия останало достатъчно, за да може Седми отдел да разбере, че може би съществува естествен източник на ядрено гориво. За разлика от германците, руснаците претърсили Африка и през 1947 година открили мината в Централноафриканската република, която по това време била френска колония. Между другото, Грег Попов отрича да е имало клане.

— Естествено — засмя се Мърсър.

Айра му отправи иронична усмивка.

— Но пък наистина каза, че са извадили няколко тона руда, всъщност целия залеж.

— И какво се е случило с него? — попита Кали, сви устни около сламката си и отпи малко кока-кола: чувствен жест, който привлече вниманието на всички и забави отговора на Айра със секунда.

— Използвали половината, преди да започнат да обогатяват собствен уран през 1950 година.

— Значи ранните им бомби са били направени от плутония — каза Хари.

— Така изглежда.

— А другата половина, която не са използвали? — попита Мърсър.

— Знаех, че ще попиташ. — Айра отново посегна към куфарчето си и хвърли на масичката два самолетни билета. — С Кали ще отидете да проверите нещата на място. Руснаците го съхраняват в една стара мина в Урал, заедно с още някои неща, останали от Седми отдел. Ве-че съм го уговорил с шефа ти, Кали. Тя не можеше да повярва.

— Просто са го оставили да си седи там?

— Знаеш по-добре от всички колко зле са охранявали ядрения си материал по време на Студената война. Всъщност до края на двайсети век това нямаше значение. Никой нямаше да го пипне. В днешно време обаче нещата са различни. Нашето правителство налива милиарди в Русия и Украйна, за да консолидира и охранява по-добре запасите им, но това отнема време.

— Знам. — Кали поклати глава. — Просто съм разочарована. Работата ми е да предотвратявам ядрени заплахи и независимо колко добра съм в това аз или останалите служители на ДОЯЗ, допусна ли само една грешка, цял град изчезва от лицето на земята. Междувременно руснаците си оставят ядрените материали в мини и складове или в кратери от стари ядрени опити и изобщо не се занимават да разчистят или поне да запълнят дупките. — Тя въздъхна. — А какво ще стане, ако наистина ни ударят? Разбира се, ще осъдим терористите и ще пуснем няколко умни бомби, но след това ще прекараме години в разследване на недостатъците на собственото ни разузнаване и никога няма да се обърнем към истинските виновници, задниците, които поначало са направили материала достъпен. Съгласна съм, че трябваше да се разправим с талибаните след единадесети септември, но след това трябваше да се насочим към Саудитска Арабия. Точно тяхното правителство позволи на Бен Ладен и последователите му да се развихрят; само че саудитците бяха достатъчно умни да изпратят всички в Пакистан и Афганистан.

— И сега естествено те се връщат у дома да се перчат — добави Айра.

— Едва когато бомбите започнаха да гърмят и в Рияд, саудитците се заинтересуваха от борбата с тероризма, но дори сега отношението им е доста снизходително. От една страна, проследяват и екзекутират по неколцина екстремисти, а от друга, продължават да тъпчат гушите на уахабитите, които обучават бъдещи терористи, защото ако спрат, цялото движение ще се обърне срещу тях.

— Нашествието в Саудитска Арабия не е възможност — каза Мърсър. — Така че как да се измъкнем от тази каша?

Кали отново поклати глава.

— Саудитците активно изнасят терористи, защото могат да си го позволят. Това няма да спре, докато не се разорят. Отнемете им петролното богатство и ще са просто още една затънтена страна от Третия свят, която не може да изхрани собственото си население. Ще ги спрем, като открием други източници на петрол и в крайна сметка изобщо открием негова алтернатива.

— С други думи — рязко каза Хари, — ще продължаваме да поемаме удари, докато кладенците на ония копелета не пресъхнат.

— Да — каза Кали. — Те ще продължават да финансират фанатици, които ще блъскат самолети в сградите или ще взривяват мръсни бомби, или просто ще си закачат експлозиви и ще се самовзривяват в търговски центрове и кина.

— Кофти — каза Букър и си извади още една бира от ретро хладилника на Мърсър.

— За нещастие такъв е светът — отговори Айра. — На бюрото си в Белия дом виждам повече мръсотии, отколкото можете да си представите, но съм съгласен с Кали, че фундаментализмът е най-голямата заплаха в днешно време и че въпросът няма лесно решение. Ние сме като руснаците с техните ядрени, отпадъци. Ще минат години, преди да успеем да неутрализираме влиянието на саудитците, като извадим петрола от употреба.

— Междувременно имаме по-належащи грижи — каза Мърсър, за да върне разговора към темата. — Какъв е планът, щом двамата с Кали пристигнем в Русия?

— Григорий ще ви посрещне в Самара, индустриален град на Волга. Оттам ще се качите на военен хеликоптер, който ще ви откара в мината. Ще има екип за боравене с опасни материали, за да са сигурни, че с плутониевата руда се борави както трябва. Тя ще бъде отнесена в оръжейно депо на хиляда и петстотин километра от каквото и да било, насред Сибир. За ваше сведение, това съоръжение е най-новото и най-доброто в страната, с любезното съдействие на американските данъкоплатци, разбира се. Щом се уверите, че плутоният е на сигурно място в депото, мисията ви е приключена.

— Съвсем не — кисело каза Мърсър. — Поли и еничарите още се мотаят наоколо, а освен това трябва да се оправим и с Аламбика на Скендербег. — Обърна се към Букър Сайкс. — Какво ще кажеш за една малка екскурзия?

— Зависи — провлечено отвърна командосът.

— Айра, предполагам, че още не си успял да убедиш Пентагона да изпрати екип, който да погледне онази стела? — Ласко кимна. — Тогава, Бук, какво ще кажеш за едно пътуване до най-жестокия пъкъл, който съм виждал? Всички разноски са поети.

— За какво точно?

— В селото, където с Кали открихме мината, има един обелиск. Поставен е там по заповед на Александър Велики. С Кали видяхме, че по него има надписи. Трябва да разбера какво пише. Надявам се, че това ще ни подскаже къде е скрит аламбикът.

— Искаш просто снимки, така ли?

— Да. Няколко снимки с полароид и нямаш повече работа там. Два дни.

— Бих препоръчал цифров фотоапарат — предложи Айра.

— Просто така се казва — отговори Мърсър. — Не забравяй, че съм лудит. Миналата година си взех първия мобилен телефон.

— Двете момчета от яхтата, Пол Ривърс и Бърни Циплицки, утре трябва да се върнат във Форт Браг — каза Сайкс, после се ухили. — Ще се погрижа да се разболеят от нещо и ще ги взема на екскурзия с мен.

Самара, Русия

След петнадесет часа във въздуха самолетът на „Луфтханза“ от Франкфурт кацна на летището в Самара. Тъй като Мърсър смени билетите им от туристическа класа, която бе осигурил Айра, с първа, успяха да се насладят на прекараното време заедно. Докато ядяха филенца с аспержи и сос беарнез над Атлантика, Кали го подразни, че това не се брои за среща и че все пак трябва да я заведе на вечеря. А когато стисна ръката му, защото малко преди да кацнат в Самара, попаднаха във въздушна яма, сърцето на Мърсър подскочи.

За него това бе почти като началото на гимназиална любов, където и най-малките жестове са значими, но и пълни с капани. Дали не беше твърде скоро след загубата на Тиса? Дали той изобщо беше способен пак да се отдаде? За всяка следваща стъпка плащаше с огромни съмнения в себе си. Искаше да повярва, че избуяващите му чувства не са просто физическа реакция на присъствието на красива жена. Въпреки това, когато потърсеше в себе си истината, не виждаше нищо освен празнота там, където някога имаше увереност. Чувстваше се парализиран от вина и се мъчеше да се убеди, че не бива да е така. Кали пак стисна ръката му.

Когато самолетът кацна и тръгна към дългия едноетажен терминал, за миг дланта й сякаш го опари.

На митницата ги посрещнаха двама мъже. Единият беше нисък красив блондин с късо подстригана коса и отличителни знаци на армейски капитан. Другият беше по-възрастен и приведен, с дълбоки сини очи и сива коса. Костюмът му беше измачкан, а на ризата му имаше петно. Имаше вид на смутен учен.

— Капитан Александър Фьодоров — представи се офицерът и ведро се усмихна. — Моля, наричайте ме Саша. Това е професор Павел Сапожник от министерството на отбраната. Аз ще водя вашия военен ескорт. Професор Сапожник и екипът му са експерти на ваше разположение.

— Мърсър. А това е Кали Стоу от департамента по енергетика. — Ръкуваха се. Митническият служител се мръщеше. Фьодоров ядосано му каза нещо, после помоли Кали и Мърсър за паспортите им и след секунди им ги върна подпечатани.

— Извинете за това — каза, докато ги водеше към един изолиран сектор от летището. — Преди падането на режима Самара беше затворен град и митничарите са свикнали да тормозят посетителите. Не е необичайно да се отказва влизане на туристи, без да има причина, което особено усложнява нещата, тъй като най-новият експорт на Самара са булки по интернет. Много самотни германци и американци идват тук, за да се срещнат с любовта на живота си, само за да си заминат още по-разочаровани отпреди.

Мърсър се засмя и веднага почувства симпатия към офицера.

— Естествено, госпожице Стоу, вие бихте засрамили всички булки.

Тя се усмихна на комплимента.

— Мислех, че Григорий Попов ще е тук — каза Мърсър.

Фьодоров раздразнено сви устни.

— Бюрократи. Каза, че го задържали в Москва и ще пристигне утре или вдругиден. Най-вероятно няма да дойде. Самара не е, как да го кажа, любима дестинация. Това е нещо като вашия Питсбърг, но без добра спортисти. — Спря пред вратата на една тоалетна. — Ще летим още два часа. Може би ще искате да се освежите?

Докато Кали използваше тоалетната, Мърсър разбра, че Фьодоров е учил езици по време на военната си служба и говори френски, немски и украински. Бил назначен да охранява ядрени вещества, тъй като голяма част от работата се вършела от чуждестранни специалисти. Професор Сапожник не им обърна внимание: предпочете да се взира пред себе си вместо да поговори с тях.

— Знаете ли нещо за мината, която Седми отдел е използвал за съхранение?

— Не знаехме, че съоръжението съществува, преди вашият началник да се обади на Попов — откровено отвърна Саша Фьодоров. — Тъжно е, че можем да сложим на погрешното място ядрени вещества така лесно, но това е факт, с който трябва да се справим. Старата система е била толкова секретна, че лявата ръка дори не е знаела за съществуването на дясната. Един пример за това е историята за един инцидент през седемдесетте години, когато една от нашите военни подводници за малко да изстреля торпедо по балистична подводница, връщаща се във Владивосток. Виждате ли, двата отдела на военноморския флот яростно се съревновавали за допълнителни средства и отказали да разгласят патрулните си графици. Катастрофата била избегната, когато радистът на военната подводница установил, че компютърът му дава фалшив сигнал за самоличността на другата. Той обаче бил служил на нея няколко години преди това и разпознал сигналите й.

Професор Сапожник се сопна на Фьодоров на руски. Младият мъж му отвърна също толкова разгорещено и за кратко се заформи спор. Накрая Сапожник кимна и се обърна към Мърсър.

— Простете — каза малко тъжно. — Старите навици трудно се забравят. Вече няма какво да крием от западните си съюзници.

— Не е нужно да се извинявате — каза Мърсър и се усмихна. Сапожник бе от старата гвардия, която вярваше, че нацията е била по-добре по време на комунистическата диктатура. — Никой не обича да му вадят кирливите ризи.

— Както и да е — спокойно каза Саша, — това е изоставена гипсова мина. Към нея води един-единствен път, както и железопътна линия. Изоставена е през 1957 година поради наводнение на най-долните нива. Знаем, че Седми отдел я е реквизирал скоро след това, за да консолидира складовете си за останали военни материали.

— След всичкото това време дали пътят и линията още са използваеми?

— Да. Всъщност ще закараме рудата до Сибир с влак. — Дори сега, когато наоколо нямаше никого, той не искаше да използва думата плутоний. — Много по-безопасно е от пътищата. Влакът вече е тръгнал от Самара, но ще стигне мината чак утре.

Кали излезе от тоалетната. Мърсър бързо влезе, свърши си работата и си изми ръцете и лицето. Не рискува да пие вода от чешмата и глътна няколко обезболяващи на сухо. Подутината в слабините му значително беше спаднала, но болката се бе усилила от това, че беше седял толкова време.

Отвън ги чакаше тежък Ми — 8, може би най-успешният военен хеликоптер в историята. На фона на дължината му от двадесет и пет метра и височината му от пет, мъжете, чакащи до отворената врата, приличаха на джуджета. Застанаха мирно, щом видяха Фьодоров Руският капитан подкани с жест Мърсър и Кали да заемат места от дясната страна и им показа как да са нагласят шлемовете.

— Съжалявам, няма радио, но пък ушите ви ще са защитени.

От другата страна на хеликоптера бяха седнали шестима войници, въоръжени с автомати АК — 74 и два РПГ — 7. Имаше още петима души и макар да носеха маслиненозелени парашутни екипи, Мърсър реши, че са цивилни учени под ръководството на Сапожник. В дъното имаше кашони с палатки, храна, вода и екипировка срещу билогично заразяване.

Фьодоров зае мястото си и настрои шлема си на честотата на радиото на хеликоптера. След малко двата двигателя се включиха и хеликоптерът подскочи, петте перки започнаха да порят замърсения въздух. Движението им се размаза и хеликоптерът се разтресе така, че Мърсър стисна зъби. Усети как ръката на Кали намира неговата — настани се в дланта му като животинче, търсещо убежище в хралупата си.

После друсането намаля и пилотът леко вдигна единайсеттонния хеликоптер от настилката.

Докато хеликоптерът набираше височина, Мърсър погледна през жълтия прозорец. Градът беше разположен под индустриална зона с огромни заводи на мястото на вливането на река Самара във Волга, най-голямата река в Европа. Макар Волга да беше много по-голяма от Охайо или Алегейни, Мърсър трябваше да признае, че три-милионният град наистина малко прилича на Питсбърг.

Полетът до самарската гипсова мина бе монотонен. Степта бавно отстъпваше на грозни хълмове натрошен гранит, изгладени от времето така, че изглеждаха голи и плешиви. Долините не бяха особено дълбоки и каквито и дървета да бяха расли в района, отдавна бяха изсечени. Това, което бе останало, бе закърняло и съсухрено. Земята бе сиво-кафява, а небето безрадостно.

Както бе казал Фьодоров, стигнаха мината след два часа. През последните двадесет минути от полета летяха точно над железопътната линия, която обслужваше съоръжението. Релсите бяха лъскави линии на фона на мрачния пейзаж. Машините и кулата на мината — кранът, който вдигаше и сваляше миньорските колички в земните недра, бяха близо до ръба на дълга долина. Самата шахта бе черен квадрат в сивия камък. На петстотин метра от кулата имаше няколко малки постройки: административни сгради и миньорски къщи от времето, когато мината бе функционирала. Сега всичко се рушеше.

Съоръжението бе пусто и изоставено още преди десетилетия.

Близо до началото на долината се намираше железопътното депо, където имаше камиони за товарене на рудата. Метален улей, дълъг осемстотин метра, свързваше двете части на комплекса. Широк черен път се виеше по долината и на места минаваше под улея. Влакът, който Фьодоров беше казал, че ще пристигне на следващия ден, беше в депото: яркооранжев дизелов локомотив и осем вагона. От комина на машината се виеше блед син дим и около локомотива имаше няколко души. Още няколко се бяха скупчили до отворената врата на един от вагоните.

Мърсър погледна Саша Фьодоров и озадаченият му вид не му хареса. Погледна влака, после отново Фьодоров, и бързо разкопча колана си, макар че хеликоптерът още не бе кацнал.

— Това не е вашият влак — извика Мърсър на руснака. — Това е капан!

Фьодоров навъсено кимна и извика нещо по микрофона на пилота.

Ракетата дойде от задната страна, в перфектна засада. Издигна се на по-малко от седемдесет метра зад кръжащия Ми — 8 точно когато той бе най-уязвим и покри разстоянието за по-малко от секунда. Стрелецът сигурно се целеше точно под опашката, но инстинктите на Мърсър и бързата реакция на пилота вдигнаха хеликоптера достатъчно, за да не бъде улучен, което щеше да е фатално.

Ракетата закачи товарното отделение и парчетата алуминий убиха двама от войниците на седалката и раниха тежко още трима.

Хеликоптерът се завъртя безпомощно в небето.

Когато пилотът наклони хеликоптера настрани, Мърсър политна и падна върху професор Сапожник и двама от учените му. Светът зад малките илюминатори се завъртя. Алармите надвиха рева на двигателите, кабината бързо се изпълни с пушек.

Сред писъците и заглъхващия шум от експлозията Мърсър чу как по хеликоптера стрелят с леко оръжие. Този, който беше заложил капана, не оставяше нищо на случайността. В секундите преди хеликоптерът да заоре в земята, умът на Мърсър се насочи към извър-шителя. Беше сигурен, че Поли е поръчал свалянето ня машината. Това, което не знаеше и което го преследваше още откакто бе видял наемника в Африка, бе как винаги успява да е с един ход напред.

— Аварийно приземяване — извика Саша. Войниците се свиха с ръце на тила, за да предпазят вратовете си от счупване. Точно преди да се ударят, Мър-сър видя Кали да прави същото и се усмихна: така тя удвояваше шанса си за оцеляване. Самият той стисна предпазния колан на Сапожник. Перките заораха земята до релсите близо до входа на мината и хвърлиха облаци прах. Пилотът успя да изправи хеликоптера така, че да падне не на една страна, а само под лек ъгъл.

Повреденото шаси пое тежестта на хеликоптера, перките заораха още по-надълбоко, счупиха се и полетяха към мината като копия. Ми — 8 бавно се прекатури на една страна и един от вентилационните отдушници засмука камъни, прах и отломки и задави турбодвигателя. Моторът изтрещя и млъкна. Вторият двигател вече се бе откъснал. Пушекът вътре се сгъсти.

Мърсър вече не чуваше да стрелят по хеликоптера, но не биваше да го използват като прикритие, тъй като горивото можеше да се подпали.

Из кабината лежаха покосени тела и Мърсър в паника помисли, че е единственият оцелял, но скоро видя бавно движение. Погледна Кали. Хеликоптерът се беше килнал и тя лежеше на една страна, закопчана за седалката. Беше бледа и на устните й имаше кръв, където я бе блъснал войникът до нея, но предизвикателното й изражение му подсказа, че е добре. Мърсър пък се беше озовал в скута на професор Сапожник. Погледна го. Устата му бе отпусната, а очите отворени и невиждащи. Очевидно вратът му беше счупен. Ученият до него също беше мъртъв. Голям камък бе пробил корпуса при претъркалянето на хеликоптера и бе разбил черепа му. Главата му лежеше в сгъстяваща се локва тъмна кръв.

Мърсър погледна към мястото, където беше Саша Фьодоров. Той беше жив и се опитваше да се освободи от колана си. Мърсър реши, че руският офицер ще отвори вратата на товарното помещение, и се приближи към Кали.

— Ранена ли си? — попита я и избърса кръвта от пълните й устни с пръст.

— Ще се надуят още повече след това. — Тя се закашля. Димът бе гъст като в кръчмата на Дребосъка в събота вечер.

— Ще гледам мислите ми да са само непорочни. Той откопча колана й и й помогна да се изправи.

Раненият войник вече проверяваше другарите си. Губеше обаче ценно време за човек, който очевидно беше мъртъв.

— Нет! — извика му Мърсър и войникът го погледна. На младежкото му лице бе застинала маска на непреодолим страх. Явно никога не беше влизал в битка. Мърсър посочи сандъка с оръжия и направи жест, че взима нещо. Момчето беше обучено в армията и изглеждаше доволно да получи заповед, та дори тя да идваше от цивилен американец. Изпълзя над телата на приятелите си и взе няколко автомата АК-74 и едно РПГ Подаде ги на Мърсър точно когато Саша успя да отвори вратата. Лютивият дим излетя през отвора като вулкан, но внезапното нахлуване на свеж въздух накара огъня в задната част на хеликоптера да се разгори по-силно.

— Хайде — извика Саша, сграбчи Кали за ръката и я задърпа към вратата. — Скачай и щом излезеш, тичай право напред петдесет метра. Мината е зад нас, така че няма да те видят. — Подаде й автомата си. — В цевта има патрон. Можеш ли да стреляш?

Кали кимна.

Саша й помогна да се изкатери до отворената врата и тя веднага изчезна от поглед. Беше ред на двама ранени учени, мъж и жена. Мъжът беше изплашен и трепереше, сякаш всеки момент щеше да припадне. Жената, дебела и със славянски черти, гледаше невъзмутимо като стара дама. Саша повтори командата си, понечи да даде автомата на мъжа, но размисли и го тикна в ръцете на жената.

Трябваше да се напъне, за да я избута през вратата.

Мърсър провери останалите пътници. Пилотът вече беше избягал през разбитото предно стъкло. Вторият пилот беше мъртъв. Единственият оцелял беше едно хубаво момиче от екипа на Сапожник, беше със счупена ключица и изпищя, когато Мърсър я опипа леко. После изтърси някаква руска ругатня.

— „Столичная“ — каза Мърсър. — Ах, мир. — И като изчерпи с това руския си, разкопча колана й и я изправи. Тя притисна ръката му към гърдите си.

Войникът вече идваше с няколко автомата и раница с муниции на раменете.

Двамата със Саша изхвърлиха повечето оръжия през вратата, след това войникът скочи от хеликоптера. Мърсър хвърли язвителен поглед на Фьодоров: според него първо трябваше да излезе момичето.

— Той ми трябва, за да я хване и да я прикрива — изръмжа Саша.

Направиха й „столче“ с един от автоматите и я вдигнаха. Тя обаче спря, страх я беше да скочи при младия войник.

— Давай — изсъска Саша и буквално я изблъска навън.

Чуха се изстрели и в долната част на хеликоптера се забиха десетки куршуми, някои пробиха алуминиевия корпус. Мърсър и Саша не можеха да сбъркат звука при забиването на куршуми в плът. Или момичето, или войникът, а може би и двамата бяха мъртви.

Кали, която бе намерила прикритие зад някакви камъни на петдесетина метра от хеликоптера, откри огън и стрелбата на противника спря.

Саша и Мърсър знаеха, че да скочат си е чисто самоубийство. Запрепъваха се към пилотската кабина и в същия миг чуха вика на Кали:

— Ракета!

Скочиха с главата надолу през счупеното предно стък-ло, изправиха се и побягнаха. В последната секунда ракетата леко измени посоката си и удари ротора на опашката. Хеликоптерът се взриви и ударната вълна събори Мърсър и Фьодоров в някакъв дренажен изкоп. Зад тях горивото се взриви в облак от оранжев пламък и черен дим, като дяволско зарево от топилна пещ.

— Кой ни издебна? — изпухтя Саша Фьодоров, докато проверяваше калашника си.

Мърсър също прегледа оръжието си и каза:

— Наемник. Поли Фейнс. Не знам какво са ти казали, но плутоният, който трябва да обезопасим, е природен материал. Бил е добит в Африка през четиридесетте години. Фейнс беше в селото, където с Кали намерихме старата мина, после в Ню Джързи, докато проследявахме как един американец е открил залежите. Преди два дни един от хората му и няколко арабски терористи ни атакуваха на Ниагарския водопад.

— Как така е тук?

— Въпрос за милион долара — изсумтя Мърсър, докато се уверяваше, че деветмилиметровият пистолет „Яригин“, който беше затъкнал в колана си, е зареден. — Мисля, че има шпионин в организациите, с които работя. — Това бе първият път, в който изразяваше гласно тази тревожна мисъл, която го преследваше почти от самото начало. Ако беше вярно, последиците щяха да са страшни, тъй като единствените хора, които знаеха истината, бяха той, Кали, Айра Ласко и Хари. Той можеше да повери живота си на Хари и Айра, а по Кали вече бе стреляно толкова пъти, че просто не можеше да е предателка, така че в теорията му нямаше логика. Но пък и нямаше алтернатива.

Мърсър надникна над ръба на изкопа и забеляза Кали зад купчина камъни. Двамата учени бяха с нея, а младият войник бе намерил прикритие наблизо. Тялото на красивата млада жена беше разкъсано при експлозията на хеликоптера.

Сградата, в която се намираше надшахтната кула, беше на четири етажа и бе покрита с гофриран метал. Снадките бяха ръждясали и приличаха на кръпки. Около нея имаше няколко по-малки сгради, канцеларии и работилници. Имаше и всякакви машинарии — стари миньорски колички със счупени колела, малки локомотиви, помпи и какво ли не още. Повечето машини бяха ръждясали и около тях бяха избуяли тръни и бурени. До входа на мината обаче имаше два леки камиона УАЗ — 5151, приличаха на джипове. Поли явно ги беше докарал, за да откара с тях плутония до влака.

Десетина мъже се суетяха около камионите, повече от половината бяха въоръжени. От мината излезе електрокар, караше варел. Шофьорът беше с противогаз и защитен костюм. Варелът явно беше много тежък, защото когато електрокарът го свали в камиона, той клекна. Мърсър погледна другия камион. Той още не беше натоварен. Това обясняваше присъствието на влака. Уазките не можеха да се справят по руските пътища с толкова тежък товар.

Терористите сякаш не възнамеряваха да ги преследват. Просто искаха да натоварят плутония и да си тръгнат. Мърсър се обърна към Саша.

— Имаш ли радио или сателитен телефон? Руснакът поклати глава.

— Радиото беше на хеликоптера. Никога дори не съм виждал сателитен телефон.

— Хм. — Мърсър измъкна от вътрешния джоб на коженото си яке тънък мобилен телефон. В радиус от сто и петдесет километра нямаше предавател, но въпреки това той опита. Не получи сигнал, прибра телефона и каза:

— Значи всичко зависи от нас.

— Като те гледам, можеш да се държиш на крака — каза Саша. — Кали също. Но това прави четирима срещу осем или повече.

— Петима. Жената от екипа на Сапожник май също може да се справи. — Погледът му се втвърди. — Но това няма значение. Нямаме избор. Не можем да извикаме помощ, а тръгне ли влакът, не можем да го спрем. Ще са извън границите на Русия още преди да някой дойда да ни вземе.

Саша кимна.

— Прав си.

Мърсър се огледа, за да проучи терена и да измисли план. За открита атака не можеше да става и дума. Хората на Поли бяха твърде много. Можеха да заобиколят сградата, но трябваше да пресекат голямо открито пространство и ако Поли бе умен, в което Мърсър беше убеден, вече щеше да е изпратил няколко души да покриват фланговете: нали беше видял, че има спасили се от хеликоптера. Най-добрият начин щеше да е да направят още по-широка обиколка, да се изкачат по склона и да атакуват отгоре. Това щеше да отнеме време, но Мърсър не виждаше друг начин. Обърна се да каже плана си на Саша, но руснакът бе изчезнал.

Мърсър погледна по дължината на изкопа. Фьодоров се отдалечаваше приведен и за един миг на Мърсър му се прииска да пусне куршум в гърба му. После осъзна, че Саша застава в по-добра позиция за атака на обратния фланг, зад няколко изоставени миньорски колички. Оттам можеше да се прикрие зад стоманените пилони, които крепяха шахтата.

Въпреки това Саша щеше да се нуждае от прикритие, за да заеме позиция. Мърсър се измъкна от изкопа и запълзя по студената земя. Електрокарът изчезна в мината, но за сметка на това от входа й се появи някакъв мъж. Един от чакащите отпреди изми костюма му с маркуч, преди мъжът да свали маската си. Дори и от двеста метра Мърсър веднага позна голата глава и превръзката на окото.

Неконтролируема ярост го накара да вдигне автомата. Не го беше грижа, че ще се открие за ответна стрелба. Искаше да убие този кучи син. Прицели се в гърдите на Поли и натисна спусъка. В мига, в който стреля, се претърколи наляво няколко пъти и се затича към мястото, където беше намерил прикритие младият руски войник. Хората на Поли надупчиха земята в краката му с непрекъсната стрелба. Мърсър стигна купчината камъни и погледна иззад тях. Изруга.

Поли спокойно даваше нареждания на хората си, по него нямаше и драскотина. Мърсър беше добър стрелец, но не познаваше този автомат и не беше отчел влиянието на вятъра върху лекия 5, 54 — милиметров куршум.

Погледна назад и видя, че Саша е стигнал първия ред малки миньорски колички и е нагласил дулото на автомата върху една от тях. В следващия миг Саша стрела. Повали двама терористи, преди останалите да пометат количката. Саша се наведе зад нея, куршумите отскачаха от плътния метал. Мърсър и младият войник, казваше се Иван, откриха огън към камионите, без да ги е грижа, че само прахосват мунициите: Иван беше довлякъл дотук раницата с патрони и РПГ-то.

Хората на Поли се скриха зад камиона си. Кали и едрата рускиня, Людмила, също откриха огън. Трима терористи бяха повалени, двама бяха мъртви, а половината челюст на третия беше отнесена. Фьодоров се възползва от прикритието на огъня, изтича зад количките и стигна до една от поддържащите колони.

Електрокарът отново излезе от мината. Неизвестно защо Мърсър реши, че това е последният варел. Помисли си да стреля с РПГ-то, но имаше само една ракета и можеше да извади от строя само единия камион, а нямаше представа колко варела вече са натоварени на влака.

Хората на Поли нямаха такъв проблем. Иззад единия камион стреляха две РПГ и улучиха купчината камъни, зад която се криеха Мърсър и Иван. Тя пое двойната експлозия без проблеми, но след миг върхът й се срина и камъните се засвличаха надолу като лавина, толкова бързо, че Мърсър нямаше време да извика, докато отскачаше встрани. Иван погледна нагоре и можа само да изкрещи: камъните го премазаха, острите им ръбове разкъсваха дрехите и тялото му. Бе мъртъв още преди да е затрупан напълно, но това не спря Мърсър да се опита да стигне до него, въпреки че отгоре се свличаха още камъни. Но не можеше да направи нищо. Дулото на РПГ-то бе единственото, останало да означава гроба на младия руснак.

Иззад камиона стреляха пак. Мърсър проследи пътя на ракетата в студения планински въздух. Саша Фьодоров клечеше зад колоната и имаше само няколко секунди, за да избяга, преди ракетата да удари в металната основа. Ударната вълна го отхвърли на пет метра и той падна с отпуснати крайници.

Мърсър се насили да стане, отместваше с мъка камъните, пръстите му се разкървавиха. Чу запалените двигатели на камионите. Тъй като Кали бе далеч вляво, пътят на Поли към релсите беше чист. Камионите обаче щяха да минат само на пет-шест метра от Мърсър и ако не успееше да се измъкне оттук, беше мъртъв.

Обезумял, той риташе и драскаше, сърцето му щеше да се пръсне. Ревът на камионите се усили. Терористите стреляха към Кали, за да я задържат. Мърсър имаше само секунди, но не можеше да се измъкне: камъните сякаш се втвърдяваха около краката му. Какъв глу-пав начин да умре, помисли си той разсеяно, затънал до колене в тях. Терористите щяха да го надупчат като на стрелбище.

С отчаяно дръпване успя да измъкне единия си крак. Наклони се наляво и задърпа, насмалко да си счупи коляното. Първият камион зави зад купчината и Мърсър залегна. От движенията му лавината пак тръгна, този път по-слабо, и чакълът го затрупа.

Камионите минаха покрай купчината с шестдесет километра в час и макар някои от терористите да забелязаха, че камъните се свличат, никой не видя мъжа под тях. След малко завиха и изчезнаха.

Мърсър започна да се измъква изпод камъните, съвсем бавно, за да не се свлекат още, а и защото беше целият натъртен. Почти се беше освободил, когато Кали се втурна към него, следваха я двамата руски учени. Мъжът беше все така отнесен, но жената се оглеждаше внимателно.

Кали се хвърли в ръцете на Мърсър, по бузите й се стичаха сълзи.

— Помислих, че си мъртъв.

— Не аз. Момчето е мъртво — намръщено каза Мърсър и я прегърна. Не искаше нищо, освен да остане така завинаги, да забрави за Поли, за плутония и всичко останало и просто да се отдаде на прегръдката. С усилие я пусна и попита:

— А Саша?

— Не сме проверили.

— Проверете веднага. Аз тръгвам след Поли.

— Как? Те ще натоварят варелите още преди да си минал и половината път.

Мърсър погледна през рамо.

— Как пък не.

Измъкна гранатомета от камъните, провери дали не е повреден и го метна на рамо. Тракането на локомотива в дъното на долината се усили — машинистът се подготвяше да тръгне.

— Какво правиш?

— Отивам да хвана влака.

По поддържащите шахтата колони имаше стъпала. Металът беше ръждясал и боята се лющеше. Мърсър взе и калашника и се закатери, потръпваше от болка в изкълченото коляно на всяко стъпало.

След малко усети, че някой се катери след него. Кали. Реши да не прави рицарски забележки. Щеше да му е нужна помощта й.

Колоната беше висока двадесет и пет метра и им отне почти две минути да я изкачат. Ръцете им се ожулиха от студените метални стъпенки, очите на Мърсър сълзяха от вятъра, който духаше с петдесет километра в час.

От върха видяха влака, макар да не можеха да видят какво става около него. Виещият се до депото път бе чист. Поли бе имал предостатъчно време да стигне до влака.

Мърсър помогна на Кали да се качи на малката платформа до улея и я попита:

— Сигурна ли си?

Тя му се усмихна с дръзката усмивка, която май и беше запазена марка.

— Поне колкото теб.

Улеят бе широк шест метра, с извити страни, за да не пада рудата. Десетилетията дъжд и сняг не бяха корозирали метала. Все още беше лъскав от годините, в които рудата се бе хлъзгала по него. Мърсър нагласи РПГ-то на гърдите си и нави ремъка на автомата около китката си. Седнаха внимателно на ръба. Локомотивът помръдна и вагоните леко се люшнаха. Влакът потегляше.

— По дяволите! Давай!

Плъзнаха се надолу. Стените на улея закриваха гледката от двете страни, сякаш бяха в писта за бобслей. Мърсър стисна ръката на Кали. Плъзгаха се твърде бързо. Той се опита да запъне крака, за да забавят. Кали направи същото и за миг това имаше ефект. Обувката й обаче се закачи в един шев в метала и тя се преобърна. Мърсър се опита да я сграбчи, но Кали се блъсна в него и той също се затъркаля надолу.

Успяха да се хванат един за друг и се понесоха надолу. Вятърът засвистя в лицата им така, че очите им се насълзиха. Изведнъж видяха влака под себе си. Все още се движеше бавно, но имаха само секунди, за да скочат върху него.

— Скачай! — викна Мърсър и Кали скочи. Той скочи след нея и успя да се хване за ръба на вагона.

Времето сякаш спря. Мърсър — краката му висяха във въздуха — погледна надолу. Релсите се нижеха назад като безкрайна стълба. Влакът ускоряваше.

Мърсър се крепеше само на лакти, краката му драскаха задната стена на вагона, но нямаше къде да се закрепят. Нямаше да издържи още дълго така — може би беше по-добре просто да се откаже. Но той стисна зъби, напрегна се и успя да се повдигне още малко. Кали идваше да му помогне. Трябваше да издържи още само секунди, но не бе сигурен, че ще успее.

Между техния и предния вагон се появи нечия глава. Мърсър я видя между дългите крака на Кали. След това видя и рамене… и дуло.

— Зад теб — успя да изпъшка. Кали продължи към него. Мърсър успя да изпухти малко по-силно: — Зад теб!

Тя се обърна, вдигна калашника с отработено движение и стреля. Улучи мъжа в корема. После отново се обърна към Мърсър. Трите куршума, които уцелиха мъжа, минаха през него, като откъснаха парчета плът с големината на юмрук. Той падна между двата вагона и се стовари върху релсите.

Мърсър погледна надолу; Кали вече го бе хванала за яката. Нападателят бе паднал под колелетата и те го разсякоха на две.

— Дръж се — изпъшка Кали, докато се мъчеше да го издърпа върху товарния вагон.

— Щом настояваш — отвърна Мърсър и се претърколи през ръба на вагона по гръб, без да го е грижа, че гранатометът се врязва в плътта му.

Позволи си няколко секунди, преди да се надигне и да коленичи. Поли не би пуснал само един човек да наблюдава покрива на влака. И тъй като той продължаваше да ускорява, нямаха много време да направят онова, което си бе наумил.

— Добре ли си? — попита Кали. Беше видяла как потрепва, когато отпусна тежестта си върху раненото коляно.

— Ще се справя — изсумтя той. — Хайде. Тръгнаха приведени напред и когато приближиха следващия вагон, Мърсър внимателно надникна през пролуката. Беше чисто. Скочиха заедно и продължиха напред. Влакът започна да се люшка, вече се движеше с трийсет километра в час.

— Пази ни гърба — каза Мърсър. Страхуваше се, че някой от хората на Поли може пак да се появи между вагоните.

Минаха по покривите на още четири вагона, без да видят никого, и тъкмо бяха на средата на третия след локомотива, когато трима мъже се подадоха едновременно от пролуката между първия и втория. Видяха Мърсър и Кали веднага. Мърсър стреля и видя експлозия от розова мъгла, когато улучи единия в главата, но другите двама се скриха. Мърсър и Кали нямаха никакво прикритие и трябваше да бягат. Той сграбчи Кали за ръка и я повлече към края на вагона. Слязоха по стълбата, преди стрелците пред тях да се опомнят. Ситуацията бе точно такава, каквато Мърсър искаше да избегне, патова, а с всяка секунда влакът се движеше все по-бързо.

Той не обмисля решението си. Просто го взе. Подаде на Кали калашника си и провеси РПГ-то на някаква скоба.

— Дръж се сякаш и двамата сме тук. Стреляй и с двата автомата, ту отляво, ту отдясно, за да изглежда, че тук има двама души.

— Къде отиваш?

— При тях.

Подаде глава и погледна отстрани. С изключение на една голяма врата по средата, стената на вагона беше от стомана. Релсите се точеха напред между склоновете от двете страни.

— Ще те видят, ако погледнат — каза Кали.

— Знам.

Без да каже нищо повече, той слезе надолу по стълбата и стъпи на буферите. Релсите бяха само на половин метър под него, тъмнокафяви размазани дървени траверси и сива баластра. Мърсър се наведе и надникна под вагона. Под тележките имаше трегери, които укрепваха вагона. Щеше да е трудно, но не и невъзможно.

Мърсър премести пистолета си отпред, на корема, и се вмъкна между буферите. Растящите между релсите бурени го забърсаха, шибаха като камшици. Той стисна зъби, протегна се напред и се хвана за тележката. Запълзя под вагона.

Чу как Кали над него стреля и продължи напред. Всичко бе покрито с масло, но вагонът бе стар и по-скоро лепкав, отколкото хлъзгав. Той се обърна с лице надолу, за да опре крака в една от надлъжните греди и да се задържи за следващата с ръце. Сантиметър по сантиметър запълзя под вагона, коремните му мускули се обтегнаха като струни. Земята фучеше на трийсетина сантиметра от носа му. Вече не чуваше изстрелите на Кали заради тракането на колелетата, но когато стигна предната тележка, чу стрелбата на терористите.

Пое си дъх. Предната част на вагона беше само на два метра. Ясно чуваше единичните изстрели на терористите. Помисли си, че сигурно пестят мунициите.

Отново запълзя напред и тъкмо стигна до буферите, когато единият терорист скочи от стълбата върху десния. Увиснал на една ръка като маймуна, Мърсър извади пистолета точно когато мъжът коленичи, за да види дали може да направи същия номер като Мърсър.

За части от секундата Мърсър видя, че е от Близкия изток, че не се е бръснал от няколко дни и че има лъскави коронки. Изстреля един куршум в челото му и се отдръпна от тялото, което падна върху релсите и изчезна.

Терористът на стълбата чу изстрела и погледна надолу точно когато Мърсър пак вдигаше пистолета. Стреля бързо, като пое отката с лакът. Трябваше да признае на убиеца, че е смел, защото дори когато го заля дъжд от олово, се опита да отвърне на огъня. Но времето му бе изтекло. Един от деветмилиметровите куршуми влезе в корема му точно под диафрагмата, разкъса белия дроб и излезе през рамото, като почти му откъсна ръката. Следващите два го уцелиха в гърдите и той изпусна дръжките на стълбата. Още един го уцели в главата, а пистолетът на Мърсър изщрака празен.

Стрелецът падна върху буферите и се изтърколи след партньора си на релсите.

Мърсър се измъкна изпод вагона и се изкатери по стълбата. Изчака Кали да спре да стреля и извика:

— Кали. Чисто е!

— Какво?

— Чисто е. Идвай. Да не забравиш гранатомета!

След малко тя се наведе от покрива. Мърсър се качи при нея.

— Господи, колко си мръсен — възкликна Кали.

— Добре че не можеш да видиш ония. Тя направи гримаса.

— Ще пропусна, благодаря.

Стигнаха началото на първия вагон и Мърсър остави автомата си на покрива. Горещият пушек лютеше на очите им.

— Ще стане — каза Мърсър. Релсите се точеха пред тях. Линията бе толкова права, че изглеждаше безкрайна.

Той провери РПГ-то.

— Мисля, че влакът е чист. Тръгвай назад.

— Какво ще правиш?

— Ще взривя релсите. Ще скочим от последния вагон.

Тя го погледна в очите.

— Не. Ще те изчакам.

Мърсър понечи да спори, но пък с всяка секунда влакът ускоряваше. Скачането и без това беше опасно. Щеше да е самоубийство, ако влакът се движеше по-бързо. Всъщност, за да оцелеят, трябваше да даде на машиниста време да намали, за да избегне катастрофата.

Без да проговори, той вдигна гранатомета, прицели се триста метра напред и натисна спусъка. Осемдесет и пет милиметровата ракета излетя от дулото и ги заля вълна горещи газове. Мърсър изчака секунда да се увери, че е улучил, и се втурна лудо към края на влака.

Ракетата избухна на двеста метра пред ускоряващия влак, вдигна фонтан баластра и скъса дясната релса.

Машинистът наби спирачките. Скърцането бе оглушително.

Мърсър тичаше, дробовете му се издуваха едновременно с ударите на сърцето му. Кали тичаше до него с грациозността на родена спортистка, с високо вдигната глава и леко отворени устни. Той знаеше, че тя може да тича и по-бързо, но разбираше, че е твърдо решена да е до него. С него. Скочиха на следващия вагон като състезатели по бягане с препятствия.

Влакът се носеше по релсите, спирачките се бореха с огромната инерция. Битката бе предрешена. Дизеловият локомотив ТЕМ16 с тегло сто и осем тона стигна до дупката от ракетата с четиридесет километра в час. Десните колела се удариха в земята и изораха дълбока десетметрова бразда, преди локомотивът да падне настрани. Първият вагон се заби в локомотива.

Кали и Мърсър скочиха на следващия вагон. Изобщо не поглеждаха назад.

Вторият вагон се блъсна в първия, а резервоарът с горивото на локомотива се проби и петнайсет хиляди литра дизел се изляха в малко езеро.

Мърсър и Кали тичаха с всички сили, а грохотът зад тях сякаш не намаляваше.

Скочиха на следващия вагон секунда преди този зад тях да се разбие; предницата му се нагъна като хармоника, сякаш металът бе хартия.

Разстоянията между вагоните бяха само метър и двадесет и при ударите намаляваха, но когато наближиха последния вагон, Мърсър извика на Кали да се засили.

Тя го послуша. В мига, в който скочиха, вагонът се заби в предния, а после отскочи назад.

— Последна гара, влакът е дотук — изпъшка Мърсър. Кали се разсмя.

Смехът им обаче секна, когато едновременно се обърнаха напред. Локомотивът гореше. Затичаха към края на вагона. Кали слезе първа, а Мърсър я следваше плътно, плъзгаше крака извън стьпенките като подводничар. Побягнаха назад и спряха и се обърнаха чак след стотина метра.

Вагоните се бяха скупчили, някои се бяха покатерили върху предните. Два се бяха преобърнали. Предната част на влака бе обгърната от огнена стена, издигаща се на десетки метри.

Мърсър обви ръка около тънката талия на Кали, а тя се сгуши в него. Загледаха безмълвно огнения ад. Бяха сигурни, че Поли е мъртъв.

Южна Русия

Поли Фейнс седеше зад волана на руския джип от двадесет часа, но хищническият пламък в единственото му око не беше угаснал. Караше към Черно море по изровени черни пътища и стари контрабандистки маршрути. Едва когато стигна до шосе М-27 близо до град Новоросийск, колелата стъпиха на асфалт.

Тази част на Черно море беше известна с курортите си, но крайната му цел беше малкото работническо селище Кабардинка.

Сляпата ярост беше заличила спомена от първата част на пътуването му. Първо Африка, после Ню Джързи и Ниагарският водопад, а сега това. Фейнс беше сигурен, че тъкмо Филип Мърсър е организирал нападението в мината. Пилотът на хеликоптера го беше описал като човека на шлепа в северната част на щата Ню Йорк. Дори след като двадесет часа бе мислил за загубите си, от стомаха му изригваха киселини и пареха гърлото му. Беше служил с Гаврил Кодов повече от десетилетие и много пъти му беше партньор, след като стана наемник. Фейнс имаше петима братя, единият близнак, но никого не обичаше повече от Гаврил. А сега Кодов беше мъртъв, убит от Филип Мърсър на шлепа на Ниагарския водопад.

Фейнс признаваше, че нямаха достатъчно време да планират добре акцията, но двамата с Гаврил бяха изпълнявали много по-трудни задачи с по-малко време за подготовка. А и хората им бяха закоравели в битки ветерани от Афганистан и Ирак. Готовността им да се жертват за каузата правеше успеха още по-сигурен.

Мърсър обаче се появи отново. Поли стисна волана така, че кокалчетата му побеляха и почти заплашиха да изскочат от кожата. Болката беше добре дошла, защото му напомняше какво ще направи с Мърсър, когато пътищата им се пресекат пак. Фейнс беше професионалист и не позволяваше на работата да повлияе на личния му живот. Този път обаче беше различно. Когато изпълнеше задължението към клиента си, щеше да намери Мърсър, да убие всичките му близки и познати и после да го изтезава бавно и да го накара да се моли да умре.

Фаровете на джипа осветиха знак за отклонение. Той отби от безлюдното шосе и бавно подкара из рибарското селище. Миризмата на морето се смесваше със смрадта на развалена риба и дизелово гориво. В северната част на селището пътят минаваше успоредно на залива. Фейнс видя ярките светлини на Новоросийск на отсрещната страна. Няколко танкера се бяха наредили да натоварят петрол, пренасян по новия тръбопровод от Казахстан. По-навътре в неподвижните води на Черно море се виждаха още кораби. Натоварените танкери трябваше да преплават Черно море и да минат през Босфора в Истанбул, една от най-оживените морски линии в света, където на всеки три дни ставаха произшествия. Преди да стигнат до Средиземно море, им предстоеше и навигационният кошмар да прекосят Егейско море.

Фаровете осветиха малък рибопреработвателен завод, построен на пилони над водата. На паркинга бяха спрели само две коли — луксозно ауди и дълга лимузина. Зад тях светеха прозорците на фургон. До дългия дървен пристан беше заткотвен двайсет и пет метров рибарски кораб. Поли видя блещукането на навигационните уреди през широкия прозорец на мостика.

Паркира джипа до черното ауди, протегна ръка назад и докосна единия варел. Беше топъл, но не и горещ. Горещината беше продукт от обмена на субатомните частици от единия варел в другия. Варелите бяха изолирани един от друг и в никой нямаше достатъчно руда, за да започне верижна реакция, но два, поставени в близост, създаваха критична маса. В мината варелите бяха сложени далеч един от друг, но в тясното пространство в джипа сякаш взаимно се привличаха със смъртоносната песен на морски сирени. Оставен без надзор, плутоният експлодираше в дъжд от убийствен прах, който можеше да замърси цял жилищен квартал, че и повече, в зависимост от вятъра.

От фургона излязоха двама мъже. Фейнс забеляза движение и в рибарския кораб.

По-възрастният от двамата мъже се приближи до Поли и го прегърна. Фейнс не отвърна на прегръдката. Мъжът го пусна. Беше среден на ръст, с гъста прошарена коса. Мустаците му бяха грижливо подстригани. Под извитите му вежди дяволито блестяха поразително сини очи.

— Как си? — попита мъжът на руски.

— Аз съм добре. Но мисля, че арабите, изпратени да ми помогнат, са мъртви до един.

— Какво точно стана, Поли?

— Ти не ми даде достатъчно време — троснато отвърна Фейнс.

— Не можех повече да разтакавам американците отвърна Григорий Попов. — Айра Ласко щеше да действа без мен. Ако това беше станало, щеше да има разследване и моят задник щеше да се пържи на огъня. Щеше да се наложи да давам обяснения за много неща. Мога само да се надявам да убедя шефовете и американците, че е било случайно съвпадение или че е изтекла информация от кабинета на Ласко. Какво се случи?

— Товарехме първите варели, когато се появи хеликоптерът. Бяхме готови за него, но тъпакът не улучи. Беше Ми-8, за Бога, огромен, а проклетият глупак само го одраска с гранатомета. Когато падна, прецених, че повечето войници са оцелели, затова вместо да се бием с превъзхождаща ни по численост сила, заповядах да се оттеглим.

— Но си решил да не пътуваш с влака? — лукаво попита Попов.

Поли го изгледа сериозно.

— Такъв беше планът ми от самото начало, в случай че нещо стане с влака. Исках да съм сигурен, че част от плутония ще стигне тук. Чух, че влакът катастрофира, докато напусках долината, и видях пожара. Дори да се бях върнал, нямаше начин да вземем всичките варели.

— Колко успя да вземеш?

— Два.

Попов кимна и каза:

— Повече от достатъчно за операцията.

— Хубаво. Защото приключих с операцията — отбеляза Фейнс.

— Няма ли да търсиш аламбика?

— Операцията се оказа много по-голяма, отколкото очаквах — призна Поли. — Мислех, че ще намеря каквото ми трябва в Африка, но разбрах, че вашата армия отдавна ме е изпреварила. След това реших, че го имам от пробите, които американците са откарали с „Уедърби“. Нося снимки на стелата. Може да покажат местонахождението на аламбика. Твоята информация за стария склад ми помогна да довърша проекта. Казах: оттеглям се.

— Не те обвинявам — каза Попов. — Радвам се, че единствената ми роля в операцията беше да ти дам информация за тайния склад в „Самарская“.

— Искаш да кажеш да ми я продадеш. Попов се усмихна мазно.

— Познаваме се от много години, Поли, но бизнесът си е бизнес и съвестта ми се нуждаеше от стимулиране, за да ти помогна да изнесеш радиоактивен материал от Русия. Не бих съобщил информацията на никой друг, освен на теб, защото знам, че няма да позволиш на онези смахнати копелета да ни попречат.

Думите му прозвучаха като предупреждение. Истината беше, че Фейнс имаше съвсем бегла представа какво ще правят с плутония хората, които му плащаха, и като имаше предвид сумата, която щеше да получи, не го интересуваше. Съмняваше се, че селцето в България, където смяташе да се завърне, е обект на терористична заплаха, затова действията им не го засягаха лично. Можеше да хвърлят атомна бомба в Щатите и после да си понесат последиците. Това вече не беше негов проблем.

— Ами Мърсър и другите оцелели? — попита той.

— Фьодоров докладва пряко на мен. Трябва да съм там утре, когато пристигне истинският влак. Ще кажа на машиниста, че на Фьодоров му трябва повече време. Ще са изолирани поне два-три дни.

— Добре. — Фейнс се замисли дали да не се върне в мината и да убие поне Филип Мърсър, но не искаше да прибързва. Беше сигурен, че с Мърсър ще се срещнат скоро.

Попов направи знак на другия мъж да се приближи.

— Мисля, че не се познавате лично. Поли, това е Мохамед бен Ал-Салиби, заместник-министър на петрола на Саудитска Арабия, в момента представител в Обедицените нации като инспектор на благотворителните дарения от картела, твоят работодател.

Ал-Салиби стисна ръката на Фейнс. Красивото му лице остана студено и сдържано.

— Разбрах, че сте се натъкнали на пречка. — Говореше с лек британски акцент, явно беше завършил в Англия.

— Да. Филип Мърсър.

— Значи този път не са били еничарите? — Не. Беше Мърсър.

— Изобретателен човек.

— Живее живот назаем.

— Това не ме интересува.

— Но мене ме интересува. Въпросът е личен — изръмжа Поли.

— Да влезем в канцеларията — предложи Попов. — Няма да е зле да пийнем кафе.

Канцеларията беше занемарена като самия завод. Вонеше на риба, мебелите в приемната бяха зацапани от многобройните рибари, сядали на тях през годините. Попов включи кафеварката.

— Колко руда имате? — попита Ал-Салиби.

— В джипа има два варела. Някъде към петстотин килограма.

— Питам просто от любопитство: колко имаше в склада на мината?

— Тонове. Натоварихме шейсет и осем варела на влака, преди да се появи Мърсър.

По лицето на арабина пробяга изражение, изпълнено с копнеж: очевидно си мислеше какво може да се направи с такова смъртоносно съкровище.

Видът му обезпокои дори бездушния убиец Поли Фейнс.

— Риболовният кораб ли ще използват? — попита той, за да наруши зловещото мълчание.

— Да. Преди седмица го откраднаха в Албания. Разбира се, името му е сменено, за да не могат да го открият.

— А екипажът?

— Всички са готови да заминат за Турция и изгарят от желание да станат мъченици.

След като пожарът стихна, Мърсър и Кали провериха останките за оцелели, като първо завързаха на лицата си кърпи, в случай че някой варел се е пробил. Не се изненадаха, че няма оцелели от катастрофата и последвалата експлозия, но изпитаха облекчение, че варелите са останали непокътнати.

Тръгнаха по релсите към мината. Мърсър се подпираше на един клон. По здрач запалиха огън и заспаха. Кали се сгуши в обятията му. Меките й като коприна коси галеха лицето му.

Станаха рано и стигнаха до мината два часа след изгрев-слънце. Руснаците се бяха разположили близо до останките от хеликоптера. Ниската пълничка Людмила готвеше с продукти, взети от него, а ученият и пилотът, който беше избягал от престрелката, защото нямаше оръжие, се бяха навели над някакъв човек. Когато се приближиха, Кали и Мърсър видяха, че е Саша Фьодоров. Беше ранен.

Мърсър се приближи накуцвайки, приклекна до него и се ухили.

— Ще мреш, а?

— Ще ти се — измъчено се усмихна Фьодоров. — Само едно шрапнелче в рамото плюс ужасно главоболие. Спряхте ли влака?

— Изкарах го от релсите на трийсетина километра оттук. Никой не слезе на последната спирка.

— Опасявам се, че някой не се е качил и на тази. Облекчението на Мърсър, че Фьодоров е оцелял, се превърна в безпокойство.

— Какво искаш да кажеш?

— Вчера изпратих пилота Юрий да огледа. Едната уазка си е на мястото. Двигателят е повреден от куршуми, така че не можахме да я използваме. Другата обаче е изчезнала.

— Проклетият Поли — извика Мърсър и скочи. — Заминал е с джипа, защото е знаел, че търся влака.

— Мислиш ли, че е взел някой варел?

— Да, по дяволите! Два при това. Нямаше време да ги натоварят. Аз реших, че Поли ще намали загубите си и ще ги остави.

— Какво ще правим сега? — попита Кали.

— Саша, след колко време началниците ти ще изпратят някого тук, след като нямат вест от нас?

— Не се тревожи, приятелю. Истинският влак трябва да пристигне днес.

— Слава Богу.

— Това пак му дава един ден преднина — подчерта Кали. — Кой знае в коя точка на света ще бъдат варелите дотогава.

Забележката й развали настроението на Мърсър още повече. Той беше попречил на Поли да изнесе тонове плутониева руда, но не бе успял да предотврати измъкването на два варела. Колко хора щяха да умрат, защото се беше провалил? Теоретично това бе достатъчно, плутоний, за да се облъчат десетки квадратни мили или водните запаси на голям град.

Какво щеше да се случи, ако във водоизточниците, захранващи Манхатън, се установеше повишено ниво на радиация? Хиляди щяха да умрат само в размириците и грабежите, които щяха да последват. Колко още Щяха да загинат по време на евакуацията? И колко щяха да пострадат от пагубното въздействие от вдишването на плутониевия прах? Възможно беше ракът да отнеме живота на десетки, дори стотици хиляди хора.

И какво щеше да стане с Ню Йорк, ако водата бъдеше заразена? Градът щеше да е необитаем безброй години, призрачно селище от небостъргачи.

Допреди минути Мърсър се гордееше, че е спрял влака, но сега се чувстваше ужасно. Грешката беше негова. Щеше да е виновен за многобройните жертви, сякаш той е изсипал плутония.

— Ще го хванем — заяви Кали, като видя терзанията в очите му.

— Ами ако не успеем?

— В ДОЯЗ провал няма.

— Кали, теоретично идеята е добра, но не е реалистична. — Не искаше думите му да прозвучат грубо, но чувствата му достигаха точката на максимално напрежение. — На воля се разхожда психопат със стотици килограми плутоний, а ние не можем да мръднем оттук. Докато влакът на Саша пристигне, Париж, Лондон или Рим може да се превърнат в радиоактивна пустош.

— Или Ню Йорк, Чикаго или Вашингтон — чу се глас от другата страна на хеликоптера.

Мърсър веднага го позна.

Еничарят, който ги беше спасил в Африка и ги бе, предупредил в дома на Мърсър, излезе иззад изгорелите отломки на хеликоптера. Беше със същия черен костюм, с който бе облечен във Вашингтон, и го придружаваше същият помощник.

— Мисля обаче, че Анкара, Истанбул или Баку са по-вероятни мишени.

Мърсър извади пистолета си и го насочи към главата; му.

— Кажете ми една причина да не ви убия още сега. Еничарят се усмихна.

— За човек, който ми се обажда цяла седмица, не изглеждате много заинтересуван какво имам да ви ка жа.

След миг Мърсър разбра.

— Вие сте професор Ибрахим Ахмед от университета в Истанбул.

Мъжът се поклони.

— На вашите услуги. Освен това съм и генерал Ибрахим Ахмед от Победоносния султански еничарски корпус. Ние сме натоварени със задачата да сме пазители на Аламбика на Скендербег.

Мърсър отпусна пистолета.

— Това е Деврин Еджемен. — Ахмед кимна към младия мъж. — Един от най-добрите ми ученици и доверен адютант.

Еджемен кимна.

Ахмед посочи покритите с мушами трупове и продължи:

— Знаехме, че руснаците отидоха в Африка, за да вземат адаманта на Александър, но мислехме, че са го използвали всичкия, за да направят първите си бомби. Колко имаше тук и колко отмъкнаха?

— Не знаем със сигурност. Спряхме влака. С Кали видяхме десетки варели сред разбитите вагони, но вероятно има още. Поли Фейнс избяга с два варела, които съдържат някъде към петстотин килограма.

— Повече от достатъчно за плановете им — замислено каза Ахмед, а после с едно-единствено плавно движение седна на земята и кръстоса крака. — Моля, седнете и вие. Историята е дълга.

Мърсър го беше виждал в битка, но усети, че истинската сила на Ибрахим Ахмед произлиза от интелекта. Той говореше уверено и убедено и явно изгаряше от желание да поучава. Мърсър седна и остави настрана импровизираната патерица.

— Като всички еничари, Георги Кастриоти е бил обучен в Истанбул в най-добрата военна школа за времето си. Бил е отличен ученик и интуитивно е разбирал стратегията и тактиката. Затова, когато решил, че султанатът е корумпиран, и вдигнал бунт срещу Мурад II, никой не се учудил, че хората му го последвали.

— Отишъл е в Албания и е отблъсквал армията на султана цели двадесет и пет години — отбеляза Мърсър.

Ахмед учудено повдигна вежди.

— Проучили сте нещата. Много добре.

— Носели се слухове, че имал талисман, който някога принадлежал на Александър Велики — продължи Мърсър. — Предполагам, че става въпрос за аламбика.

— Правилно. Последната достоверна информация за аламбика е от един сирийски писар, който споменава, че след смъртта на Александър военачалниците се скарали кой да го носи. И тъй като не постигнали съгласие, решили да го върнат в Египет, за да бъде погребан при Александър. По пътя неколцина войници откраднали аламбика и избягали в пустинята. Мога само да предполагам какво се е случило. Достатъчно е да кажем, че аламбикът струвал цяло състояние, ако попаднел в добри ръце. През следващите неколкостотин години преминал през ръцете на различни владетели и накрая се озовал у най-могъщите по онова време, византийците. После, когато империята им рухнала и процъфтяла Отоманската империя, Аламбикът на Скендербег се озовал в тяхната съкровищница. Никой обаче не знаел това, защото той бил забравен повече от хилядолетие.

— Но Скендербег се сетил?

— Да. Според една легенда го заварили в спалнята на дъщерята на един благородник и за наказание го пратили да направи опис на всяка вещ в едно подземие. Това му отнело цял месец. Заинтригувала го една голяма бронзова урна и странният й надпис. Скендербег намерил човек, който да му го преведе, и така научил, че това е тайното оръжие на Александър. Сигурно му се е сторило като орисия, защото някои от хората му вече го наричали Скандер Арнаут, тоест Александър Албанеца, по името на Александър Македонски, което е синоним на герой. Когато планирал бунта срещу Мурад II, Скендербег взел аламбика със себе си.

— И той му помогнал толкова дълго да отблъсква армията на Мурад — обобщи Кали.

— Не разбирам нещо — прекъсна я Мърсър. — Щом Александър Велики и Скендербег са го използвали толкова дълго, още колко плутоний може да има в него? Може и да е голям, но не е бездънен.

— Съвсем малко — отвърна Ахмед, — но това няма значение. Аламбикът не се използва, за да разпръсва радиоактивен прах.

— А за какво служи?

— В аламбика има две камери. Когато механизмът се включи, разделящият ги щит се отмества и двете проби руда могат да си взаимодействат. За разлика от непреработения плутоний, открит в Африка и във варелите тук, учените на Александър Македонски са го пречистили и променили така, че вместо да излъчва слаби гама-частици, които не могат да проникнат през човешката кожа, аламбикът изпуска алфа и бета-частици, които разболяват за секунди и убиват за минути. Оръжието било коварно и Скендербег го използвал само когато било абсолютно наложително, но Александър Велики унищожил с него цели армии. Разказва се, че за една нощ били убити петдесет хиляди войници, понеже Шпионите му активирали аламбика в лагера им. Обсадата на древния град Кумфар не вървяла по плана и Александър отворил аламбика и го оставил там една седмица. Върнал се и видял, че всички мъже, жени, Деца и животни зад крепостните стени са мъртви. Един писар отбелязва, че кожата им била почерняла и се обелила, телата били покрити с мехури и неузнаваеми. Много майки прерязали гърлата на децата си, за да ги изба-вят от страданията, после се самоубили.

— Когато нещо е облъчено толкова силно, остава радиоактивно седмици, дори месеци — обади се Кали.

Ахмед поклати глава.

— Аз съм историк, а не ядрен инженер. Мога само да ви кажа какво знам за аламбика. Вероятно учените на Александър са направили с рудата нещо, та ефектът да е краткотраен. Не знам.

— И градът е бил силно облъчен — каза Мърсър. — Затова днес не съществува Кумфар.

— Това би обяснило и защо Александър е умрял толкова млад — каза Кали.

— Знам със сигурност само, че в лоши ръце аламбкът е много по-опасен от рудата, с която Фейнс е избягал днес — каза Ибрахим.

— Какво е станало с аламбика?

— След смъртта на Скендербег военачалниците му осъзнали, че армията на Мурад ще ги победи. Въпреки че имали устройството, водачът на бунта бил мъртъв и било само въпрос на време войниците да загубят желание да се бият. Вместо да рискуват аламбикът да попадне в ръцете на турците, те решили да отдадат почит на водача си и неговия съименник и да направят каквото искали хората на Александър — да върнат аламбика в гробницата му.

— Направили ли са го?

Людмила им донесе омлети от яйца на прах и кафе от оцелелите запаси на хеликоптера. Мърсър слагаше в устата си нещо за пръв път от полета от Германия за Самара и въпреки че руските дажби съвсем не бяха кордон бльо, двамата с Кали с удоволствие се нахвърлиха върху храната.

— Върнали са аламбика в гробницата на Александър Македонски, така ли? — попита Кали с пълна уста.

— Със сигурност — отвърна Ахмед.

— Знаете ли къде е? — попита Мърсър. Професорът се позамисли, после каза:

— Вие щяхте да загинете в Африка, ако не бяхме дошли. И в Атлантик Сити също. Успяхте да намерите сандъците на Честър Бауи и се погрижихте Поли Фейнс да не ги вземе, но се разминахте на косъм, нали? — Мърсър кимна. — А сега дойдохте тук, за да гарантирате безопасността на последната руда, изкопана от руснаците, но Фейнс избяга с два варела и много хора бяха убити. Дори да знаех къде е гробницата на Александър Велики, нямаше да ви кажа, доктор Мърсър.

— Но знаете ли къде е? — попита Кали.

— Не, госпожице Стоу, не знам. Децата в училище учат, че е някъде в Египет, но ние сме запазили местонахождението й в тайна, като не го знаем. Еничарите попречват на всеки, който се интересува от намирането й, много преди да се е приближил до нея.

— И как разбирате кога са се приближили? — раздразнено попита Мърсър.

— По пътя има знаци. Как мислите, че разбрах за Фейнс?

— Как?

— Той направи същата грешка като вас, докторе, само че по-рано. Аз съм експерт по Скендербег. Всеки, който се интересува от него, първо идва при мен. И също както аз поех дълга си от моя наставник, след време младият Деврин ще стане пазител на тайните на Скендербег. И всеки, който иска да знае за аламбика, Ще трябва да се свърже с него.

— Значи Поли ви се обади?

— Дори се срещнахме. Мърсър се ядоса.

— Къде ви беше умът! Да му дадете достатъчно информация, за да иде в мината в Африка!

— Уви, той вече знаеше информацията, макар че тогава не го осъзнах. Опитах се да го изпратя в грешна посока, но той беше по-съобразителен и досетлив, отколкото очаквах. Ето защо, когато научихме, че е наел местен бунтовнически водач да го заведе в Централноаф-риканската република, отидохме там да го спрем. Фейнс обаче избяга и започна да следи вас двамата.

— Откъде е знаел за мината?

— Наставникът ми направил грешка. — В гласа на професора прозвуча огорчение, но и разбиране. — Разкрил някои тайни на една студентка, красива, пламенна и независима жена, с която се запознал на археологически разкопки в Палестина през двадесетте години на миналия век. Тя била дъщеря на образован бизнесмен, който насърчавал страстта й да учи. Наставникът ми я обикнал безумно и искал тя да знае всичките му тайни за да може синът им да продължи по стъпките му. Разказал й за Александър Велики и че когато се върнал от египетските пустини, носел разрушително оръжие, даващо му силата да се провъзгласи за бог. Александър мислел, че оръжието е направено от адамант, митичния метал, използван за изковаването на веригите на Прометей. Дори й обяснил, че след смъртта на Александър един от най-видните му военачалници се върнал в африканското село, за да издигне възпоменателната стеле в памет на великите победи, които спечелил благодарение на аламбика.

Мърсър не знаеше защо мемориалната стела е толкова важна, но се зарадва, че бе накарал Букър Сайкс да я снима. Щом беше поставена там след смъртта на Александър Велики, имаше вероятност, макар и малка, да съдържа информация за легендарната му гробница.

— С Кали видяхме стелата преди нападението — небрежно подхвърли той.

— Красива е, нали?

— Не си падам по стари камънаци. Пък и не се вгледахме отблизо.

Ахмед се усмихна, очевидно не разбираше, че Мърсър се опитва да го отклони от темата.

— Жалко. Беше в прекрасно състояние. Видях я за пръв път. Йероглифите не бяха пострадали от времето, въпреки че нямам представа как да ги разчитам.

Сърцето на Мърсър се сви.

— Беше?

Ахмед го погледна така, както сигурно поглеждаше най-глупавите студенти, които мислеха, че могат да си правят майтап с него.

— Драги ми докторе, мислите ли, че мога да оставя да я открие следващият като Поли Фейнс? Нямах избор, освен да я разруша. Чувствам се ужасно, че унищожих такава важна антика, ако ще ви олекне.

— Прав сте, не ми олекна — нещастно каза Мърсър.

Централноафриканската република

— Е, какво мислиш, Букър? — прошепна сержант Пол Ривърс.

Букър Сайкс продължи да оглежда развалините на град Киву с нощния бинокъл.

— Не бих искал да съм роден в дупка като тази. Бяха оставили сержант Бърни Циплицки да пази джипа им на няколко мили от Киву. Въпреки че Хариби Дайс беше най-голямата заплаха за региона, смъртта му не беше успокоила размириците: банди въоръжени младежи обикаляха Киву и околните села и се напиваха и дрогираха така, че едва гледаха. Което всъщност бе улеснило Сайкс и малкия му екип.

По пътя от Рафай ги спряха на импровизиран контролно-пропускателен пункт. Четиримата младежи там чакаха да претърсят и изнудят всеки, достатъчно глупав да пътува през конфликтния район. Пунктът се намираше на място, където дърветата растяха досами пътя, и превозните средства не можеха да обърнат. Младежите накараха американците да слязат от джипа и докато единият ги държеше на прицел, другите започнаха да претърсват джипа, който Букър бе купил в Банги с пари, дадени им от Мърсър за акцията.

Сайкс беше подготвен за това и всъщност дори се надяваше да се случи, защото искаше да имат оръжия, когато навлязат в джунглата.

Момчето, което наблюдаваше командосите от Делта Форс, беше около седемнадесетгодишно, арогантно и с кръвясали очи. Държеше автомата небрежно. Тримата американци бяха едри, а хлапакът знаеше от личен опит, че куршумите по-лесно улучват едрите хора. Повече го интересуваха картоните с цигари и другите неща, които Сайкс беше натоварил в джипа тъкмо за такива засади. Беше подредил всичко така, че да накара бунтовниците да ровят надълбоко в багажника на очукания „Чероки“.

— Хей, вижте! — възкликна едно от момчетата, които претърсваха багажника, и измъкна нова футболна топка. И точно както беше предвидил Букър, я подритна към онзи с калашника.

Сайкс наблюдаваше очите му и веднага щом се отместиха от пленниците към приближаващата се към него топка, пристъпи към действие заедно с хората си. Хвърли се напред, сграбчи дулото на калашника и го вдигна към небето. Бърни Циплицки държеше навито на стегнато руло списание. Вътре имаше дълъг осемнадесет сантиметра пирон с наточен като игла връх. Замахна със списанието, запрати пирона като стрела и той се заби до половината в рамото на младежа, намерил футболната топка. Ако беше решил, че се налага, Циплицки щеше да забие пирона в окото и оттам в мозъка на хлапето. Момчето извика от болка.

Пол Ривърс, метър осемдесет и два, най-едрият от тримата командоси, се хвърли покрай ранения африканец и блъсна с цялата си тежест задната врата на джипа. Двете хлапета вътре още не бяха реагирали на атаката. Ударът на тежката врата, съчетан с теглото на Ривърс, счупи три от четирите крака, стърчащи навън.

Сайкс удари младежа с автомата с лакът в челюстта и той се строполи в безсъзнание на земята. Бърни повали хлапака с пирона в рамото с ритник в слепоочието.

Атаката продължи само четири секунди.

Преди да продължат, Циплицки, медикът на екипа, извади пирона от рамото на африканеца и го превърза. Не можеше да направи много за счупените крака, освен да им им сложи шини от съчки и да бие на двете момчета морфин, който да ги приспи за два часа. Поваленият от Букър хлапак не се нуждаеше от морфин, за да остане в безсъзнание.

Букър Сайкс провери оръжията с едва прикрито презрение. Автоматите вършеха работа, въпреки че не бяха почистени. Мразеше оръжията. Либералните организации в Щатите обичаха да подчертават, че САЩ са най-големият износител на оръжия в света. И в цифрово изражение това беше вярно, но пропускаха да споменат, че оръжията на стойност милиарди долари обикновено са самолети като АУАКС и изтребители Ф — 16 или бойни кораби, преминали разцвета си, оръжейни системи, които не се използват за друго освен за учения и крайбрежни операции за нарушители на морската граница.

А тук, в Африка, както и навсякъде другаде по света, имаше автомати АК — 47. Над сто милиона от тях бяха разпръснати по земното кълбо. Човек можеше да си купи автомат на пазарите в повечето страни от Третия свят само за петдесет долара. Членовете на екипа мислеха да си купят оръжия в Банги, но не искаха да губят време, докато установят контакт с търговците.

Букър беше виждал калашници на четири континента и смяташе, че причиняват повече смърт и нещастие от всяко друго оръжие, откакто пещерните хора са започнали да се бият с тояги. Атомните бомби бяха убили сто и шейсет хиляди души в Нагасаки и Хирошима, но хората с автомати АК бяха причинили смъртта на десет пъти повече хора само в Африка.

Къде бяха протестиращите, негодуващите срещу факта, че Русия и бившите й сателитни държави са наводнили световния пазар с калашници, без да се интересуват кой ги използва? Ако американското правителство обаче се опиташе да продаде няколко зареждащи с гориво във въздуха самолети КС-135 на Тайван, всички крещяха, че са войнолюбци Това го вбесяваше.

Оставиха на завързаните хлапета няколко картона цигари и храна и продължиха към Киву. Здрачаваше се, когато наближиха, и вместо да рискуват да попаднат в неизвестна ситуация, Букър заповяда на Циплицки да остане в джипа, а той и Ривърс тръгнаха да разузнаят.

— Какво мислиш за града, тъпако? — каза Ривърс на капитана си. В Делта Форс рангът нямаше особено значение.

— Изглежда спокоен — измърмори Букър.

Хотелът, в който беше отседнала Кали, беше безлюден. Собственикът му — ливанецът — беше избягал със семейството си. Двама младежи седяха на верандата — напитките от бара и храната от ресторанта отдавна бяха откраднати, — гледаха бавно течащата река и проявиха интерес само когато част от брега се срути във водата. Двама мъже човъркаха изоставения ландроувър на Кали. Тя беше казала, че му трябват само гуми, затова Сайкс се изненада, че джипът все още е тук. Настрои бинокъла и забеляза тъмно петно под шасито. Някой беше източил маслото или по-вероятно бе изстрелял няколко куршума в двигателя. Наоколо хората се опитваха да възстановят живота си. Възрастна жена седеше На вратата на кирпичената си къщурка и държеше плачещо бебе. Букър си помисли, че майката на детето сигурно е изнасилена и убита.

Мразеше Африка. Тук ужасът никога нямаше да спре.

— Какво да направим, капитане? Да влезем веднага или да изчакаме?

— Мърсър каза, че селото, което търсим, е на два часа път. Не виждам коли или камиони, които може да ни следят, но предпочитам да тръгнем, когато се мръкне.

— Ясно.

Сайкс искаше да заобиколят Киву, но единственият път минаваше през центъра на града. Той провери тактическите радиопредаватели и изпрати Ривърс в джипа със заповед да се приближат към Киву в три след полунощ.

Не си спомняше колко нощи е наблюдавал градчета като Киву в Ирак, Афганистан, Пакистан, Сомалия, Судан и още десетина страни — веднага ги забравяше. Тази мисия обаче беше свързана с Мърсър и това я правеше много по-важна.

Не знаеше какво да мисли за Мърсър. Той несъмнено беше най-умният и проницателен човек, когото познаваше. Справяше се добре във всякакви трудни положения, въпреки че не беше служил в армията. По душа беше самотник, но изглежда, привличаше хората и те намираха в него спокойствие и сила, без дори да го съзнават. Сайкс много добре бе видял как го гледа Кали, въпреки че Мърсър не загряваше абсолютно нищо. Знаеше, че Мърсър все още скърби за Тиса Нгуен, но ако не се стегнеше, щеше да пропусне една необикновена жена.

Мърсър беше близък приятел на заместник-съветника по националната сигурност, а дружеше с обикновени хора като Хари Уайт. Имаше купища пари, но не беше високомерен и претенциозен. Букър не можеше да разбере какво го кара да се забърква в неща, от които другите бягат. Подозираше, че и самият той не знаеНе го беше разпитвал подробно защо се е присъединил към военните и после доброволно е пожелал да участва в най-опасните мисии, защото ако разбереше истината, вероятно вече нямаше да може да си върши работата.

Нямаше електричество и когато слънцето се скри зад хоризонта, Киву сякаш замря. Бунтовниците на верандата на хотела взеха оръжията си и влязоха в стаята, която си бяха присвоили. Жената с бебето се прибра и запали фенер, но го остави да свети само докато нахрани детето и го сложи да спи. В девет единствената улица и малкият площад опустяха.

Букър обаче се придържаше към плана си и въпреки че насекомите вече проникваха през бариерата на репелента и смучеха кръвта му, седеше неподвижно на скалата и наблюдаваше как Киву заспива.

В три без петнадесет се обади на Ривърс, каза му, че всичко е наред, и се върна стотина метра по пътя. Щом чу бръмченето на джипа на фона на жуженето на насекомите и звуците на нощните животни, отново се свърза с Пол, заповяда му да спре и да го изчакат.

След малко Букър и Ривърс безмълвно застанаха зад колата, а Бърни Циплицки до отворената предна врата. Забутаха „Чероки“ — то по пътя. Верен на ролята си на шегаджията в екипа, Бърни каза на Сайкс и Пол да осигурят конските сили, той щял само да управлява.

Минаха безшумно през Киву и продължиха по пътя още двеста метра. Букър и Ривърс бяха целите в пот и пухтяха като впрегатни коне.

— Да не се уморихте? — подметна Циплицки. — Май не трябваше да натискам спирачката.

— Голям задник си, Бърни — изхриптя Пол.

— Непрекъснато ми го казват — захили се Циплицки.

— Да се качваме — заповяда Сайкс.

Върни подкара джипа, без да пали фаровете, използваше прибора за нощно виждане. След около миля увеличи скоростта на четиридесет. Нахлуващият през смъкнатите стъкла вятър беше горещ и вонеше на близката река, но не можеха да затворят, защото трябваше да наблюдават джунглата с насочени навън и готови за стрелба оръжия.

След два часа и половина стигнаха до мястото, където Сцила се вливаше в Чинко. Някой беше разрушил сала, за който бе споменал Мърсър. Варелите бяха пръснати по брега. От металната плоскост нямаше и следа.

— Оттук ще продължим пеша — каза Букър. — Да скрием джипа и да изчакаме до разсъмване. Не искам да се препъваме из джунглата като слепци.

На зазоряване се приближиха до селото. Нощните животни вече се бяха сврели в дупките си, а дневните тепърва щяха да се появят. Нямаше следи от човешко присъствие, но не можеха да рискуват. Минаха покрай старата мина и видяха дупката, през която Мърсър и Кали бяха изхвърлени от струята в реката. По-нататък беше селото. Прикриван от Циплицки и Ривърс, които останаха в гората, Сайкс излезе на поляната. От селото не беше останало нищо освен почернели изгорели купчини. Вонеше на разложена плът.

Догади му се от безсмислието на всичко това.

Огледа се за стелата. Мърсър бе казал, че била висока два метра и нямало начин да не я види. Без да е в състояние да се отърси от чувството, че го наблюдават, Букър обиколи поляната. Тревата беше осеяна със стотици гилзи. Той вдигна една. Още миришеше на барут. Мина покрай купчина камъни, без да им обръща внимание, после спря и се върна.

Присви очи на измамната светлина на зората и се взря в странните надписи на по-големите парчета.

— Мърсър няма да е доволен — каза на глас. Забърза към дърветата, където чакаха Ривърс и Циплицки.

— Какво става, шефе?

— Стелата е разрушена. Останали са само парчета колкото тухли.

— С експлозив ли? — попита Бърни.

— Не. Бих казал, че са я разбили с чукове или приклади. Освен това имам чувството, че не сме единствените хора в района.

— Може би селяните се връщат.

— Не и в пет сутринта — тихо отговори Букър, обмисляше възможностите за избор. Беше спал по време на полета за Африка, но това беше преди тридесет и шест часа, и беше изтощен. Клепачите му пареха, сякаш в очите му имаше пясък, но беше обучен да не обръща внимание на такива неща. Бързо измисли план и даде нареждания. Циплицки и Ривърс хукнаха, а Сайкс остана в джунглата да наблюдава поляната. Не чуваше никакъв шум, но беше сигурен, че не е сам.

Запромъква се предпазливо като дебнещ леопард и обиколи селото в широк полукръг, като внимаваше да не се показва върху скалата над реката, но не откри нищо.

Пол и Бърни се върнаха след единадесет минути и ако не беше толкова изнервен, Букър щеше да ги упрекне, че са се забавили, докато пробягат двете мили до джипа и обратно. Двамата донесоха три големи раници, които издържаха седемдесет и пет килограма. Сайкс и Ривърс оставиха Циплицки да наблюдава гората, занесоха раниците до разрушената стела и започнаха да ги пълнят с отломки от древния паметник.

Напълниха първата и Пол я вдигна.

— Осемдесет — осемдесет и пет кила.

— Слава Богу, че трябва да ги мъкнем само една миля — рече Букър и рязко вдигна глава, когато на дървото до него внезапно кацна птица. Изчака няколко секунди, но нищо друго не се случи.

Вече бяха събрали всички големи парчета и търсеха из тревата и по-малките, когато Циплицки стреля. На единствения му изстрел отвърнаха поне седем-осем автомата. Сайкс и Ривърс се хвърлиха на земята, изблъскаха раниците пред себе си за прикритие и опряха оръжията си на останките от безценната реликва.

Циплицки дотича при тях. Имаха по два резервни пълнителя — само толкова носеха хлапетата, от които ги бяха взели. Съвсем не бяха достатъчно за продължителна престрелка. Но пък от джунглата вече не стреляха.

— Дискретност, мамка му — изръмжа Букър, изстреля кратък откос към дърветата и нарами раницата. Бърни и Пол направиха същото и тримата забързаха към джипа.

Раниците бяха тежки и ги удряха по гърба и само след стотина метра Сайкс капна. А после нещо в кръста му се скъса. В тила му експлодира безмилостна, остра като нож болка. Всяка стъпка засилваше агонията, но той не спря. Стисна зъби и дори не си помисли да хвърли раницата.

От джунглата пак откриха стрелба. Стреляха хаотично и принуждаваха командосите да бягат на зигзаг.

Букър се мръщеше от болка при всяка крачка. Повтаряше си да не й обръща внимание, но агонията беше неописуема. От кръста му плъзваха парещи вълни болка и когато се извъртеше, за да стреля назад, допълнителното напрежение изпращаше в мозъка му огнени мълнии.

Беше носил ранен в Афганистан, местен боец, улучен в корема, но сега беше съвсем различно. Тежестта на раницата го теглеше към земята и го караше да се пита какво е направил, че да заслужи такова мъчение. Погледна хората си. И те изпитваха болка. Беше изписана на лицата им и се виждаше в потта, стичаща се по тях. Дори якият като бик Пол Ривърс едва се крепеше.

Но продължиха да тичат.

Стигнаха до мината, спуснаха се при взривения насип и излязоха от другата страна. Краката им се движеха като бутала. Сайкс залитна и усети, че Циплицки подпря с рамо раницата му, за да му помогне да извърви последните няколко крачки.

Колкото и невероятно да беше, успяха да надбягат нападателите, които трудно си проправяха път през гъстата джунгла. Един от тях, осъзнал, че набелязаните жертви им се измъкват, изскочи от храстите. Ривърс бе последен в колоната и задачата му беше да им пази гърба. Поглеждаше през рамо на всеки няколко секунди. Видя как мършавият африканец изскочи от джунглата и без да забавя крачка, изстреля кратък откос. Бунтовникът падна, сякаш го бяха дръпнали с въже.

— Който стигне последен, е педал — задъхано каза Бърни и преглътна сухо.

В следващия миг повърна и струйка жлъч потече по брадичката му и закапа по ризата му.

От джунглата зад тях изскочиха още бунтовници.

— Капитане! — извика Ривърс.

Без да спират да тичат, защото знаеха, че спрат ли, няма да могат да тръгнат, тримата командоси изстреляха унищожителна стена от автоматичен огън. Разстоянието беше твърде голямо, но един бунтовник падна, а другите се скриха.

Последният етап от бягството бе по лек наклон и тримата оставиха гравитацията да върши работата им и да ги тегли надолу. По лицето на Сайкс се стичаха сълзи. Плачеше за пръв път, откакто бе починала баба му, тогава беше дванадесетгодишен.

Джипът беше добре скрит край пътя. Пол не си направи труда да махне клоните, с които го бяха замаскирали. Отвори задната врата и се обърна, за да изхлузи раницата в багажника. Тениската му беше подгизнала от кръв на раменете, където ремъците се бяха впили в кожата му.

Въпреки болката, или може би тъкмо заради нея, Букър изчака Циплицки да свали раницата си след него. Ривърс скочи зад волана. Бърни хвърли раницата си, бутна Букър на задната седалка, качи се отпред и тресна вратата.

Пол запали и излезе на заден ход от джунглата. В същия миг трима бунтовници стигнаха до калния бряг, където бързата Сцила се вливаше в бавно течащата Чинко, и откриха огън веднага щом видяха джипа. Задното стъкло се пръсна и обсипа Циплицки и Сайкс с дребни парченца. Бърни измъкна една гумирана подложка и намести трите раници върху нея. През това време Букър стреляше през пръснатото стъкло.

Куршум улучи задната гума и я спука. Ривърс се бореше с волана. Не смееше да намали, макар да знаеше, че джантата ще се изкриви, ако не го направи.

— Какво е положението отзад?

— Един момент — отговори Циплицки.

— По дяволите! Нямаш момент.

Пред джипа изскочиха още трима африканци и препречиха пътя им към Киву.

Куршумите им пробиха дупки в предното стъкло, строшиха страничното огледало и спукаха радиатора. От капака се вдигнаха талази пара.

— Влизам! — извика Пол. Воланът се тресеше толкова силно, сякаш по него течеше електрически ток. — Дръжте се!

Рязко завъртя волана наляво, към широката река. Брегът беше на метър и половина над водата. Пол настъпи газта и двигателят реагира така, сякаш знаеше, че ще загине славно.

Джипът стигна до брега, полетя над водата и пльона в нея като хипопотам. Понесе се по бавното течение, въртеше се в невидимите водовъртежи. И започна да потъва.

— Как е отзад? — попита Пол. Водата бързо заливаше пода.

— Може да помогнеш, като изгребват водата — отвърна Бърни, докато се мъчеше да намести раниците. Сайкс му помагаше, доколкото можеше, макар гърбът да го болеше адски.

Ривърс се прехвърли отзад, за да им помогне с раниците. Водата вече беше само на два-три сантиметра под строшеното стъкло. Нахлуеше ли вътре, джипът щеше да потъне като камък.

— Има ли пирани в тая река? — попита Бърни, без да вдига глава.

— Те живеят в Южна Америка, тъпако. Обаче има крокодили, големи са като моторници.

Вълна заля задната част, багажникът се напълни за секунди и Бърни протегна ръце да отвори задната врата. Джипът потъна. На повърхността останаха само леки вълнички.

Бунтовниците на брега се развикаха радостно. Не бяха успели да вземат плячка, но бяха доволни, че чужденците са мъртви.

И изведнъж на тридесетина метра от мястото, където бе изчезнал джипът, водата неочаквано се разпени и от реката се показаха огромни челюсти, зейнала червена паст с остри като ками зъби. Африканците я засочиха и се отдръпнаха, когато останалата част на чудовището изскочи от дълбините. А после сякаш изплю тела. До пастта му изскочиха три глави. Първо един мъж, а после и втори скочиха върху гърба на страшилището. Вторият помогна на третия да се качи върху него, а първият направи нещо близо до широката му задница.

— Бързо — каза Бърни, докато измъкваше Букър от водата.

Идеята за триместната надувна лодка беше на Мърсър. Той бе казал, че след като ще са в близост до река, някои пътища може да са непроходими. Сайкс купи лодката от доставчик на екипировка във Вирджиния. Моделът му хареса, пък и носът беше като уста на акула. Плати доста, за да я закарат със самолета до Африка заедно с тях. Бяха я изблъскали от задната врата в мига, когато джипът започна стремглаво да се отправя към дъното на реката. Циплицки дръпна връвта на мо-тора и гумената лодка се напълни със сгъстен въздух.

Сайкс се претърколи над меките перила, а Пол се залови с извънбордовия двигател с мощност пет конски сили. Витлото се завъртя. Свръхнатоварената надувна лодка не изрева, но сравнително бързо набра скорост, Бунтовниците на брега ги гледаха как се скриват от поглед, без да са сигурни какво точно виждат.

— Надувайте, момчета! — весело извика Бърни. — Да стане на парчета…

Въпреки болката в кръста Букър не можа да не се усмихне.

Мина „Самарская“, Южна Русия

Слънцето вече разпръсваше завилата долината като снежно одеяло утринна мъгла. Над върховете на близките борове прелетяха няколко птици. Безоблачното небе изглеждаше безкрайно.

Людмила и руският учен, чието име Мърсър не знаеше, бяха намерили защитни облекла и уреди за засичане на радиация в падналия хеликоптер и с една ръчна дрезина, стояла години в депото на мината, тръгнаха да проверят дали някой варел не се е пробил при дерайлирането на влака.

Саша Фьодоров си почиваше, а пилотът Юрий сортираше оскъдните им запаси.

Мемориалната стела беше унищожена. Мърсър се беше умислил. Значи беше изпратил Букър и екипа му за зелен хайвер на едно от най-опасните места на света. Сайкс знаеше как да се грижи за себе си и Мърсър не се тревожеше много за него, но все пак мисълта за акцията го измъчваше. Още повече го безпокоеше задънената Улица, в която се бяха озовали.

Беше убеден, че на стелата е написано местонахождението на гробницата на Александър Велики, особено след като единият от военачалниците му бе издигнал паметника дълго след смъртта му. Археолозите го търсеха от векове, но без да има никаква следа, Мърсър не можеше да направи нищо.

Най-лошото беше, че Ахмед не бе излъгал, когато каза, че не знае къде е гробницата. Системата на защита на еничарите просто премахваше изкушението. Идеята беше гениална. Никой да не знае нищо.

— Какво се е случило с жената, в която се влюбил наставникът ви? — попита Кали.

— Опасявам се, че случаят прилича на Монтеки и Капулети — отговори Ибрахим и запали цигара. — Баща й не й позволил да се омъжи за турчин и я накарал да се върне у дома веднага щом научил за връзката им. Бил образован и начетен, но явно не чак толкова. Пък и момичето вече било обещано на друг, при това от благороднически произход.

— Колко тъжно.

— Времената са били различни, но съм сигурен, че ако се беше случило днес, резултатите вероятно щяха да са същите. Да се ожениш извън племето си е съвременна идея, която е пуснала корени само на Запад.

— Извън племето си?

— Да, поради липса на по-подходяща дума. Искам да кажа, че не е необичайно американка да се омъжи за французин или германец или бял мъж да се ожени за чернокожа. В Близкия изток обаче никога няма да видите шиит да се ожени за сунитка или туркиня да се омъжи за кюрд. Просто не се прави. А след 1980 година всеки шанс различните секти и етнически групи да се слеят намаля още повече.

— Защо точно след 1980 година?

— Защото тогава Ирак нападна Иран — отвърна професорът. — Конфликтът е непознат за повечето от вас, но в Близкия изток беше повратен момент. Иранците бяха абсолютно неподготвени за нападението и едва не претърпяха поражение още в началото. За да вдъхнови народа си, аятолах Хомейни се разрови в историята и възкреси разказа за битката при през 860 година, когато Хюсеин ибн Али, внук на пророка Мохамед, бил победен от халифа Язид от Омеядската династия. Датата все още е свещен ден за шиитските мюсюлмани. Хомейни цинично превърна сектантското посегателство към земята и петролните запаси в свещена война.

— Как? — попита Мърсър, привлечен от разговора въпреки мрачното си настроение.

— Хюсеин и армията му били избити до последния човек. Те станали първите мъченици на исляма. Хомейни каза на народа си, че сунитът Саддам Хюсеин е съвременното превъплъщение на Язид и че за да го победят, всеки иранец трябва да се пожертва, както е направил Хюсеин. Нещо повече, издаде указ, че на всеки, който се пожертва, му е гарантирано място в рая. Така с един ход той анулира написаното в Корана, че самоубийството е грях, и създаде първите атентатори самоубийци в Близкия изток. Докато се биеше срещу иракчаните, Хомейни изпрати обучени военни в Ливан по време на тяхната гражданска война и окупация от Израел, за да разпространят мълвата, че самоубийствените атентати не са грях, а славна саможертва пред Аллах. Не забравяйте, че това е изрично забранено от Корана. Той обаче успя да убеди отчаяния народ, че неговите думи отменят силата на Божиите слова към Мохамед. Разбира се, слухът за декрета му стигна до Западния бряг и ивицата Газа, където мюсюлманите отново се сражаваха срещу превъзхождаща ги сила. Ето как младите хора бяха убедени от един луд човек, че отнемането на собствения живот чрез взривяване на автобус или ресторант служи на Божия промисъл.

— И после единадесети септември — отбеляза Кали.

— И Мадрид, Лондон, Индонезия, Пакистан и Ирак.

Списъкът продължава. — Ахмед хвърли фаса си и го стъпка. — Шиитите и сунитите винаги са имали трудни взаимоотношения, но не всякога е било като днес. Сега е приемливо сунит с петнадесет килограма пластичен експлозив да влезе в шиитска джамия и да се взриви. Хомейни отприщи жестокостта на кървавата война, разделила исляма, само за да победи съседа си.

— Може ли да бъде спряна?

— Не и докато не се появи силно духовенство, което да анулира декларацията на Хомейни и отново да обяви самоубийството за грях. Никога няма да престана да подчертавам важното значение на действията му и какви поражения е нанесло на вярата ни. За жалост нахлуването на вашата страна в Ирак не помогна за решаването на въпроса. — Той вдигна ръка, когато видя, че в очите на Кали блесна гняв. — Не казвам, че Саддам Хюсеин не е тиранин или че трябваше да остане на власт. По време на нападението Франция и Русия искаха да сложат край на ембаргото и съм сигурен, че иракчаните щяха да получат атомните оръжия, които отчаяно желаят. Не, нахлуването беше необходима стъпка в по-големия мащаб на световните събития, но това не означава, че не разбуни гнездо на оси.

Мърсър изведнъж си спомни първите думи на Ахмед, когато бе дошъл при тях.

— Вие казахте, че по-вероятните мишени на Фейнс и плутония са Истанбул, Анкара или Баку. Защо?

— Слушали сте внимателно. Браво — каза професорът, сякаш сега хвалеше непослушния студент, когото по-рано е смъмрил. — Мислех, че сте под влияние на погрешната представа, че Ал Кайда финансира Поли Фейнс, че искат да замърсят някой американски град с плутония, за да накарат света да се страхува още повече. Случаят не е такъв. Няма тероризъм заради самия тероризъм. Всеки акт има определена цел.

— Като например да се изгонят САЩ от Ирак или Израел от Западния бряг — прекъсна го Кали.

— Не съвсем — отвърна Ахмед. — Това са официално обявените цели, но организаторите на самоубийствените атентати в крайна сметка искат власт. Горкият нещастник, който се взривява до полицейски контролно-пропускателен пункт, мисли, че се бори за освобождаването на народа си. Хората, дали му експлозивите, просто го използват като инструмент, за да осъществят политическите си амбиции. Желанието им е да контролират семейството на човека. Това е вярно за всичките случаи. Организаторите на атентатите в Лондон и Мадрид искат да изгонят Съединените щати и интересите на Запада от Ирак, въпреки че извършителите дори не бяха иракчани. Онези, които дърпат конците, искаха точно това. Желанието на взривилите се самоубийци е да отидат в рая. За съжаление вашите медии се фокусират върху редниците и обръщат малко внимание на генералите.

Мърсър видя грешка в логиката на Ахмед.

— Ако това е вярно, тогава кого иска да контролира Осама бен Ладен, след като той планира терористичните актове на единадесети септември?

— Да, планира ги — съгласи се професорът. — Но плати ли ги?

— Той има милиони. Разбира се, че ги е платил.

— Но как е забогатял?

— Мисля, че баща му е заможен предприемач или нещо подобно в Саудитска Арабия.

Ибрахим Ахмед не отговори. Чакаше, защото знаеше, че Мърсър ще направи връзката.

— Искате да кажете, че саудитите са платили за атаките? Няма доказателства, че са замесени, освен че повечето атентатори бяха саудитски граждани.

— Това не е ли достатъчно? — иронично попита Ибрахим.

— Според вашия начин на мислене американското правителство е организирало атентата в Оклахома Сити, защото Тимъти Маквей[62] е американец. Не го вярвам.

— Е, може би преувеличих нещата — отстъпи Ахмед. — В саудитското правителство обаче има фракции, които изгарят от желание да видят Съединените щати с нарушено равновесие. И сега са избрали нов човек, който да им помогне да осъществят плановете си. По-рано беше Осама бен Ладен, а сега плащат на Поли Фейнс да им върши мръсната работа. Човекът, който е пряко замесен, е представителят на Саудитска Арабия в ОПЕК и работи в Обединените нации в Ню Йорк. Мохамед бен Ал-Салиби.

Мърсър и Кали се спогледаха. Мърсър съвсем не очакваше това. Освен че изнасяше фанатици от екстремистката групировка „Уахаби“ във всички краища на земното кълбо, Саудитска Арабия никога не беше заплашвала съседите си. А Ибрахим Ахмед твърдеше, че саудитите са отговорни за най-голямата терористична атака в историята и сега искат да използват мръсна бомба срещу съседни страни.

— И за да разберете нашата вина като еничари в събитията напоследък — добави Ибрахим, — бабата на Салиби е откраднала сърцето на моя наставник. Предполагам, че тя е казала на Салиби за аламбика и страховитите му възможности.

Мърсър не се интересуваше от това. Все още се мъчеше да проумее защо някой в Саудитска Арабия би извършил подобно нещо.

— Не разбирам. Защо?

— Разсъждавайте като Хомейни — отвърна професорът. Искаше Мърсър сам да стигне до правилния извод. — Това е война, доктор Мърсър, а всяка война се води за власт. Бъдете по-циничен, отколкото сте обикновено.

— Петрол — каза Кали. — Каспийският нефт.

— Съжалявам, Мърсър, но госпожица Стоу позна преди вас.

Кали се обърна към Мърсър.

— Когато бяхме у вас, говорихме, че единственият начин да се победи фундаментализмът е петролът да излезе от употреба. Единственият начин за саудитското правителство да крепи къщичката си от карти, е да продължават да са главният ни източник на петрол. Ако започнем да получаваме необработен нефт от Каспийско море, те ще останат на заден план.

— Два главни петролопровода вече работят, единият към руското черноморско пристанище Новоросийск, а другият ще пренася един милион барела годишно към турския град Сейхан на Средиземно море — каза Ахмед.

— И заповедите на Поли са да извади от строя каспийската петролна инфраструктура, така ли? — попита Мърсър и сам отговори на въпроса си. — Няма да стане дори ако вземе още повече плутоний. Само атомни бомби или повсеместна атака могат да разрушат всичките рафинерии, пристанища за танкери, тръбопроводи и терминали около Каспийско море. Не съм специалист по петрола, но съм виждал снимки на Баку. Инфраструктурата само на този град е огромна.

— Не сте достатъчно циничен. Не е необходимо да се разрушават нещата, които споменахте. Трябва само да изпратят атентатори самоубийци на няколко ключови места и духовни водачи и имами да подстрекават вярващите. Накратко казано, ще има десетки, дори стотици „мъченици“, готови да се самоубият, наивници, които вярват, че се бият в свещена война срещу християнството, когато всъщност защитават саудитските петролни интереси. До няколко месеца нефтът от Каспийско море ще намалее до слаба струя и Саудитска Арабия и останалите страни от ОПЕК ще са в безопасност.

— Имат ли такива духовни водачи по места?

— Чувал съм ги в джамиите в Баку, Истанбул, Анкара и Грозни, където чеченците вече използват атентатори самоубийци за собствените си цели.

— Какво му става на този свят, по дяволите? — риторично попита Мърсър. Беше му неприятно, но виждаше логиката в конспирацията.

— Въпросът, който често си задавам и на който е по-трудно да се отговори, е „защо“ — тъжно отвърна Ибрахим.

Мърсър нямаше да си позволи да се хване в капана. Цял живот беше търсил доброто в хаоса. Образът, запечатал се най-трайно в паметта му от скорошното му пребиваване в Африка, не бе на мизерията, нещастието и кръвопролитията, а на бежанеца, който му бе подарил доматите, защото е спасил семейството му. Никога нямаше да забрави този човек.

Беше прекалено лесно да се поддаде на омразата и злото. Беше съкрушен от смъртта на Тиса, сломен от загубата, но сега осъзна, че позволява на болката да го превърне в нещо различно, в нещо, каквото не е бил никога. Да, едно беше да скърби до края на живота си, но съвсем друго — да позволи смъртта й да отрови душата му.

Хари Уайт се опитваше да му го каже. Че не трябва само да скърбиш за загубата на един човек, а да направиш равносметка на живота си и да решиш как да живееш със спомените. Че изборът си е твой.

— Трябва да ги спрем. — В гласа на Мърсър прозвуча твърдост, подсилена от ново чувство за увереност.

Кали, изглежда, усети това и се втренчи в него.

— Моят дълг като еничар е да пазя Аламбика на Скендербег — заяви Ахмед. — Нямаме други задължения. Ако Фейнс се опита да го намери, ще пристъпим към действие. Плутоният и онова, което той ще направи с него, не са наша грижа.

— Ами отговорността ви като човешко същество, за Бога? — попита Кали.

— Не го правя заради Господ, госпожице Стоу. Посветих живота си да пазя хората на тази планета от оръжия за масово унищожение, също като другите преди мен. Мисля, че това е достатъчно.

— Глупости! — извика Мърсър.

Ибрахим Ахмед повдигна вежди и се подсмихна.

— Съобщавате ни по малко информация само за да изострите апетита ни и да ни накарате да действаме. Искахте да се замесим, защото се нуждаехте от помощта ни. Нямаше да се наложи да ни спасявате в Ню Йорк, но ни заведохте там, като ни подхвърлихте манерката в Африка.

Ченето на професора увисна, черните му очи се ококориха.

— Как разбрахте?

— По две причини. — Мърсър започна да брои на пръсти. — Първо, жената, която ми даде манерката, беше нервна. Дори я изпусна, все едно не знаеше как да я държи. А нали би трябвало от дете да е носила вода с нея? Държеше се обаче така, сякаш я вижда за първи нът. Второ, няма начин брезентовата калъфка да е оцеляла седемдесет години в джунглата. Дали сте я на жената няколко дни преди да ние да отидем в селото. Знаели сте, че ще дойдем.

Кали бе изумена.

— Чакай малко. Как е разбрал, че ще идем в селото?

— Спомняш ли си, когато ти казах, че съм изпратен от Обединените нации да търся минерални залежи, които знам, че не са там? Всичко е било нагласено от самото начало. Адам Бърк, представителят на ООН, който ме помоли да отида там, е искал да намеря плутониевата мина. Предполагам, че го познавате, нали? — обърна се той към професора.

— Да. Бъркате обаче името му. Той се казва Адхам Берк. Преди петнадесет години беше мой студент.

Мърсър не беше виждал този човек, а само бе разговарял с него по телефона. И не бе доловил акцент.

— Да, аз нагласих нещата. — Гласът на Ахмед изведнъж прозвуча уморено, но и облекчено, защото най-после разкриваше истината. — Вие имате уникален талант и връзки, каквито корпусът на еничарите няма. Трябва да призная, че и вие, също като доктор Мърсър, госпожице Стоу, сте жертва на машинациите ми.

— Какво?! — извика тя.

— Кой, мислите, разпространи информацията за повишения брой на раковите заболявания в селото? Нямахте време да разговаряте много с него, но вероятно ще познаете гласа на моя ученик Деврин, когато се върне. Той ви се обади и се представи за човек от Центъра за контрол върху заболяванията.

— Какво щеше да стане, ако с Кали не се бяхме срещнали? — попита Мърсър.

— Беше неизбежно — надменно каза Ибрахим.

— Не беше — възрази Кали. — Щях да продължа сама, ако някакъв глупак не беше използвал джипа ми за мишена, за да се упражнява да стреля.

Ахмед я погледна търпеливо и многострадално.

— Вие ли бяхте? Той кимна.

— Ами ако бях отказал да й помогна? — попита Мърсър.

— Драги ми докторе, уверявам ви, че не бяхте избран произволно. Нито вие, госпожице Стоу. Поколебахте ли се дали да й помогнете? Не, разбира се. Нямаше да й откажете. Вашата надеждност е едно от най-ценните ви качества.

— Господи — измърмори Мърсър и прокара пръсти през гъстата си коса. През цялото време беше играл ролята на наивник и сляпо бе вървял по следата от трохи, оставена от Ахмед. Професорът го наричаше „надеждност“, но Мърсър го смяташе за предсказуемост. — Какво се случи в селото, по дяволите? — обвинително попита той. — Оставихте Дайс и Фейнс да избият нещастните хора.

По лицето на Ибрахим премина сянка на вина и угризения.

— След всичкото внимателно планиране ще повярвате ли в нещо толкова глупаво като спукана гума? Забавихме се по пътя от Киву, докато ви следяхме, и пристигнахме, когато всичко беше свършило.

— А клетата Серена Балард? — попита Кали. — И тя ли спука гума в Ню Джързи?

— Госпожица Балард прекара един наистина ужасен за нея ден в един хотел във Филаделфия, така че Поли не можа да изтръгне информация от нея. Сцената в дома й беше нагласена. Използвахме кръв, взета от моите хора. В момента тя си е вкъщи. Убеден съм, че е объркана, но трябваше да намеря начин да ви предупредя, че Поли Фейнс знае, че сте отишли в Атлантик Сити. Нямах представа, че е стигнал до хотела ви толкова бързо.

Мърсър и Кали се спогледаха облекчено. И двамата харесваха Серена и бяха приели тежко смъртта й, още повече, че преди да умре, е била изтезавана от Фейнс.

По пътя за мината се зададе уазка, по-нов модел от онези, които Поли Фейнс бе докарал, за да обере стария склад. Зад волана седеше младият Деврин. Спря до тях, смъкна стъклото и бързо заговори на турски. Извади сателитен телефон. Ако се съдеше по пребледнялото му лице и едва сдържания гняв в гласа му, новината не беше добра.

— Какво има? — попита Мърсър. Стомахът му изведнъж се сви.

— Закъсняхме.

Новоросийск, Русия

Първоначално основан като колония на италианския град-държава Генуа през тринадесети век, по-късно Новоросийск бе станал крепост на Отоманската империя до превземането му от Русия през 1808 година. След разпадането на Съветския съюз, когато много пристанища в Черно море бяха предадени на Украйна и Грузия, градът се беше превърнал в най-големия руски износител на нефт. Всяка година го посещаваха над хиляда танкера, контейнеровози и товарни кораби. Половината износ на зърно на Русия минаваше през Новоросийск, както и една трета от петрола й. Ограден от трите страни от Кавказките планини, градът с население двеста и петдесет хиляди жители беше сгушен в северната част на дълбоководен залив със същото име.

Корабите с тегло над две хиляди тона трябваше да се обадят на началника на пристанището няколко дни преди да влязат в залива и беше задължително да ги преведе лоцман. Танкери с товароподемност триста хиляди редовно посещаваха петролния терминал в източната част на града и отправящият се към морето трафик се следеше строго. За сметка на това двадесет и пет метровият риболовен кораб, който влезе във вътрешното приетанище на разсъмване, премина необезпокояван от морските власти.

Само няколко чайки му обърнаха внимание, спуснаха се и закръжиха над палубата, привлечени от миризмата на риба, но не можаха да намерят храна.

Тримата мъже на борда бяха тренирали на откраднатия кораб, докато пътуваха от Албания през Босфора и през Черно море, където похитителите професионалисти бяха взели парите си и се бяха върнали в родината си. Най-възрастният беше двадесет и три годишен саудитски арабин — той ръководеше мисията. Тийнейджърът от Сирия Хасан се оправяше с техниката.

Нямаше да могат да преминат сами Босфора, да заобиколят Турция и да стигнат до пристанище Сейхан, както Ал-Салиби беше казал на Григорий Попов, за да го убеди да помогне за набавянето на плутония. Трудно преминаха дори тридесетте мили в залива на Новоросийск.

Тънките, почти женски ръце на Хасан изглеждаха твърде нежни върху грубото кормило: миглите му бяха дълги и извити. Двамата му другари стояха зад него в тясната кабина на щурвала. Единият държеше коран, а пръстите на другия премятаха броеницата, която му беше дал водачът на религиозното училище в Пакистан, където го бяха вербували за мисията.

Бяха им казали, че мъченичеството ще им осигури място в рая, където ги чакат прекрасни девици. Всички непрекъснато дразнеха Хасан, защото беше красив и приличаше на момиче. Обясниха им също, че ще нанесат голям удар върху кръстоносците, че имената им ще бъдат запомнени навеки и че целият мюсюлмански свят ще се обедини в братство на джихад срещу Америка.

Хасан не беше виждал американци, но го бяха научили да ги мрази с всепоглъщаща страст, която не разбираше. Учителите, приятелите му и имамите в джамиите твърдяха, че Съединените щати искат да унищожат исляма, че са предизвикали вълните цунами в Индонезия, убили са стотици хиляди негови братя и сестри, че разпространяват болести в мюсюлманските страни в Африка и че сами са взривили Световния търговски център като оправдание да нападнат арабския свят.

Хасан беше умно момче и се учеше добре, но въпреки това не бе поставял под съмнение разказите за САЩ, защото никой от приятелите му не го правеше, а той не искаше да му се подиграват. Всъщност често се хвалеха помежду си и се надпреварваха да измислят лъжи в опит да се перчат колко много мразят Америка. Повечето им истории бяха детински мръсотии — че американците правят секс с животни или ядат изпражненията си, но разпалваха фанатизма им и накрая Хасан доброволно предложи услугите си да помогне Съединените щати да престанат да обиждат Аллах. В известен смисъл тъкмо връстниците му го подтикнаха да стане камикадзе.

Докато навлизаха в пристанището, видяха огромните петролни танкери, закотвени на кея. Някои бяха дълги над триста метра и приличаха повече на стоманени острови, отколкото на плавателни съдове, кръстосващи океаните. До тях имаше пристан за контеинеровози с голям кран. Боядисаните в ярки цветове контейнери на кея отзад приличаха на части на детски конструктор, подредени в правилни редици. Дори в този ранен час работниците товареха контейнери на един от корабите от камиони, които чакаха на опашка на кея.

Заповедите им бяха изрични. Трябваше да докарат риболовния кораб колкото е възможно по-близо до терминала за танкери и после да взривят петстотинте тона гориво и изкуствен тор в трюмовете му. Специалните варели, докарани им предишния ден от едноокия мъж, бяха на палубата.

Хасан се помъчи да си представи рая, но видя само сълзите на сестричката си, когато напускаше Дамаск, за да отиде в пакистанското училище, където го беше завербувал великият саудитски халиф Мохамед бен АлСалиди. Спомни си навъсеното лице на баща си, който не разбираше защо синът му предпочита да умре, вместо да поеме семейния железарски магазин. Майка му се беше заключила в спалнята и ридаеше неудържимо.

Водачът на терористичната клетка, пъпчивият саудитски арабин Абдула, пръв забеляза проблема и блъсна Хасан по рамото. Лъскав патрулен катер тъкмо заобикаляше високия нос на един танкер, чакащ реда си да бъде напълнен с непреработен нефт, пренесен по петролопровода от Казахстан.

Вглъбен в спомените и чувствата си, Хасан се стресна. Светлините на патрулния катер не бяха запалени, а техният кораб трябваше само да пресече границата, зад която се намираха супертанкерите, но въпреки това Хасан изпадна в паника. Увеличи тягата докрай и рязко завъртя кормилото надясно.

Корпусът и надстройката на риболовния траулер бяха очукани и стари, но в машинното отделение беше монтиран нов дизелов двигател „Волво“. От двата комина изригна черен пушек — моторът реагира моментално на неочакваната команда.

Корабът се наклони на една страна и водата заля перилата на левия борд.

— Хасан! Варелите!

Двата варела на предната палуба се бяха прекатурили и се търкаляха към перилата.

Служителите на пристанищната охрана бяха добре обучени и щом видяха, че става нещо странно, реагираха незабавно. Червените и сини светлини на хоризонталната греда на откритата лоцманска кабина блеснаха. Сирената започна да вие и катерът се насочи към траулера.

Хасан видя, че ще изпуснат безценните варели — всъщност не знаеше защо са толкова важни. Завъртя руля в противоположна посока, без да намалява тягата. Риболовният кораб се наклони надясно и варелите за миг спряха, но после започнаха да се търкалят на другата страна. Това напомни на Хасан за играта, която имаше като малък: трябваше да вкарва мънички метални топчета в чашки и да не им позволява да излязат, докато не ги събере всичките.

Само че сега губеше играта. Реагира твърде бавно на неумолимото търкаляне на варелите. Първият се блъсна в ерозиралите от солта перила. Металът се огъна, но издържа. А после вторият варел се тресна в първия. Перилата се откъснаха и двата двеста и петдесет килограмови варела се претърколиха през борда и изчезнаха в тъмните води на залива.

Хасан погледна Абдула. На красивото му лице бе изписано объркване и срам.

— Какво да правим?

Патрулният катер беше на осемстотин метра и бързо се приближаваше. На борда имаше трима униформени. Единият държеше пушка, другият караше, а третият крещеше в мегафона.

Абдула изруга. Не си представяше така срещата с Аллах — да бяга от руски катер.

— Обърни — изръмжа той.

Хасан отново завъртя кормилото, мина през разпенените води и се приближи още до терминала за танкери.

Патрулният катер вече беше на петдесет метра и мъжът с пушката стреля.

— Трябва да спрем! — извика Хасан. — Не сме достатъчно близо. Може да се предадем.

— Не. — Абдула държеше детонатора, с който щеше Да взриви пластичните експлозиви, поставени между варелите с амониев нитрат и гориво.

Когато избухна, риболовният кораб все още беше на цяла миля от най-близкия танкер. Експлозията проби в морето дупка, широка осемстотин и дълбока двадесет и пет метра. Траулерът и патрулният катер бяха изпепелени мигновено, ударната вълна, която се разпространи от епицентъра със свръхзвукова скорост, строши всички прозорци на пристанището. По-леките постройки на кея се струтиха. Кранът издържа на взрива, но контейнерите зад него изпопадаха, много се отвориха и съдържанието им се разсипа на земята.

Експлозията изпрати вълна във всички посоки. В открито море тя беше безобидна, но огромна стена вода заля пристанището. Танкерът, който чакаше да го натоварят, не носеше баласт и газеше плитко. Вълната се удари в тристаметровия му борд и го люшна опасно. Титаничните сили разцепиха корпуса по кила и танкерът започна да потъва. Подводните тръбопроводи, захранващи плаващия терминал, се скъсаха и на повърхността на залива изригна петрол: грамадни вонящи гъсти петна.

Огненото кълбо, издигащо се в средата на залива, закри слънцето, което изгряваше над планините. Тъмният стълб от огън и пушек, наподобяващ ядрена детонация, се извиси на хиляда и двеста метра. Силата на експлозията постепенно намаля и морето нахлу обратно в празнината, която взривът беше отворил във водата. Стремителният поток, породен от движението й, откъсна плаващите докове от въжетата и потопи един туристически параход и няколко рибарски кораба. Един товарен кораб, който тъкмо излизаше от пристанището, беше повлечен назад и се блъсна в друг, който вли-заше в залива. Корпусите и на двата се пробиха и те започнаха да се пълнят с вода.

Отекващият тътен на експлозията бавно заглъхна. Чуваше се само пронизителното пищене на алармите на хиляди коли.

Двата контейнера вече бяха на дъното на развълнуваното море. Бяха огънати, но не бяха пробити. Бяха обаче близо един до друг и плутоният от единия започна да зове плутония в другия като любим след раздяла. Реакцията щеше да продължи доста време, но засилващият се обмен на заредени частици все пак щеше да достигне критичната точка и свързването им щеше да бъде ознаменувано с експлозия, много по-смъртоносна от взрива, разрушил пристанището.

— Какво е станало? — попита Мърсър, понеже Деврин и Ахмед продължаваха бързо да разговарят на турски и той не разбираше нищо.

— Експлозия в Новоросийск.

— Петролното пристанище, за което споменахте? — попита Кали.

— Какво е положението? — продължи Мърсър.

— Съобщенията пристигат в момента. Пристанището е изравнено със земята. Горят кораби и много сгради. Според медиите има хиляди жертви. Свидетели твърдят, че е бил малък ядрен взрив.

— Поли не може да пречисти плутония и да направи бомба толкова бързо. Било е мръсна бомба.

— Все едно — каза Кали. — Пак е лошо. Разпръскването на плутониев прах над морето ще направи изчистването невъзможно. Ще минат десетилетия, докато морето отново стане безопасно, ако това изобщо някога стане.

— Ще трябва да съобщим на властите за плутония — каза Мърсър, мислеше за логичните стъпки, които ще предприемат руснаците. Пристанището щеше да е претъпкано със спасители, пожарникари и медицински екипи, които щяха да работят в невидим облак от свръхзаредени плутониеви атоми. Вдишването дори на малко количество радиоактивен прах щеше да причини рак с неописуема интензивност. — Трябва да евакуират града колкото е възможно по-скоро.

Ахмед каза нещо на Деврин и той даде на Мърсър сателитния си телефон.

— Не знам с кого да говоря, за да убедя руснаците да евакуират града — каза Ибрахим.

Мърсър изчака една секунда, докато телефонът се свърза със сателит в орбита, и набра служебния номер на Айра Ласко. Отговори секретарката му.

— Каръл, обажда се Филип Мърсър. Трябва незабавно да говоря с Айра.

— Съжалявам, но той е на среща с президента и екипа за национална сигурност. Предполагам, че си чул какво е станало в Русия. Да му предам ли нещо?

— Имам важна информация за експлозията. Трябва да ме свържеш с него.

— Ще приключат след час и нещо. Ще му кажа да ти се обади.

— Говоря по сателитен телефон и връзката може да се разпадне всеки момент — отговори Мърсър, мъчеше се да обуздае гнева си. — Знам, че си свикнала да се справяш с кризи, но ако не ме свържеш с него, хиляди хора ще умрат от ужасна смърт.

Изминаха няколко секунди. Телефонът бръмчеше в ухото му.

— Добре. Ще те прехвърля в залата за извънредни ситуации.

Свърза го с полковника от морската пехота, който стоеше на пост пред залата за извънредни ситуации, намираща се дълбоко под Белия дом. Мърсър каза само думите „мръсна бомба“ и полковникът влезе в стаята и даде телефона на Айра Ласко.

— Какво става, Мърсър? — раздразнено попита той.

— Закъсняхме. Попречих на Фейнс да вземе всичкия плутоний, но той успя да измъкне два варела с петстотин килограма руда. Мисля, че е в Новоросийск.

— Имаш ли доказателства?

— Не, но Фейнс открадва два варела плутоний и двадесет и четири часа по-късно град, до който може да се стигне сравнително бързо с кола, е изравнен със земята. Не вярвам на случайни съвпадения.

— Вече се свързахме с руснаците. Моят приятел Григорий Попов страшно се ядоса, че може да е дело на екстремисти, но каза, че са претърсили пристанището с гайгерови броячи и детектори за гама-лъчи. Мястото е чисто.

Мърсър не очакваше това.

— Плутоният трябва да е там. Може би контейнерите не са се пробили или уредите им не са точни, но знам, че е там. — Замисли се за секунда. — Как са го направили? Имам предвид експлозията.

— Рибарски кораб, натъпкан с експлозиви, по всяка вероятност амониев нитрат и гориво. Приближавали се към танкерите, но ги забелязал патрулен катер. В последното си съобщение хората от патрула казали, че корабът обръща и изхвърля контрабандна стока. Миг по-късно се взривил и изравнил със земята две квадратни мили.

— Айра, контрабандната стока са били варелите. Обзалагам се, че просто са се изтърколили от палубата. Действай без Попов. Свържи се с шефовете му, ако трябва.

— Насмалко да го направя, когато говорихме за плутония първия път. Казах ти, че той е много потаен човек.

Думите му подсетиха Мърсър за нещо. Какво го беше посъветвал Ахмед? „Бъдете по-циничен, отколкото сте обикновено“. Цинизмът се раждаше от страданията, но Мърсър можеше да го използва.

— Експлозията е станала сутринта, нали? Ще минат часове, преди да започнат спасителна операция, и приятелят ти Попов е казал, че вече са проверили за радиоактивни материали. Това стандартна оперативна процедура ли е?

— Не знам — предпазливо отговори Айра. — За какво намекваш?

— Ти спомена, че руснаците не са знаели, че имат този плутоний, докато не си им казал за него. А после, два дни по-късно, Фейнс се появява точно преди да пристигнем ние. Има гранатомет, достатъчно мощен да свали хеликоптер и да отблъсне цяла армия. Ами ако Попов му е съобщил информацията?

— И го е оставил да взриви едно от най-важните пристанища в Русия? Той е потаен, но не е луд.

— Айра, имам достоверна информация, че в дъното на цялата тази история стои фракция в Саудитска Арабия, която не иска каспийският нефт да стигне до крайната си цел. Ами ако са казали на Попов, че ще ударят другия голям петролен терминал в Турция? Не би му пукало. Всъщност това би помогнало на Русия, понеже елиминира конкуренцията.

— Освен ако не е бил измамен.

— Той трябваше да дойде в мината днес. Какво прави в Новоросийск?

— Там е от вчера.

— Чакай малко. — Мърсър отиде до Саша Фьодоров, който говореше с пилота. — Саша, защо Григорий Попов би отишъл в Новоросийск снощи?

Фьодоров го изгледа объркано.

— В Новоросийск? Не знам защо е там. Снощи трябваше да кацне в Самара и да дойде тук с влака. Но вече е късно за това.

Мърсър му кимна и продължи да говори с Айра:

— Попов е трябвало да е в Самара, а не на Черно море. Задай си въпроса дали мислиш, че може да помага на Фейнс, ако смята, че плутоният ще бъде използван извън Русия?

Ласко не отговори и Мърсър разбра всичко, което искаше да знае.

— Свържи се с по-високопоставените от него, Айра. Той протака, за да може да вземе варелите, да ги върне тук и да прикрие всичко.

— Неприятно ми е да го кажа, но е възможно.

— Спомняш ли си Ибрахим Ахмед, турския професор, с когото се опитвах да се свържа? В момента той е при мен. Оказа се, че е и шеф на еничарите. Но най-важното е да спрем фундаменталистите да поемат отговорността за експлозията и да вдъхновят други в региона да подемат борбата. Тези тъпотии се подхранват една от друга. Ако го спрем сега, ще си спестим много проблеми за в бъдеще.

— Какво трябва да направим според теб?

— Да убедите руснаците да не оповестяват, че е терористичен акт. Нека съобщят, че е индустриално произшествие, експлозия на петрол от танкер или нещо подобно.

Ахмед му каза нещо само с устни и Мърсър закри с ръка телефона и го помоли да повтори.

— Някаква екстремистка групировка ще поеме отговорността за атаката по интернет. Властите трябва да са готови да отрекат подобно изявление.

— Умно.

— Професор съм все пак — отвърна Ахмед.

— Айра, трябва да следиш уебсайтовете и да затвориш всеки, в който пише, че терористи поемат отговорността за взрива.

— Нещо друго? — попита Ласко така, сякаш си водеше записки.

— Не знам. Ти си по комуникациите. Имаш ли вест от Букър?

— Още не. Дай ми телефонен номер и ще ти се обадя веднага щом науча нещо за Букър или руснаците. И не се самообвинявай. Свърши страхотна работа.

Айра затвори. Последните му думи трябваше да повишат настроението на Мърсър, но го накараха да се почувства още по-зле.

Подаде сателитния телефон на Фьодоров и каза:

— Свържи се с началниците си. Влакът няма да дойде. Трябва да изпратят друг хеликоптер, защото мисля, че Григорий Попов ни е предал.

— Какво?!

— Смятам, че тъкмо той е казал на Поли за плутония. Отначало мислех, че може да има изтичане на информация от моя страна, но по-логично е Попов да е излъгал шефа ми и да е предал и родината си. Какво знаеш за него?

— Не много — призна Саша. — Заместник-министър, бивш адмирал. Казват, че харесвал западните спортни коли. Няма да се изненадам, ако има взимане-даване с престъпни елементи: все пак днес в Русия това е единственият начин да се сдобиеш с власт.

— Мислиш ли, че би продал радиоактивен материал на черния пазар?

Саша се намръщи.

— Не знам. В този свят всичко е възможно. Людмила и колегата й се приближиха по релсите.

Людмила изглеждаше невъзмутима както обикновено, но ученият до нея сякаш всеки момент щеше да получи инфаркт. Тя каза нещо на Саша, после отиде да се нахрани.

— Какво каза? — попита Мърсър.

Кали се беше присъединила към тях. Ибрахим Ахмед и Деврин Еджемен се бяха уединили малко встрани.

— Контейнерите не са се отворили.

— Слава Богу.

— Били са натоварени на два вагона. Останалите са били празни. Имало шейсет и осем варела, общо седемдесет с двата, които е откраднал Фейнс. Засега има само леко затопляне, но Людмила каза, че трябва да изолираме варелите един от друг, за да не може плутоният да достигне критична маса и да експлодира.

— Права е — рече Мърсър. — Но не можем да направим нищо. — Той млъкна. — Хм, вероятно можем. Има ли списък на нещата в склада?

— Не, доколкото ми е известно. Мърсър погледна Кали.

— Мисля да си поиграем на чиновници и да направим опис — каза тя.

Гумираното защитно облекло миришеше на спарена пот, развалени зъби и урина — отвратителна комбинация, която разбърка консервирания борш в стомаха на Мърсър.

— Как е? — обърна се той към Кали, която тъкмо слагаше качулката на главата си.

— Смърди на съблекалня на момичета от волейболен отбор.

— А моят вони на развалени зъби и пикня. Искаш ли да си ги разменим?

— Не, благодаря.

Стояха пред входа на старата мина заедно с Ахмед, Деврин и Людмила. Рускинята провери защитните костюми и залепи с пластир ръкавиците и ботушите им. После прокара ръце по облеклата, за да се увери, че не са скъсани.

— Може би трябва да оставите тази работа на руснаците — предложи професорът за втори или трети път. — С Деврин смятаме да тръгнем, преди да дойде хеликоптерът. Можем да ви закараме до летището в Самара.

— Вече ви казах. — Кали повиши тон, за да я чуят. — Човекът, който е отговорен за кражбата, ще иска да прикрие вината си. В момента той е в Новоросийск и търси двата липсващи варела. Когато ги намери, ще ги върне на катастрофиралия влак и ще се престори, че не се е случило нищо.

— Ще бъде вашата дума срещу неговата.

— Повярвайте, тази история няма да стигне до съда. — Мърсър провери фенерчето си и резервното в чантата, преметната на рамото му. Нямаше намерение да остава в мината, за да изтощи батерията дори на едното, но беше прекарал половината си живот под земята и знаеше, че трябва да е подготвен за всякакви случаи.

— Госпожице Стоу — каза той и галантно посочи електрокара. — Каляската ни чака.

Настаниха се на тясната седалка. Бедрата им бяха долепени, но не усещаха нищо през дебелата гума.

Мърсър включи двигателя, махна на турците и Людмила и насочи електрокара към мината. Щом влязоха в тъмния тунел, усети, че температурата започна да се понижава, сякаш камъкът изсмукваше топлината от тялото му. Тунелът беше широк десетина и висок четири-пет метра, много по-голям, отколкото беше очаквал. Малките фарове хвърляха слаба светлина само на няколко метра пред тях. Тройните релси на теснолинейката бяха потъмнели от влагата.

Главната шахта се спускаше към недрата на земята почти миля. После стигнаха до първия напречен тунел. Мърсър угаси мотора, за да пести акумулатора, и слезе. Влязоха в тунела. Кали носеше детектор за гама-лъчи и съсредоточено наблюдаваше показанията.

След петдесетина метра стигнаха до просторна изкопана от миньорите камера.

Мърсър освети каменните колони и подсвирна, когато нещо отрази лъча на фенерчето. Имаше чувството, че е във военен музей. Позна подобния на муцуна на акула МЕ-262, невероятния реактивен изтребител, който германците бяха разработили в първите етапи на войната. Крилата бяха свалени и подпрени на една колона.

Малко по-нататък имаше друг и после още един. А после видя самолети, които не познаваше. Бяха авангардни дори за днешно време — малки лъскави едноместни изтребители, способни да развият фантастична скорост.

— Сигурно са прототипи на самолети, които нацистите не са имали време да разработят — отбеляза той.

— И добре, че не са го направили, защото нашите бутафорни самолети нямаше да имат шанс.

— Отчита ли нещо детекторът?

— Фонът е леко завишен, но не е като на „Уедърби“. Изследваха пещерата още петнадесет минути, за да са сигурни. Имаше петнадесетина самолета, всичките в забележително добро състояние. Намериха и ракети. Някои бяха монтирани на влекачи като първите ракети земя — въздух. Други бяха малки и можеше да бъдат качени на самолет за директни въздушни битки. Бяха много по-авангардни от всичко, което навремето бяха имали съюзниците.

— Умни са били, нали? — отбеляза Мърсър, докато разглеждаше една ракетна установка, предназначена да изстрелва смъртоносен рояк малки неуправляеми ракети.

— Само си помисли как би изглеждал светът, ако бяха насочили гения си към подпомагане на човечеството вместо към унищожението му.

Качиха се на електрокара и продължиха по леко наклонения тунел. Следващото разклонение разкри друга пещера с пленени германски оръжия. На пейки бяха наредени автомати, каквито Мърсър не беше виждал, имаше и нещо като базука, от която излизаха тънки жички за насочване. На една маса бяха натрупани пушки с извити дула, вероятно за стрелба под ъгъл. На входа стоеше огромен танк, три пъти по-голям от съвременните М-1 Ейбрамс. Веригите бяха широки почти метър и вместо едно-единствено оръдие на квадратната кула великанът имаше две.

— Това е „Маус“ — със страхопочитание каза Мърсър. — Дядо ми беше военен конструктор. Измайстори един такъв танк от метални отпадъци, като гледаше стари снимки. Хитлер заповядал да направят прототипите, когато някой изказал предположението, че танковете им са уязвими на атаки от качени на влакове оръдия. Разбира се, изобщо не му минало през ума, че съюзниците нямат такива неща. Не знаех, че има оцелели такива танкове от войната.

Кали го погледна подозрително.

— Някога мислил ли си да участваш в телевизионната викторина „Риск“?

— Не обвинявай мен. Фотографската памет е благословия, но и проклятие. Искаш ли да ти кажа какви са спецификациите на танка? Запомнил съм и тях — добави Мърсър и се почука по главата.

— Някой друг път. Сега искам да видя нещо.

— Къде?

— Там. — Тя посочи по-навътре в пещерата.

Въпреки хлада в мината Мърсър се потеше в защитното облекло. Нечистото му тяло добавяше миризмата си към смрадта, просмукала се в гумата. Насочвани от показанията на детектора за гама-лъчи, двамата внимателно се вмъкнаха в една по-малка пещера.

— Виж. — Мърсър посочи каменния под. В прахоляка имаше следи от твърдите гуми на електрокара.

— Страхотен следотърсач си — подразни го Кали. — Можеше просто да вървим по дирята.

Той сви рамене. Тръгна и усети, че глезенът му закачи нещо. За част от секундата се прокле, че е направил тази фатална крачка. Трябваше да се досети, че Поли е оставил изненада. Хвърли се върху Кали, повали я на земята и я закри с тялото си.

Беше се спънал в жица, свързана с гранати с вече извадени до половината взриватели. Бяха скрити зад дебелата греда на входа откъм главния тунел.

— Отвори си устата — изкрещя Мърсър секунда преди взрива.

Трите гранати се взривиха едновременно. Затворената между каменните стени вълна от свръхналягане почти помете Мърсър и Кали. Ако тя не се беше вслушала в предупреждението му, тъпанчетата й щяха да се спукат.

Мърсър се отмести от нея веднага щом вълната премина над тях. Камерата беше пълна с прах и лъчът на фенерчето му не проникваше на повече от петдесет-шейсет сантиметра. Мърсър се изправи на колене, после стана. Беше зашеметен от експлозията. Главата му кънтеше.

Като накуцваше, защото отново беше ударил раненото си коляно, той отиде до изхода и го освети. Гранатите бяха разрушили гредата, крепила тавана половин век. Пукнатините се разширяваха пред очите му. Парче с размерите на наковалня беше паднало на земята. Мърсър погледна към Кали, като лежеше зашеметена, може би ранена или дори по-лошо, и хукна към главната шахта.

Белият дом, Вашингтон, окръг Колумбия

— Трябва да ми повярваш, Владимир, в интерес на нашите две страни е случаят да не се представя като терористична атака — каза президентът на Съединените щати, като едва прикри раздразнението си, и се заслуша в отговора на руския си колега. — Не може ли да го обявите за злополука и да изглеждате компетентни, или ще признаете, че е било терористичен акт и ще окуражите други фанатици?

Айра Ласко и Джон Клайншмит, прекият му началник, слушаха думите на американския президент, седнали на канапето в средата на Овалния кабинет. Като съветник по националната сигурност, Клайншмит имаше непосредствен денонощен достъп до президента и преди час го беше информирал за разкритията на Филип Мърсър. Геологът неведнъж беше спасявал администрацията, затова когато молеше президента да се намеси, бившият сенатор от Охайо обикновено се съгласяваше.

— Нищо подобно — каза президентът в отговор на руснака. — Един самолет, врязал се в небостъргач, може да е инцидент, но три в един ден и четвърти, паднал в Пенсилвания, и всичко това предавано на живо по телевизията, не е нещо, което може да се престориш, че не се случва. Положението в Новоросийск е различно и ви дава друга възможност… Вече говорихме по този въпрос. Това е война, Владимир, и всеки път, когато те победят, още няколко бойци се включват в редиците им. Подобен удар ще вдъхнови стотици, може би хиляди, да продължат борбата срещу нас… Какво? Не, няма значение. Ако усетят, че каспийският нефт е заплаха, те ще го спрат. Какъв по-добър начин да използваш група хлапаци с промити мозъци, които мислят, че ще отидат в рая, докато си седиш и говориш колко ужасно е, че малка част от населението им мрази Запада толкова много. Да, сега ти си със Запада, независимо дали ти харесва, или не.

Президентът направи груб жест с ръка, сякаш мастурбираше, докато слушаше дългия отговор на лидера на Русия.

— Точно така. Григорий Попов. — Американският президент се усмихна за пръв път, откакто беше започнал разговорът. — Имам двеста помощници и съветници. Не познавам и половината и не мисля, че и ти познаваш твоите. Но от надежден източник знам, че тъкмо Попов е дал плутония в ръцете на атентаторите. Нямам представа защо не е бил взривен, но знаем, че в момента Попов е там, макар да трябваше да се срещне с член на моя персонал на петстотин мили на север… Искам да изпратиш в Новоросийск доверен човек да разбере какви ги върши Попов. Ако е случайно съвпадение, хубаво, дължа ти лично извинение, но ако съм прав и той претърсва пристанището за изчезналите варели, докато всички останали се опитват да координират усилията си да помогнат, ще разбереш, че не греша. — Гласът на президента стана по-плътен и придоби познатия приятелски тембър, който въздействаше върху всеки слушател. Проучванията на общественото мнение бяха поя казали, че тъкмо този тон му е спечелил десет точки на изборите. — Владимир, изправен си пред национална трагедия, която може да подпали световна война, ако не подходиш към случая както трябва. Имаш пълната подкрепа на Съединените щати, но трябва да вземеш правилното решение. Не доставяй на тия мръсници удоволствието да твърдят, че победата е тяхна. Отнеми им я и спести на нациите ни много по-трудна борба в бъдеще. Става въпрос не само за петрол и власт, но и за сърца и умове. — Той отново млъкна. Красивото му лице беше безизразно. — Благодаря.

— Е? — попита Джон Клайншмит веднага щом президентът затвори.

— Каза, че ще си помисли.

— Не разполага с този лукс — отбеляза Айра. — След един-два часа по интернет ще се разпространи, че терористи са взривили пристанището и са спрели притока на петрол от Казахстан.

Президентът го погледна.

— Поставихме го в трудно положение. Поискахме да излъже народа си за най-големия терористичен акт след единадесети септември и в същото време му казахме, че може да е замесен един от най-доверените му съветници.

— Вие какво бихте направили, господин президент?

— Би ми се искало да изляза чист и да оставя нещата да се подредят сами, но нашият уважаван руски колегат е много по-прагматичен от мен. Инстинктът ми подсказва, че ще се съгласи с нашия сценарий, но в подбран от него момент ще поиска услуга за услуга.

Искаше му се да разкъса защитното облекло и да атакува купчината отломки с голи ръце, защото Кали щеше да си помисли, че я е изоставил и е избягал. Насили се да се успокои. Филтрите на костюма не можеха да се справят със задъханите му бели дробове и имаше чувството, че се задушава. Пластмасовият визьор на шлема беше замъглен и той виждаше само на един-два метра в задушаващия прах.

Тръгна пипнешком като слепец. Угаси фенерчето, защото беше безполезно.

Едно от най-важните правила за спасяване в мина, което беше научил от баща си, беше да не оставяш другарите си, ако стане срутване. Съдбата решава дали ще живееш, или ще умреш, но трябва да сте заедно. За да можете да разчитате един на друг, докато чакате спасителите. Точно затова Мърсър пренебрегна подготовката и се подчини на инстинкта си да побегне. Защото нямаше да дойде спасителен екип.

Взривът не беше достатъчно силен, за да се усети на повърхността, и дори ако Саша, Людмила и Юрий се разтревожеха след един-два часа, едва ли щяха да тръгнат да ги търсят, още повече че Мърсър и Кали бяха взели единствените три фенерчета. Дори войниците от спасителния хеликоптер да се опитаха да ги изровят, вероятно щяха само да влошат нещата и да причинят по-голямо срутване. А ако проявяха благоразумие и извикаха специалисти по спасяване в мини, те щяха да дойдат чак след няколко дни. Мърсър не можеше да си позволи да чака толкова.

Пръстите му, предпазени от тежките ръкавици, докоснаха нещо гладко в мрака. Беше намерил електрокара. Качи се на седалката, включи двигателя и усети окуражителните му вибрации. Светна фаровете. Върна се при мястото на срутването, но вместо да атакува купчината направо, започна да отмества по-големите късове, за да освободи пространство за действие.

Когато прахът се слегна, слезе и огледа отблизо кои камъни са стабилни и кои се клатят. Мислено състави карта на всеки камък, който искаше да отмести, и изчисли какъв ще е ефектът върху останалите в купчината, така както гросмайстор планира цели игри, преди да направи първия ход, защото знае как ще реагира противникът. Мърсър отлично познаваше противника си: беше се изправял пред него десетки пъти в реалния живот и хиляди пъти в кошмарите си. Помъчи се да не мисли, че Кали е от другата страна на срутването, уплашена, че ще умре сама в студената утроба на земята.

Клекна, взе една буца и я разтроши с пръсти. Втренчи се в частиците. След това се наведе да види как са паднали на земята. Беше доволен от резултата, но все пак взе още една и отново започна да я анализира.

Съставът не бе точно такъв, какъвто беше очаквал, така че той промени плана си и се залови за работа. В известен смисъл беше като майстор бижутер, на когото предстои най-важното шлифоване на диамант в кариерата му. Само че успехът или провалът не се определяха от едно бързо движение, а от десетки.

Отне му час, докато изрови с електрокара проход до средата на купчината и там попадна на камък, който не можа да отмести.

Повика Кали, но защитното облекло заглуши гласа му. Трябваше да отиде да намери спасителен екип, но беше прекарал предостатъчно време в мини и знаеше, че може да се справи и сам. Погледна електрокара. Подемният механизъм бе прикрепен само с дебели болтове от карбонова стомана. Разви единия, измъкна тежкия петдесет килограма зъб от машината и пъхна чашковидния му край в другия, с което удвои дължината.

Като внимаваше да не срути дупката, вкара зъба вътре. Върхът остърга скалната плоча и Мърсър го спусна малко, за да го пъхне под нея.

Прецени риска, изруга и смъкна гумения си шлем.

— Кали, чуваш ли ме? Ако ме чуваш, не сваляй шлема си. Удари с нещо метално по камъните… но не много силно.

Измина една секунда, после пет, и десет — той започна да се тревожи. Кали сигурно беше ранена, кръвта й може би изтичаше…

А после чу почукване.

Пое си облекчено дъх.

— Дръж се. Ще те измъкна.

Качи се на електрокара и бавно вкара зъба под скалата. Усещаше по промените във вибрациите на двигателя колко товар поема машината и преценяваше действията си и инстинктивно, и от опит.

Изведнъж нещо в купчината се раздвижи. Мърсър свали крак от педала, отпусна повдигача и надникна в дупката. Лъчът на фенерчето хвърляше отблясъци със странни форми по срутените камъни. Под големия, който се мъчеше да отмести, имаше трийсетсантиметрова пролука, но беше под ъгъл и страната откъм Кали не се виждаше. Мърсър отново се опита да забие зъба по-надълбоко под камъка. Той обаче не помръдна. Колелата на електрокара забуксуваха по скалния под.

Тъкмо беше на път да се откаже, когато машината се стрелна напред тридесетина сантиметра. Мърсър вдигна камъка колкото можа, скочи на земята и се провря в дупката. Заслепи го ярка светлина. Зад нея се видя жълтото защитно облекло на Кали. Тя протегна ръка и когато пръстите им се преплетоха, Мърсър насмалко да изкрещи от радост. Измъкна я през тясната дупка.

Кали си свали шлема. Мърсър понечи да я предупреди, че мината може да е облъчена, но думите така и не излязоха от устата му, защото тя долепи невероятните си устни до неговите в целувка, от която дъхът му секна.

— Прости ми… — задъхано каза той, — че те оставих…

— Млъкни — заповяда Кали и го целуна още по-страстно.

Нямаха представа колко дълго стояха прегърнати на слабата светлина на електрокара. Най-после се пуснаха и Кали се усмихна.

— Професор Ахмед е прав. Ти наистина си предсказуем. Знаех, че няма да ме изоставиш.

— Ако не бях избягал, щяхме да сме затрупани и двамата.

— Реших, че си ме изоставил.

— Ужасно!

— Не съвсем. Казах ти: знаех, че ще ме измъкнеш. Докато чаках, огледах останалата част от пещерата.

Мърсър не можа да повярва. Когато осъзнаеха, че са затрупани, повечето хора се предаваха, седяха в мрака и плачеха. Но не и Кали. Тя беше изследвала.

— Намерих помещенията, където са складирали плутония. Точно както пресметнахме: седемдесет варела. Пещерите са доста големи. Разделянето им не е позволило на плутония да достигне критичната маса. Стените са погълнали част от радиацията, но положението не е страшно. Една-две години няма да си правя рентгенови снимки на зъбите и всичко ще е наред.

— Изумителна си — гордо каза Мърсър.

Кали му се усмихна и луничките на бузите й заблестяха в розово.

— Да, понякога. — Целуна го пак. — Няма смисъл да рискуваме повече. Да тръгваме.

Акумулаторите на електрокара се изтощиха, преди да стигнат до изхода, и трябваше да извървят последните осемстотин метра пеша. Кали помагаше на Мърсър, защото коляното го болеше много. Людмила беше единствената, която ги чакаше, когато излязоха от владенията на мрака. Изсумтя подигравателно, щом ги видя, но глуповатото й изражение не се промени.

— И аз се радвам да те видя — иронично подхвърли Мърсър, за да предизвика някаква реакция, но напразно.

Отидоха при останките на хеликоптера.

— Като гледам, всичко е минало добре — вместо поздрав каза Саша.

— Натъкнахме се на малко препятствие — безгрижно отвърна Кали. — Нищо особено.

— Къде са професор Ахмед и Деврин Еджемен? — попита Мърсър.

— Когато се обадиха, че хеликоптерът излита от Самара, се качиха на джипа си и заминаха. — Саша даде на Мърсър един лист. — Професорът ме помоли да ти дам това.

Мърсър разгърна бележката.

Драги докторе,

Искам да Ви се извиня, че манипулирах Вас и госпожица Стоу да ни помогнете. Моите еничари пазят аламбика от векове и ако не беше разговорът между влюбените преди десетилетия, нямаше да сме изправени пред криза. Сега обаче тя почти е овладяна отчасти благодарение на Вас. Останалото е наша отговорност. Моля да се вслушате в съвета ми и да се върнете към нормалния си живот, удовлетворени от мисълта, че сте помогнали на благородна кауза.

Нямаше подпис.

— Какво мислиш? — попита Кали, след като също го прочете.

Мърсър смачка писмото.

— Без стелата не можем да направим много, ако не държим да прекопаем половината Египет. Руснаците ще се справят с плутония и с Попов, ако съм прав за него. — Отново почувства горещината на целувката им и я погледна в очите. — А ние… ние по-добре да се върнем към нормалния си живот, както пише Ахмед.

— Точно какъвто беше преди? — закачливо попита Кали.

Мърсър стисна ръката й.

— Предвиждам една-две промени.

Арлингтън, Вирджиния

Чартърният самолет кацна на летище „Дълес“. Бяха изминали тридесет и шест трескави часа, откакто Кали и Мърсър бяха прибрани от мината от руските военни. Нямаха друг багаж освен плика с бутилки „Джак Даниълс“ — Мърсър ги купи за обеднелия си бар — и бързо минаха през митницата. Айра беше изпратил правителствена кола да ги посрещне. Бяха се споразумели да оставят първо Кали в жилището й. Последните дни бяха изтощителни и дори обещанието за зараждаща се връзка не можеше да надделее над уморените им, измъчени тела.

Мърсър се качи с нея и огледаха уютния й двустаен апартамент, за да проверят дали някой не е бил там в нейно отсъствие. Почувства се като юноша на първа среща, когато се целунаха на вратата. Слабото й тяло с дълги крайници беше кокалесто, но се вмести идеално в обятията му. Очите им бяха почти на едно ниво и двамата не ги затвориха.

— Ще се видим ли утре? — попита тя.

— И вдругиден — обеща Мърсър.

— Сутринта трябва да отида в ДОЯЗ и после ще си взема няколко свободни дни.

— Аз пък нямам работа през следващите две седмици.

Двадесетминутното пътуване до къщата на Мърсър премина в блажен унес.

Лампите светнаха и още щом отвори вратата, той чу глас. Вцепени се, но сетне позна пронизителния смях на Хари Уайт и се качи до бара по витото стълбище. Коляното му беше по-добре, но още го наболяваше. Докато минаваше през нишата с библиотеката и остъклените врати, чу друг глас и смях.

— Букър, само да не ти става навик да ми пиеш пиенето!

Букър и Хари седяха до бара с чаши в ръце пред празна купа, в която явно бе имало солети. Повлекан пък гледаше бейзболния мач, който даваха по телевизията.

Мърсър плесна Сайкс по рамото.

— Знам, че пътуването ти е било провал. Съжалявам. Как си? А хората ти? Кога се върнахте?

— Преди два часа — отвърна Букър. — И ни няма нищо, което малко лед или някой масажист да не може да оправи. Но защо пътуването ни да е било провал, по дяволите?

— Говорих с човека, който е разрушил стелата.

— Голям песимист си. Я виж това.

Мърсър се обърна. На под зад едното канапе имаше три големи раници. Той отвори първата. Беше пълна със сиви камъни. Мърсър беше толкова изтощен, че отначало не разбра какво вижда. Извади камък — обикновено парче гранит с размерите на гъба за черна дъска. Едната страна беше леко загладена. Очите му се отвориха широко. На камъка бяха издълбани йероглифи.

— Стелата не беше взривена, а разбита с чукове или приклади — обясни Сайкс. — С Ривърс и Циплицки събрахме всичко, което можахме.

Мърсър се ухили като идиот.

— Букър, имаш разрешението ми да ми изпиеш всичкото пиене. — Опита се да вдигне раницата. — Господи, сигурно тежи поне петдесет килограма.

— Най-леката раница е осемдесет и седем килограма според авиолинията, която ни взе четиристотин долара за свръхбагаж. Затова приличам на въпросителен знак, когато стана.

Мърсър бръкна в раницата и извади друг камък. Усмивката му помръкна, когато осъзна, че държи две парчета от дълъг два метра и тежък триста килограма триизмерен ребус. Подреждането на стелата щеше да отнеме месеци, ако изобщо беше възможно.

— Мърсър, я мини зад бара — подвикна Хари.

— Какво? — разсеяно попита Мърсър, остави камъните в раницата и отиде зад махагоновия бар. Всичко изглеждаше наред. Нищо не беше преместено. — Какво има?

— Нищо. Налей ми още едно питие.

— Гадняр. — Мърсър се намръщи, докато му сипваше уиски и джинджифилов сок и приготвяше водка с джин за себе си. — Как ще сглобим стелата, по дяволите?

— Не знам — отбеляза Хари. — Сериозно. Това са поне петстотин-шестстотин парчета и повечето са страшно малки. Тези, които разгледах, изглеждаха почти еднакви.

— Сутринта ще се обадя на Айра — каза Мърсър. — Той може да има представа кой да я сглоби. Криминалистите имат опит във възстановяването дори на кости. Може да направят нещо. — Гласът му не прозвуча оптимистично.

— Да му кажем ли? — обърна се Сайкс към Хари.

— Той ме нарече гадняр. Предлагам да го оставим да се погърчи още малко.

— Какво да ми кажете?

Букър продължаваше да гледа Хари. Осемдесетгодишният старец вдигна ръце.

— Предавам се. Хайде, кажи му. Обаче разваляш номера.

— Говорих с адмирал Ласко вчера, веднага щом кацнахме. Утре в девет имаме среща в Центъра за космически полети „Годард“ в Гринбелт.

— Какво има там?

— Както разбрах от Айра, магии.

Гринбелт, Мериланд, се намираше от другата страна на столицата и два часа се мъчиха по задръстеното околовръстно шосе, докато стигнат до изхода. За щастие „Годард“ беше само на две мили от магистралата и Мърсър спря ягуара си пред портала пет минути преди уговорената среща. До портала имаше туристически център. В градината бяха изложени две от първите ракети на НАСА.

— Красива украса — отбеляза Букър.

— По-хубава е от розови фламинго.

Пазачът провери документите им, погледна дали имената им са в списъка на гостите за деня, даде им пропуски и ги насочи към една нова сграда в края на Улицата на изследователите в другия край на огромната научноизследователска база. Мърсър спря на голям паркинг до едно езерце. Три патици лениво плуваха в спокойната вода.

Сградата беше тухлена, незабележителна с нищо и имаше само няколко прозореца високо на фасадата. Мъж на двадесет и няколко години с бяла лабораторна престилка ги посрещна във фоайето. Под престилката носеше черен панталон и черна тениска. Мърсър Реши, че черният микробус „Миата“ на паркинга е негов. Черната му коса беше намазана с брилянтин и пригладена назад. Изобщо не приличаше на учен, който работи за правителството.

— Доктор Джакъби?

— Алън Джакъби. Вие трябва да сте доктор Мърсър.

— Само Мърсър. — Ръкуваха се. — А това е Букър Сайкс.

— Здравейте. Викайте ми Алън. Носите ли проби?

— В колата са. Тук има ли количка?

— Разбира се.

След десет минути трите раници вече бяха в лабораторията на Джакъби: малка и претъпкана с работни станции, компютри и лъскави бръмчащи кутии, за чиито функции Мърсър можеше само да гадае.

— Трябва да призная, че когато вчера ми се обадиха от Белия дом, едва не паднах. Тук не работим на такова високо ниво.

— С какво се занимавате?

— Центърът „Годард“ е една от водещите научноизследователски лаборатории за науките за земята и космоса. Моята лаборатория прави триизмерни холограми и извършва анализ на различни материали. Приспособяваме ги за медицински или археологически изследвания.

— Мислиш ли, че ще можеш да ни помогнеш?

— Несъмнено. Дай да видя какво носите.

Мърсър отвори едната раница и започна да изважда частите на стелата и да ги слага на масата. Джакъби взе един от по-големите камъни, тежък десетина килограма и с формата на броколи.

— Ще свършат работа за демонстрация. — Занесе камъка в нещо като микровълнова фурна и го сложи вътре. Затвори вратичката, обърна се към близкия компютър и започна да трака по клавиатурата, като обясняваше: — Този уред сканира триизмерния предмет в компютъра и създава дигитално копие с точност до един микрометър или една милионна част от метъра.

— Брей — възкликна Мърсър.

— Това е нищо. В Холивуд непрекъснато използват такива машини, за да превръщат глинени модели на чудовища и космически кораби в дигитални ефекти. Моят уред обаче е много по-прецизен.

Джакъби завъртя екрана, за да им покаже какво е създал компютърът. Приличаше на камъка, само че оцветен в зелено. Ученият докосна няколко клавиша и Дигиталният камък стана сив.

— Готово.

— И сега какво? — попита Букър.

— Сега ще сканирам всеки камък в компютъра. Когато приключа, ще ви кажа каква е приблизителната форма на предмета и компютърът ще сглоби дигиталните парчета. — Изчака реакцията им и добави: — Сега е моментът да кажеш: „Брей“. Цели три години усъвършенствах неясния логически алгоритъм. Ще поискам компютърът да вземе десетки милиони решения как да подреди късовете. Авангардна технология — засмя се Джакъби. — А вие какво мислехте? Че ще лепя тия камънаци?

— Не — побърза да отговори Мърсър, за да прикрие факта, че бе мислил точно това. — Дигиталното изображение е идеално. Колко време ще отнеме?

— Ще повикам двама докторанти да свършат трудоемката работа по сканирането. Ще отнеме известно вре-ме, защото скенерите са бавни и трябва да номерираме всяко парче, щом искате да сглобим оригинала. — Леко повиши тон в края на изречението, сякаш питаше дали екипът му ще може да избегне досадната работа да състави каталог на всеки фрагмент.

— Не. Мисля, че трябва само да ги номерирате. Може да се нуждаем от реалния артефакт. — Мърсър бе решил да сглоби стелата. Мислеше, че ще изглежда страхотно в бара.

— Добре. — Джакъби сви рамене: и без това няма да върши трудната работа. — Минали сте покрай кафенето по пътя към тази сграда. Дайте ни два часа и ще видим какво ще можем да направим.

Мърсър и Букър Сайкс се върнаха в лабораторията в единадесет и половина.

— Идвате точно навреме — каза младият учен. — Тъкмо приключваме с последните парчета.

Камъните от стелата бяха наредени върху работните маси и уредите, всичките в номерирани прозрачни пликове, каквито полицията използва за събирането на веществени доказателства.

— Браво — усмихна се Мърсър.

— Забравих да попитам как е изглеждал автентичният предмет. Казаха ми, че е стела, но нямам представа каква.

— Малък обелиск, висок два метра.

— Компютърът може да извърши дигиталното сглобяване, без да знае параметрите, тъй като има само един начин парчетата да се наместят точно, но ако са ни известни размерите и формата, ще си спестим много усилия и време.

— Свърших с последния — каза единият докторант, извади последния камък от дигиталния скенер и го пусна в прозрачен плик с номер осемстотин шейсет и три.

Мърсър реши да наеме човек, който да нареди стелата.

Джакъби нарисува на екрана обелиск. — Такъв ли? — Малко по-тънък.

— Ясно. — Той въведе размерите. — Два метра. Започваме.

След миг на екрана се появи реалистично изображение на стелата. Мърсър ясно видя йероглифите на четирите страни, докато стелата се въртеше в пространството.

— Мамка му! А колко време щеше да ни отнеме, ако не знаеше колко е голяма стелата? — 0, цяла минута — самодоволно отвърна Джакъби.

Увеличи изображението и Мърсър видя местата, където Ахмед и хората му го бяха разбили. Някои парчета липсваха. Или Букър не ги беше намерил, или бяха натрошени на прах от ударите. И все пак донесените се бяха оказали достатъчно, та младият учен да реконструира мемориалната стела.

Мърсър стисна ръката му.

— Благодаря. Свърши изумителна работа. Разбрах как помагате на лекарите да възстановят натрошени кости и на археолозите да сглобяват древни грънци. Наистина забележително.

— Е, работим и за правителството, но информацията е класифицирана.

Букър Сайкс се подсмихна и се обади:

— Сглобяват взривени зони след експлозия и определят какъв тип бомба е използвана.

Джакъби пребледня.

— Откъде знаеш…

Сайкс сложи тежката си ръка на рамото му.

— Спокойно де. Единствено в това има логика.

Мърсър и Букър отидоха в Смитсоновия музей. Мърсър вече се беше обадил там, докато чакаха хората на Джакъби да сканират обелиска, и бе използвал положението си в Белия дом, за да уреди среща с един от най-добрите египтолози. Остави и съобщение на гласовата поща на Кали и й каза, че издирването е подновено.

Крехка възрастна жена с овехтяла вълнена жилетка въпреки засилващата се жега ги посрещна на стъпалата на Музея по естествена история.

— Носите ли я? — попита развълнувано. — Сигурни сте, че е била поставена от Александър Велики, така ли? Имате ли представа какво огромно откритие е това? — каза на един дъх. — Вие сте доктор Мърсър и господин Сайкс, нали?

— Точно така — усмихна се Мърсър. — А вие сте Емили Френч?

— Да. Не мога да повярвам. Напоследък в Птолемеевата египтология има толкова малко открития, да не говорим, че египтяните ги публикуват първи.

— Птолемеевата египтология?

— Да, времето, когато Египет е бил управляван от гърците, от 331 до 30 година преди Христа. Завършило е с Клеопатра, всъщност Клеопатра VII, но никой не прави филми за първите шест. О, Боже, какви ги дрънкам и аз. Елате в кабинета ми и да видим стелата… Как е възможно да е въпрос на национална сигурност? — попита тя, докато ги водеше през лабиринта от кабинети на третия етаж. — Това е древен артефакт, а не планове за атомна бомба.

Мърсър насмалко да ахне, като чу колко близо до истината е госпожа Френч.

— Не ни е позволено да го обсъждаме — отвърна Букър с най-плътния си баритон.

— Уф, ясно. — Тя ги заведе в тесния си претъпкан кабинет и се извини за бъркотията, сякаш не беше постоянно пълен с книги, учебници, купчини листове и какво ли още не.

— Не трябва да обсъждате с никого въпроса, госпожо Френч — каза Мърсър. — Написаното на стелата може да промени историята и да доведе до едно от най-големите археологически открития след Тутанкамон. Ако съм прав и находката стане публично достояние, уверявам ви, че ще получите дължимото признание.

Когато Мърсър пъхна диска в лаптопа й и стелата се появи на екрана, ентусиазмът й намаля. Тя си сложи очилата и Мърсър й показа как да върти изображението и да увеличава отделни места с мишката.

— Великолепна е — възкликна Френч. — Вижте, това е знакът за битка. Има и нещо за погребение, вероятно на цар. — Сменяше гледната точка и се взираше в монитора. Лицето й беше само на сантиметри от екрана. — Част от написаното е на старогръцки, но ето ги и йероглифите. Да видим… Пише за царско погребение… О Боже! — Френч ги погледна и очите й станаха кръгли като на бухал.

— Александър Велики — каза Сайкс. — Знаем.

— Смятаме, че стелата разкрива местонахождението на гробницата му. Била е поставена в стара мина в Централна Африка след смъртта му.

— Гробницата му? — Въодушевлението й нарасна. — Неговата?! Знаете ли колко хора я търсят от хилядолетия.

— Да — каза Сайкс.

— Можете ли да преведете надписа? — попита Мърсър.

— Разбира се. Ще ми отнеме известно време, защото йероглифите могат да се тълкуват по различни начини. По-скоро разказват история, отколкото да съставят изречение.

Мърсър й даде визитна картичка — извади я от позлатената украсена с оникси кутийка, която му бе подарила преди години наследницата на един петролен магнат. Номерът на визитката беше на телефонния му секретар затова написа мобилния и домашния си на гърба.

— Може да ми се обадите по всяко време на денонощието.

За вечеря Кали им направи спагети със сос карбонора. Заяви, че това била най-хубавата й рецепта, и те посмяха да си помислят каква ли може да е най-лошта. Разочарованието й, че не може да остане насаме с Мърсър, се смени с вълнение, когато той разказа какво са правили през деня и й показа копие на диска на Джакъби.

След като се нахраниха, седнаха в бара, наляха си бренди и заговориха за вероятностите. Според легендите гробницата на Александър Велики беше най-богатата и величествената в човешката история. Саркофагът му от злато и кристал бил най-великото произведение на изкуството в древния свят.

Телефонът на Мърсър иззвъня и всички млъкнаха.

— Да?

— Имам една добра и една лоша новина — без предисловия каза Емили Френч.

— Кажете — бавно отговори Мърсър.

Тя му обяснява пет минути какво е открила и накрая добави, че ще му изпрати целия превод по електронната поща. Той й каза адреса, остави телефона и избухна в смях. Всички се втренчиха в него.

— Та какво ти е толкова смешно? — попита Хари. Мърсър избърса сълзите си и пое дълбоко дъх.

— Разчела го е.

— Местонахождението на гробницата?

— Да. Не е погребан в Александрия, нито в оазиса Сави, както смятат някои учени. Откарали са трупа на север по Нил и са го погребали в една пещера в долината Шута.

— Значи отиваме там, взимаме аламбика и слагаме край на целия този кошмар — заяви Кали.

— Не бързай толкова — ухили се Мърсър. — Емили Френч е направила проучвания и е открила точното местонахождение на Шута. От 1970 година тя е под тридесет метра вода. Там са построили Асуанския язовир. Казах й, че въпреки това искам да отида да я видя. Тя обаче отвърна, че районът бил абсолютно недостъпен.

Асуан, Египет

Мърсър си спомни последния път, когато беше идвал в Египет. Преди няколко години бе прекарал две седмици по река Нил с една дипломатка от Еритрея, казваше се Саломе. Оттогава не беше чувал нищо за нея. Споменът извика загадъчна усмивка на устните му.

— За какво се замисли? — попита Кали.

Седяха край басейна на луксозен хотел на остров Елефантин в средата на бавно течащия Нил. Туристически корабчета и лодки с триъгълни платна браздяха водите на реката между тях и град Асуан.

— Идвал съм тук с една дама — отвърна той. Не искаше да скрие истината с лъжа, съшита с бели конци, каквито и да бъдеха последиците.

— Щастливка — отбеляза тя. — Дошла е на романтична почивка, а аз трябва да търся стари гробници и мръсни бомби.

Ако не друго, Кали очевидно поне не беше ревнива.

Букър се приближи до масата им. Беше с черна тениска и къси панталони. Изглеждаше внушително, както винаги, дори малко застрашително. Седна и изпъшка: гърбът още го болеше.

— Намерих яхта.

— Идеално.

Мърсър бе казал на Айра Ласко за местонахождението на стелата и адмиралът бе докладвал на президента. Два часа по-късно Айра се обади на Мърсър и му каза, че все още не искат да намесват египетското правителство. Истината беше, че изобщо не искаха да намесват египтяните, стига да беше възможно. Според условията на международните закони гробницата и всичко в нея принадлежеше на Египет. Никой в администрацията не искаше да види още една близкоизточна държава с ядрен потенциал. Отношенията с Кайро бяха добри, но това не означаваше, че в бъдеще не може да се влошат. Като в много други арабски нации, сред египтяните също имаше фундаменталисти, които изгаряха от желание да превърнат страната си в теокрация.

Така че се реши Мърсър, Кали и Букър да пътуват до Египет като туристи и първо да разузнаят потопената долина. И ако е възможно, президентът искаше да отмъкнат аламбика. От приятелско посещение в Кипър беше отклонен ракетоносач, който щеше да мине транзитно през Суецкия канал. Ако успееха да вземат аламбика, щяха да се срещнат с кораба на пустинния бряг на Червено море. На този етап местонахождението на гробницата на Александър Велики щеше да бъде разкрито по такъв начин, че да извлече политически дивиденти за Съединените щати. Ако тримата не можеха да вземат аламбика тайно, дипломатите щяха да измислят друго решение.

Въпреки че началото на долината Шута беше само на половин миля от брега на язовир „Насър“, Мърсър реши да използват яхта, вместо самолет, за да стигнат до потопената гробница. Трябваше да носят много неща и не вярваха, че чартърните компании ще запазят действията им в тайна.

Така че сутринта Букър беше отишъл да търси яхта. — Каква е? — попита Мърсър.

Сайкс се ухили.

— Дано да си гъст с правителството, защото единствената, която ще ни свърши работа, е „Рива“.

Мърсър беше запознат с италианския производител на луксозни яхти и можеше да си представа какъв е наемът.

— Колко плати все пак?

— Осемнадесетметрова „Меркурий“. Има компресор за презареждане на акваланги, за което, разбира се, платих допълнително. Според търговския агент максималната й скорост е четиридесет възела и беше свободна само защото двойката германци, които са я били наели за тази седмица, се натъкнали на малък проблем: съпругът заварил жена си в леглото с деловия си партньор. И тъй като не искаме да използваме екипаж на собственика, цената е само две хиляди долара на ден.

Кали изтръпна.

— Адмирал Ласко ще трябва да прояви доста изобретателност, за да обясни това на следващото обсъждане на бюджета.

Мърсър си сложи слънчевите очила и попита:

— Кога може да тръгнем?

— В момента пълнят резервоарите.

Освободиха трите стаи — Мърсър плати с кредитна карта — и отидоха с ферибот до пристанището за яхти. Уличните търговци ги наобиколиха: държаха да им продадат статуетки, пощенски картички, тениски и какви ли не други сувенири. До пощата се бяха наредили таксита. След десетина минути вече минаваха по стената на язовира, дълга две мили грамада, преграждаща Нил.

Построеният за един милиард долара през шейсетте години на двайсети век язовир бе финансиран частично от Съветския съюз в политическа маневра за влияние в региона и от приходите на Египет от Суецкия канал. За да се отвори пространство за огромното водохранилище с площ хиляда и петстотин квадратни мили, в Северен Судан и Южен Египет бяха изселени сто хиляди нубийци, повечето в неплодородни земи. Двадесет древни храма и светилища бяха демонтирани и построени отново на безопасно ниво над водата. Безброй други древни обекти бяха залети и непроучени.

Язовирът сдържаше водите на Нил да не излизат от коритото и да наводняват селата по поречието, но пък не позволяваше на богатите на хранителни вещества наноси да стигнат до нивите и това налагаше вноса на милиони тонове торове годишно. Крехката делта на Нил постепенно ерозираше без запълването с пръст от вътрешността на Африка и замърсяването със сол от Средиземно море беше стигнало чак до Кайро.

Спряха на пристанището на десет мили южно от стената. Мърсър плати на шофьора, а Букър извади чантите им от багажника. Водите на язовир „Насър“ бяха тъмносини и спокойни, оградени от пустинни хълмове, тук-там осеяни с палми. Това напомни на Мърсър за язовира „Пауел“ в Юта. Още нямаше десет сутринта, но слънцето печеше безмилостно.

Търговският агент поздрави Сайкс като брат, когото не е виждал отдавна, и нареди на двама души да занесат багажа им до пристана. Сред шлеповете, моторниците за водни ски и тридесетметровите туристически кораби „Рива“ изглеждаше като чистокръвен жребец в стадо шетландски понита.

Яхтата беше широка, но с дългите си елегантни линии приличаше на копие. Имаше платформа за гмуркане, а над главната каюта — открита рубка. Корпусът беше боядисан в черно, а надстройката и сводът на радара бяха снежнобели. Двигателите бяха МАН, хиляда и триста конски сили. Изглеждаше съвсем нова. Името и „Изида“, беше написано със златисти букви на носа.

Кали щипна Букър по бузата и погледна Мърсър.

— Знаеш как да се държиш с дамите. Мърсър щеше да наеме лодка с весла.

— Да де. И щеше да ме накара да греба — засмя се Сайкс.

— Никакви бунтове на борда — изсумтя Мърсър. Раболепният търговски агент тръгна да им показва яхтата. Демонстрира как се изважда малката надувна лодка, показа им компресора и водолазната екипировка. Вътрешността на яхтата беше елегантна като външността. Мебелите бяха тапицирани с естествена кожа, двете бани бяха облицовани с мрамор, леглата бяха с копринени чаршафи. Камбузът беше малък, но функционален, а хладилникът беше пълен. Имаше и други запаси. Мърсър намери най-различни алкохолни напитки в барчето и заяви, че е доволен.

Агентът носеше безжично устройство за плащане и щастливо прокара през процепа кредитната карта на Мърсър. Дори да имаше въпроси за двамата мъже и жената, които щяха да плават цяла седмица сами на яхтата, ги запази за себе си.

— Само като си помисля колко много пари похарчи — каза Букър.

— Когато приключим тук, ще имам достатъчно за полет с космическа совалка.

В главната каюта на носа имаше голямо легло и баня и Кали веднага си я поиска. Сайкс вече беше хвърлил чантата си в другата голяма каюта и остави за Мърсър единичното легло в каютата в ъгъла. Ухили се и кимна към затворената врата на главната каюта.

— По дяволите, просто отиди там. Мърсър се усмихна печално.

— Имам чувството, че ако не беше ти, щяха да ме поканят.

Сайкс поклати глава.

— Откачени бели!

Мърсър хвърли брезентовата си чанта на леглото, преоблече се в къси панталони и тениска с емблемата на Пенсилванския университет и излезе на палубата. След малко дойде и Кали. Беше по сандали, шорти и горнище на бански. Червените й коси падаха на раменете в блестящ водопад. Мърсър я виждаше за пръв път разсъблечена и разбра, че не е оценил правилно тялото й. Гърдите й бяха малки, но идеално оформени, а краката й изглеждаха безкрайно дълги. Кожата й беше безупречно гладка.

— Съжалявам — засмя се тя. — Обаче Букър е с нас и… не се чувствам удобно.

— Няма нищо — отвърна Мърсър, приближи се до нея и вдъхна уханието на лосиона й против слънчево изгаряне с аромат на тропически плодове. — Ако не те доведа до оргазъм с викове в първите пет секунди, той няма да чуе нищо.

Кали го плесна закачливо.

— Прасе.

Търговският агент — още стоеше на кея — успя да развърже въжетата, без да откъсва очи от Кали. Мърсър включи двигателите и изкара яхтата от пристана. Около тях имаше много лодки, предимно риболовни, и един туристически кораб, който се връщаше от редовната си шестдневна екскурзия до Абу Симбел. Мърсър поддържаше скорост от десет възела и въртеше кормилото, за да свикне с реакцията на яхтата. Изненада се, като установи, че е бързоподвижна като джет.

Неколцина туристи от кораба им махнаха, докато минаваха, но рибарите или не им обръщаха внимание, или ги оглеждаха със зле прикрита завист. Движението се разреди, когато се отдалечиха от брега, и Мърсър увеличи скоростта. Яхтата реагираше мигновено и колкото повече Мърсър искаше от нея, толкова повече му даваше. Накрая се плъзгаха по водата с тридесет и осем възела.

Смехът на Кали отекна над рева на моторите и свистенето на вятъра.

— Жестоко! — изкрещя тя.

Гърдите и гърлото й бяха поруменели, устните й бяха разтворени, очите й блестяха. Приливът на адреналин очевидно я възбуждаше. Мърсър също го почувства, отново прокле присъствието на Букър и погледна през рамо. Сайкс му намигна подигравателно.

Плаваха встрани от туристическите маршрути и водите сякаш бяха техни. Мърсър обядва на щурвала, наслаждаваше се на залците питка, намазани с пюре от нахут, сусам, лимонов сок и чесън, които Кали му пъхаше в устата. И въпреки че бирата беше създадена в Египет преди хиляди години, в днешната мюсюлманската страна нямаше модерни пивоварни, така че се задоволиха с италианска „Перони“ от хладилника.

Букър и Кали се редуваха да го сменят на кормилото. Кали си облече широк памучен панталон и тениска, за да се предпази от слънцето, сложи си бейзболна шапка, за да прибере разрешените си от вятъра коси.

В шест и половина се насочиха на запад, сякаш гонеха слънцето, което се скриваше зад пясъчния хоризонт и оцветяваше пустинята около големия залив пред тях в стотици оттенъци на червено и виолетово. Кали бе особено красива на аления му блясък.

Според глобалната система за позициониране на яхтата долината Шута се намираше в края на дългия залив, разрязващ Нубийската пустиня като кама. Крайбрежието се състоеше предимно от скали от пясъчник, спускащи се към водата. Районът не беше населен и нямаше следи, че някога някой е живял тук. Оскъдната растителност, вкопчила се в хълмовете, оцеляваше единствено благодарение на изпаренията от язовира.

Навлизаха в област, пуста като луната и още по-малко изследвана.

Мърсър неочаквано намали.

— Защо забавяш? — попита Кали.

Той посочи напред. Срещу тях идваше катер. Едва ли хората на него бяха рибари или туристи.

— Сещаш ли се за онази сцена във филмите на ужасите, когато някой неизменно казва, че има лошо предчувствие?

— Да.

— Е, и аз имам лошо предчувствие.

Букър се качи от камбуза, където приготвяше вечерята.

— Пристигнахме ли?

— Имаме компания.

— Поли?

— Вероятно. Имал е време да направи снимки на стелата, докато хората на Дайс опустошаваха селото. И тук е единственото място на земята, където може да намери природен плутоний.

— Как ще разиграем картите? — попита Сайкс. Мърсър клекна зад таблото с контролните уреди, за да не го видят.

— Поли не те познава, така че като видят чернокож, ще ни оставят на мира. Вие двамата сте на меден месец. Аз отивам да се скрия. — Слезе приведен по стълбите на кърмата и изчезна.

Когато катерът се приближи на стотина метра, Букър прегърна Кали. Катерът беше дълъг седем-осем метра и боядисан във военно сиво. На борда имаше двама мъже с униформи. На коланите им висяха кобури.

Единият каза нещо, но вятърът отвя думите му и той направи знак на Сайкс да изгаси двигателите.

— Какво има, мой човек? — извика Букър с глас на изпълнител на хип-хоп.

Онзи заговори на арабски.

— Не чактисвам. Говори на английски, мъжки.

— В района се провежда военно учение. Трябва да напуснете незабавно.

Сайкс огледа безлюдното крайбрежие.

— Не виждам никакво учение.

— Колко души сте на борда?

— Само аз и булката. Катерът се приближи до яхтата и другият мъж скочи на нея.

— Какво правиш бе? — извика Букър. Мъжът на патрулния катер извади пистолета си и го насочи към главата на Сайкс. Той вдигна ръце и се усмихна.

— Добре де, добре. Успокой се. Само гледай да не ме гръмнеш. Щом искате да разгледате яхтата, заповядайте.

Мъжът, който се бе качил на борда, огледа каютите, надникна в гардеробчетата и под леглата и провери всяко място, достатъчно да се скрие човек. Излезе, качи се на мостика, погледна гневно Сайкс и Кали и скочи на катера. Каза нещо на другия и поклати глава.

— Напускайте веднага — извика онзи. Букър отново се ухили широко.

— Както кажеш, брато.

Рязко увеличи тягата и завъртя кормилото. Вълната след яхтата разклати катера на египтяните и ги принуди да се вкопчат в перилата, за да не паднат във водата. Сайкс намали и насочи вниманието си право напред, а Кали крадешком огледа патрулния катер. Той остана няколко минути на мястото, където се бяха срещнали, та египтяните да се уверят, че никой не е скочил от „Рива“, за да се скрие във водата, после отплава в противоположната посока.

След като се отдалечиха на безопасно разстояние, Мърсър се появи и каза:

— Все още сме живи, затова всичко мина добре, нали?

— Къде се беше скрил? — попита Кали. — Онзи провери навсякъде.

— В отделението за надувната лодка на кърмата. Той мина покрай мен, но изобщо не забеляза капака. Какво мислите за тези двамата?

— Казаха, че в района се провежда военно учение, но не бяха военни — отвърна Букър.

Кали го погледна.

— Така ли? Мен ме заблудиха.

— Униформите на египетската армия са като на британската. Тези двамата бяха с американски бойни облекла, нямаха отличителни знаци, а и коланите с кобурите им не бяха еднакви. Освен това катерът им е цивилен, съвсем наскоро е боядисан в сиво. Покрай ватерлинията имаше бели петна.

Мърсър се замисли. Планът им да се вмъкнат и измъкнат незабелязано се беше провалил. Поли отново го беше изпреварил. Едноокият наемник очевидно имаше екип, работещ в пустинята, след като беше видял стелата. А вече може би бяха съвсем близо до намирането на гробницата на Александър Велики и смъртоносния аламбик.

— Трябва да разберем какво става там.

Язовир „Насър“, Египет

— Повтори — каза Поли по радиото, което пращете в ръката му.

— На яхтата има двама — отвърна водачът на патрулния катер. — Мъж и жена.

— Националност?

— Американци.

— Мърсър — изсъска Фейнс. — Метър и осемдесет, мускулест, но не едър, и с черна коса и сиви очи, нали?

— Не. Беше грамаден, почти два метра. Много як. И беше чернокож.

Поли не знаеше какво да мисли. Беше малко разочарован, че не е бил Мърсър. Американецът със сигурност беше осъзнал значението на стелата, беше се върнал да я снима и бе поръчал да преведат надписа. Това би го довело тук. Дали се беше отказал?

— Сигурен ли си, че на борда няма друг?

— Да. Тафик претърси много внимателно.

— Добре. Пуснете ги да си вървят и им кажете да не се връщат.

— Слушам.

Фейнс закачи предавателя на колана си и огледа малкия палатков град за петдесетината работници и пазачи, уредени от Мохамед бен Ал-Салиби. Повечето бяха саудитски араби, обучени в лагерите на Ал Кайда в Пакистан и Сирия. Поли си беше спечелил ако не уважението им, то поне страха им още първия ден, когато един се изплю в краката му, след като получи заповед. Фейнс безцеремонно го застреля и чрез преводача обясни на останалите, че пазачът не е мъченик, а нагъл глупак, който в негово лице би трябвало да види съюзник, а не враг.

Щом стана ясно, че акцията в Новоросийск не е постигнала желаните резултати, Салиби помоли Фейнс да му намери Аламбика на Скендербег. Самата молба на саудитския арабин не го трогна, но след обещанието за още двадесет милиона долара Поли се съгласи. Все пак каза на Салиби, че няма гаранции.

Отиде в Одеса и оттам се качи на самолет за Кайро. Салиби му беше казал името на един оперативен агент на Ал Кайда, който можел да набави всичко необходимо и да намери преводач да разчете надписа на снимките на стелата. Разбира се, след това ученият трябваше да бъде убит, за да се осигури мълчанието му. Поли най-много се забави, докато открие хора с опит на водолази, след като разбраха, че гробницата е под водата на язовир „Насър“.

Когато обаче пристигнаха, установиха, че няма да се наложи да се гмуркат. През петте века, откакто хората на Скендербег бяха върнали аламбика в гробницата на Александър Велики, земетресение беше напукало хълмовете над наводнената долина Шута. Повечето пукнатини бяха малки, но имаше едно дълбоко дере, прекалено право, за да е природно образувание. Поли веднага се сети, че това е тунел и че земният трус е срутил част от покрива му. Изпрати работници да разкопаят върха на падината, където предполагаше, че таванът на тунела е останал непокътнат. Вече бяха изкопали два метра.

Корабът, който щяха да използват като платформа за гмуркане, дванадесетметров шлеп, купен в Асуан, беше закотвен близо до брега. Бяха взели и два катера, за да не позволяват на рибарите и туристите да се приближат.

Бен Ал-Салиби излезе от палатката си. Изглеждаше много елегантен с красивото си смугло лице и широката бяла национална носия. Всички го поздравяваха почтително, някои докосваха краищата на робата му. Може и да бяха фанатици, но знаеха кой държи парите.

— Кой се обади? — попита Салиби.

— Катерът е спрял яхта на пет мили оттук. Туристи.

— Аха. — Салиби огледа лагера. Бяха свършили изумително много работа за толкова кратко време. Палатките бяха разпънати, кухнята работеше, мъжете вече се занимаваха с възложените им задачи. — Колко време мислиш, че ще продължи работата?

— Не знам. Тунелът може да е под само педя или под петнадесет метра. Възможно е и да греша, което означава, че ще се наложи да се гмурна и да потърся входа на пещерата. Трябва да си подготвен за вероятността, че е затрупана от земетресението и може би изобщо няма да я намерим.

— Знам, Аллах да ни благослови. — Салиби се втренчи в залива и продължи замечтано: — Провалихме се в Новоросийск, защото планът ни не Му хареса. Не беше удар, достоен за нашите възможности. Когато намериш аламбика, ще ударим право в сърцето на проблема.

— Къде? — попита Фейнс, изпълнен с любопитство към дълбините на извратеността, на която беше способен Салиби. Отлично разбираше, че саудитецът го прави за политическа изгода и икономически предимства, а не в името на религиозна кауза, но му беше интересно как Салиби изопачава мотивите си, за да убеди всички, че изпълнява Божията воля.

— Турция е ключът. Водачите й са светски безбожници и не дават пукната пара за шериата, благословените закони на исляма. Ако успеем да накараме народа да разбере, че правителството му не го защитава, хората ще се вдигнат на бунт, ще отхвърлят игото на западното влияние и ще се върнат към вярата.

Фейнс си помисли, че това ще даде на Салиби възможност да спре милионите барели, течащи по петролопроводите в страната, и да използва Босфора като преграда, за да не позволява на танкерите да влизат в Черно море.

— Става дума за душите на турците, защото те мислят, че жените трябва да имат права и че вярата и държавата трябва да са разделени. Правим го заради освобождението на един народ и възможността да почувстват любовта на Аллах. Иска ми се да можех да се присъединя към мъчениците, които ще умрат в Истанбул, защото славната им смърт ще доведе до революция и ислямът ще бъде издигнат на полагащото му се място.

— Смяташ да използваш плутония в Истанбул?

— Да. Ще е като в Русия, но този път няма да се провалим.

Поли изобщо не се замисли за четиринадесетте милиона жители на града на двата бряга на Босфора. Сви рамене и каза:

— Както искаш. Стига да си доволен.

Мърсър изключи двигателите и хвърли котва в един уединен залив на двадесетина мили от мястото, където ги бяха спрели. Обгърна ги тишина. Вече бяха измислили план и по сателитния телефон бяха уведомили Айра Ласко за положението. Той се съгласи, че трябва да разузнаят, преди да докладват на президента.

Вечеряха в уютния ъгъл на камбуза и после се преоблякоха в черни дрехи. Мърсър се зачуди дали подсъзнателно не са били убедени, че това може да се случи, защото всички си бяха донесли облекло, подходящо за нощна операция. Изчакаха още час, докато и последните лъчи на слънцето не угаснаха, и извадиха малката надувна лодка.

Натоварена с тях и водолазната им екипировка, гумената лодка потъна до планшира. Единствените им оръжия бяха един дванадесетсантиметров нож и един чук, който Букър беше намерил сред инструментите на яхтата.

С помощта на преносима глобална система за позициониране се приближиха на две мили от мястото, където ги беше спрял катерът. Сайкс намали скоростта и безшумно придвижи лодката още миля напред.

— Тук е добре — прошепна Мърсър.

Букър изкара лодката на брега и Мърсър я издърпа от водата.

— Да вземем ли аквалангите, или да ги оставим?

Трябваше да пренесат тридесет килограма екипировка две мили по неравната пустиня, но пък щяха да си разпределят товара.

— Да ги оставим засега. Ако ни потрябват, ще се върнем.

Сайкс имаше дългогодишен военен опит и тръгна пръв. Мърсър беше последен. Вървяха на разстояние един от друг по песъчливата земя. Луната изгря и обля пейзажа в млечнобяла светлина.

Не се чуваха никакви звуци освен стъпките им.

Изведнъж Букър вдигна ръка и се хвърли на земята. Направи го толкова умело, че сякаш изчезна. Мърсър и Кали забързаха натам и стигнаха до плитко дере, което сигурно не беше виждало вода цял век. Мърсър надникна над брега и видя отражението на луната в язовира — потрепваща бяла линия, простираща се чак до хоризонта. По-наблизо блестяха светлините на набързо построен лагер. Имаше десетина палатки. На брега беше закотвен катер, също като онзи, който ги беше спрял, по-нататък в залива имаше шлеп — и на него май имаше човек зад тежка картечница.

Сайкс подаде бинокъла си на Мърсър.

Мърсър се вгледа внимателно и забеляза въоръжени мъже около лагера. На катера също имаше пазач. Няколко души бяха насядали в кръг и слушаха един човек, който явно бе приковал вниманието им.

— Единствено въздушен удар може да ги довърши всичките — прошепна Букър толкова близо до ухото на Мърсър, че той усети дъха му.

Мърсър кимна. Гледаше хората на Фейнс, които копаеха близо до залива. Изкопът беше осветен от прожектори. Мъжете извличаха кофи с пясък и кал от дупката — прав ров, простиращ се чак до водата. Мърсър продължи мислено линията и осъзна, че води право към дъното на долината, точно където според надписа на стелата беше входът на гробницата на Александър Велики. Замисли се за посещението си в Египет преди години. Беше обиколил Долината на царете заедно със Саломе и сега си спомни, че древните египтяни изкопавали дълги тунели в планините, за да погребат фараоните си. Представи си как вероятно е изглеждала долината Шута, преди да бъде залята от водата на Асуанския язовир. Сигурно бе приличала на легендарното гробище на египетските царе.

— До утре или вдругиден ще намерят аламбика — тихо каза Мърсър. — Според мен тунелът не може да е по-дълбоко от три-четири метра.

— Какво ще правим?

— Зависи от Айра. Ние тримата не можем да направим нищо. Те са си цяла малка армия.

— Ами ако сте повече от трима?

Гласът се чу зад тях. Мърсър рязко се обърна и със светкавично движение извади ножа. Ибрахим Ахмед се беше приближил толкова тихо, че дори Букър не го бе чул. Беше облечен с неизменния си черен костюм дори в пустинята и благоразумно си беше сложил черна риза и вратовръзка. Зад него имаше още петима мъже с черни камуфлажни дрехи. Всички държаха модерни автоматични оръжия. Мърсър позна протежето на Ахмед Деврин Еджемен. Младият учен стеснително кимна за поздрав, когато срещна погледа му. Беше въоръжен до зъби, но Мърсър все пак не го виждаше като боец.

— Трябваше да се досетя, че ще намерите начин — каза Ахмед шепнешком. Възхищението му беше очевидно.

— А аз трябваше да се досетя, че ме излъгахте, че не знаете къде е гробницата на Александър Велики. — Мърсър не се изненада, че го вижда. — Откога сте тук?

— Изпратих двама души над входа на гробницата, след като Фейнс се обърна към мен преди няколко месеца. Пристигнах днес следобед.

— Той ще намери гробницата съвсем скоро. Ахмед изглеждаше засрамен.

— Да. Надявах се да доведа още хора, но се налага да атакуваме тази нощ.

— Да не сте полудели? — изсъска Кали. — Те са поне петдесетима, а вие сте само шестима.

— Хариби Дайс имаше над сто души — отвърна Ибрахим.

Мърсър си спомни жестокостта на атаката, когато двамата с Кали чакаха да ги екзекутират. По негова преценка Дайс имаше най-малко сто и петдесет бойци. Екипът на Ахмед ги бе избил до последния човек само за минути.

— Вие шестимата ли бяхте? — Не можеше да повярва.

— Деврин беше в Истанбул. Бяхме само петима. Доктор Мърсър, еничарите са военен орден. Цял живот се обучаваме в изкуството на войната.

— Мърсър ми разказа какво сте направили в Африка — рече Букър. — Но премахването на шайка пияни и дрогирани хлапета не е същото като да се изправиш пред петдесет закоравели в битки терористи.

— Нямаме избор — отговори Ибрахим. — Тази история трябва да свърши тук и сега.

— Това е самоубийство — заяви Кали. — Знаете на какво са способни тези фанатици. Ще се самовзривят, ако решат, че ще убият дори само един от вас.

— Той е прав, Кали. Няма друг избор — рече Мърсър. Не можеше да повярва какво се готви да каже, но се обърна към Ахмед. — И аз ще участвам. Какъв е планът ви?

Но още преди Ибрахим да обясни стратегията си, от лагера на Поли се чу силен вик. Всички погледнаха натам. Неколцина души подскачаха, крещяха и победоносно размахваха лопатите над главите си. Пазачите разбраха, че копачите са открили търсеното, и започнаха да стрелят във въздуха. Фейнс излезе от една палатка, разпъната малко встрани от останалите. Беше само по гащи и ботуши и гърдите му се белееха на слабата светлина. Бяха невъобразимо широки. Ръцете му бяха дебели като стволове на дървета.

Мъжът, който говореше на групата терористи, се изправи и тръгна към Поли.

— По дяволите! Стигнали са до гробницата.

Ахмед не гледаше ликуващите работници, а се беше втренчил в човека с широката бяла роба. Устните му бяха стиснати, черните му очи блестяха гневно.

— Ал-Салиби!

— Човекът, финансиращ операцията? — попита Кали.

— Онзи, който работи за ОПЕК?

— Той използва исляма, за да увеличи богатството и властта си — с омраза каза Деврин.

Фейнс навлезе в ликуващата тълпа, като разблъскваше бойците на Ал Кайда. Ал-Салиби го настигна и го плесна по рамото, ухилен до ушите. Поли изглеждаше доволен от себе си, че е измислил плана за лесния достъп до гробницата.

— Ти успя, приятелю — поздрави го Салиби.

Фейнс си помисли, че арабинът изобщо не може да му е приятел, но не каза нищо.

Дупката беше квадратна, със страни метър и двадесет, и вътре се сипеше пясък. Стените на тунела долу бяха облицовани с каменни блокове. Поли ги освети с фенерчето си и видя, че са изрисувани с йероглифи. Подът беше наводнен — водата сигурно се беше процеждала през скалите цяла вечност. Той извика да му дадат въже, завърза единия край около близката скала и хвърли другия в дупката. Спусна се долу само на ръце и стъпи на дъното. Водата стигаше до гърдите му. Тунелът беше висок четири-пет метра и също толкова широк. Фейнс освети с фенерчето срутилите се от тавана камъни. Напред лъчът чезнеше в мрака.

Поли нареди да спуснат в тунела прожектори и да отидат в палатката му и да му донесат ризата, гайгеровия брояч и акваланги в случай, че им потрябват. След десетина минути всичко беше готово. Ал-Салиби се преоблече в по-практични дрехи и се присъедини към Поли в древния тунел заедно с двама от най-доверените си бойци.

Всеки квадратен сантиметър от стените и тавана беше изрисуван с йероглифи, изобразяващи разкази за създаването на Египет и в памет на пътуването към смъртта на Александър Велики. Боите бяха свежи и ярки като в деня, когато майсторите занаятчии ги бяха нанесли. Единият терорист сръга другаря си и се направи, че изстъргва лицата на боговете с бойния си нож. Онзи се изсмя на безсмисленото светотатство.

Поли завърза аквалангите за въжето и тръгна по тунела, държеше халогенния прожектор високо над главата си. Арабите го последваха.

— Трябва да действаме незабавно — каза Ибрахим. — Те ще натоварят аламбика веднага щом го извадят, и ще го откарат.

— Имаме яхта.

— Така ли? Отлично. За колко време можете да я докарате тук?

Мърсър пресметна наум, добави още тридесет минути и си погледна часовника.

— В два след полунощ.

— Да, може да ни потрябва — замислено каза Ахмед. Мърсър погледна Кали.

— Ще се справиш ли?

— Отново ли се опитваш да ме предпазиш? — попита тя.

Беше права. Мърсър не я искаше близо до схватката. Досега бяха имали късмет, но нещата започваха да стават сериозни като в Африка. От друга страна, присъствието на Кали по време на атаката нямаше да се отрази на крайния изход от сражението, затова нямаше смисъл да я излага на опасност. В следващия миг се запита дали го прави за нея, или заради себе си. Спомни си окървавеното тяло на Тиса в обятията си, докато спасителният хеликоптер ги издигаше от потъващия кораб. Тя така и не го чу, когато й каза, че я обича.

— Наистина ли искаш да си тук, когато нападението ни се провали?

— Ати?

— Не. Но се чувствам длъжен да се бия.

— Мислиш ли, че и аз не изпитвам същото? — троснато попита Кали.

— Не става дума, че искам да те предпазя. Загубих един човек, когото обичах. Няма да го преживея, ако отново се случи.

Тя нежно го погали по бузата.

— Добре. Но не забравяй, че аз не съм като нея и че не можеш винаги да си до мен и да ме браниш.

— Знам — измънка Мърсър. Не можа да измисли какво друго да каже.

— Ще дойда точно в два.

— Ако видите, че се опитват да избягат с катера, спрете ги — каза й Ахмед, прошепна нещо на един от хората си и той й даде автоматичен пистолет. Останалите пък почнаха да дават част от мунициите си на Мърсър и Сайкс.

Кали пък погледна Мърсър, но не го целуна.

— Успех.

— И на теб.

— Тя е невероятна, пич — прошепна Букър, след като Кали изчезна в мрака със системата за глобално позициониране. — И сто на сто е страстна, не я ли виждаш, че е червенокоса.

Мърсър не отговори. Опитваше се да избие от главата си разговора и да се съсредоточи върху предстоящата задача. Не го интересуваше, че се намират на няколко крачки от най-голямото съкровище в човешката история, чиято стойност беше неизмерима в пари. Нито фактите, които гробницата щеше да разкрие за най-великия военен стратег в човешката история. Александър Велики собственоръчно бе начертал карта на древния свят, бе определил границите, които съществуваха и до днес. Не — Мърсър мислеше само за мига, когато щеше да попречи на Поли Фейнс и спонсора му да вземат аламбика. Нека археолозите правят каквото искат с него, след като всичко свърши. Тази нощ трябваше да предотврати геноцид.

— Какъв е планът? — повтори той.

— Десет минути, преди госпожица Стоу да се върне, ще нападнем лагера — отвърна Ахмед.

— Фронтална атака?

Ибрахим кимна. Мърсър и Сайкс се спогледаха и поклатиха глави.

— Може да направим нещо по-добро — каза Букър.

В един и половина веселието, обзело лагера, все още не беше стихнало. Мъжете разговаряха оживено и надничаха в дупката, несъмнено развълнувани от обещанието да сеят смърт. Мърсър и Деврин бяха заели позиция на петдесет метра от кухнята, а Сайкс се беше промъкнал до брега на язовира. Задачата му беше да извади от строя шлепа. Ако не успееше, пазачът на борда можеше да превърне лагера в касапница с картечницата.

За пръв път през живота си Мърсър изгаряше от нетърпение да се сражава. Искаше да отмъсти на Поли, на Ал-Салиби и на хората, които мислеха, че масовото унищожение е най-голямото желание на техния бог. Адреналинът, прииждащ в организма му, беше познат и възбуждащ като дълго чакана доза на наркоман. Той виждаше идеално в мрака, усещаше лекия полъх на ветреца върху кожата си и чуваше плискането на вълничките в брега. Долавяше аромата на подправките от кухнята, сякаш стоеше до печката.

Ахмед му беше дал „Хеклер и Кох“, компактна 5.56 милиметрова щурмова карабина, комплектована с четиридесетмилиметров гранатомет. В джобовете си носеше четири резервни пълнителя с по двадесет патрона и две гранати. Въпреки че не познаваше добре оръжието, Мърсър беше убеден във възможностите му.

Погледна си часовника за пети път за пет минути, по-скоро притеснен, отколкото нервен. Букър вече трябваше да плува към шлепа. Мърсър погледна натам, но не видя нищо, дори най-малка вълничка.

Сайкс плуваше бавно и предпазливо. Шлепът беше на петдесет метра от брега. Пазачът гледаше към огньовете на лагера и вероятно съжаляваше, че пропуска празненството.

Букър заобиколи шлепа, за да се качи откъм обърнатата към язовира страна. Един прозорец светеше и от него се разнасяше арабска музика. Сайкс се промъкна по-близо до кърмата, възможно по-далеч от пазача. Шлепът беше с дървен корпус и хлъзгав. Той протегна ръце към перилата, безшумно се измъкна от водата и запълзя по палубата. Не се чу нито звук, движенията му бяха плавни и безшумни.

Квадратната надстройка заемаше по-голямата част от палубата. От трите страни имаше тясна платформа. Единственото открито пространство беше задната палуба, където стоеше картечарят. Сайкс стигна до светещия прозорец и надникна през мръсното стъкло. На масата седяха двама араби и четяха Корана, трети спеше на окъсан диван.

Букър очакваше, че на шлепа ще има повече от един човек, но не и четирима, пък и не знаеше дали в каютите не спи още някой. По време на бойна мисия той следеше точно колко секунди минават. Имаше две минути, преди хората на Ахмед да започнат атаката.

Не помнеше колко души е убил във военната си кариера. Беше изчислил, че само за една нощ в Могадишу стотина бунтовници бяха покосени от оръжията му, но нямаше да забрави единадесетте, които закла. Кошмарите му бяха пълни с всяка подробност на смъртта им, от миризмата на съдържанието на стомасите им до топлината на кръвта им. Още усещаше на дланта си брадясалото лице на пазача, когото беше убил в хасиендата на един наркобарон. Още чуваше хриптенето, когато преряза гърлото на един севернокорейски моряк, който пазеше миниподводница, пълна с експлозиви. И очите им. Винаги бяха с него, независимо дали беше буден, или спеше.

Бавно, без да издава звук, Букър извади ножа, който му беше дал един от еничарите.

Мърсър се вмъкна в палатката, където беше кухнята. Ослуша се. Хъркаше само един човек. Луната се беше скрила и беше тъмно като в рог. Малката крушка на печката обаче светеше и му позволи да види, че има още една печка, няколко големи пластмасови бидона с вода и маси. На леглото до стената спеше човек, вероятно готвачът. Дрехите му бяха сгънати до килимчето за молитви. До леглото беше закачен автомат АК — 47.

Мърсър безшумно се приближи до леглото, взе кефията на мъжа и се забули с нея, за да скрие лицето си. Погледна си часовника. Една минута.

Въпреки че беше член на терористична групировка, човекът беше само готвач. Вероятно му бяха възложили тази задача, защото не беше способен боец. И колкото и да се опитваше да разсъждава разумно, Мърсър не можеше да го убие хладнокръвно. Така че стовари приклада на карабината си върху черепа му, но само толкова, колкото онзи да изгуби съзнание. Завърза ръцете му зад гърба с ремъка на калашника и тъкмо щеше да напъха някакъв парцал в устата му, когато усети движение. Обърна се рязко и вдигна карабината. Пред него стоеше Деврин.

— Много се забави. — Турчинът видя какво е направил и бързо пристъпи към леглото. Забеляза, че готвачът е в безсъзнание, и погледна Мърсър. — Точно затова никога няма да ги победите — каза Деврин и безцеремонно заби нож в гърдите на готвача. — Те са безпощадна значи и ние трябва да сме безпощадни.

Избърса острието в чаршафа и прибра ножа в ножницата.

Букър стигна до края на надстройката. Между него и картечаря оставаха два метра и половина. Разполагаше с двадесет секунди. Промъкна се напред, надигна се и приклекна. Беше само на половин метър от пазача, който все още не усещаше присъствието му: беше се навел над перилата и гледаше празненството на брега. Сайкс беше благодарен, че няма да види очите му.

Направи още една крачка и се приготви да хване главата му с едната си ръка и да пререже гърлото му с другата.

В същия миг някой извика през отворената врата на каютата. Пазачът се обърна да отговори и видя Букър. С рефлекс, усъвършенстван през годините обучение и практика, Сайкс замахна още преди арабинът да осъзнае какво вижда. Заби ножа във врата му и го завъртя, преряза мускулите и кръвоносните съдове. От гърлото на терориста бликна фонтан от кръв и изпръска палубата.

Човекът от каютата отново извика. Букър пусна трупа да се свлече и се опита да извърти произведената в Русия картечница към вратата на каютата, но платформата се обърна само на тридесет градуса.

На вратата на каютата се появи друг пазач и Сайкс хвърли ножа. Дръжката удари арабина по носа и го счупи. Той залитна назад и изрева от болка. Букър ритна картечницата и изсумтя, когато тя се завъртя свободно. За да я насочи в желаната посока, трябваше да прескочи перилата и да увисне до борда на шлепа. Пръстът му тъкмо намери спусъка, когато на вратата се появи трети арабин. Сайкс беше единадесет секунди по-напред с графика, но не можеше да чака. Натисна спусъка и картечницата оживя. В мрака се разхвърчаха гилзи. Тежките куршуми блъснаха пазача назад, откъснаха вратата от пантите и надупчиха евтината дървена надстройка.

Букър се пусна от перилата и увисна на платформата на картечницата. Знаеше, че е уязвим за изстрели и от шлепа, и от някой наблюдателен снайперист на брега. Извади пистолета „Берета“, който му беше дал Ахмед, и се прицели във въртящия се болт на петдесеткалибровата картечница. Преди да успее да натисне спусъка, два автомата откриха огън от каютата. Букър стреля бързо пет пъти и разби механизма на картечницата. Първоначалният план беше да прикрива атаката на Ахмед, но сега трябваше да се задоволи само да я извади от строя, за да не позволи на хората на Поли да я използват. Пое си дълбоко дъх, скочи от шлепа, гмурна се и заплува под вода към брега.

Веднага щом чу смъртоносното тракане на картечницата на шлепа, Мърсър смело хукна из лагера. Не беше облечен точно като арабските бойци, но се надяваше, че кефията ще му осигури анонимност. Арабите мигновено прекъснаха празненството, грабнаха оръжията си и се втренчиха в тъмния шлеп.

Мърсър беше на половината път до дупката, когато еничарите на Ибрахим Ахмед атакуваха. Двама се изправиха на склона над лагера, сякаш предизвикваха терористите на Ал Кайда, убиха неколцина и после всички ги видяха къде са.

За секунди тридесет автомата АК — 47 затрещяха като един и върхът на склона изчезна в градушка от куршуми, буци пръст и камъни. Мърсър можеше само да се надява хората на Ахмед да спрат арабските бойци с изпепеляващ кръстосан огън. Навсякъде свиреха куршуми, а той трябваше да измине още тридесетина метра. Затича се. Засега никой не му обръщаше внимание, но пък двама души пазеха изкопа.

Пазачите вдигнаха оръжията си. Мърсър продължи да тича към тях, размахваше трескаво ръце и крещеше нещо неразбираемо. Номерът май мина. Арабите не стреляха, но и не свалиха автоматите. Мърсър беше на пет крачки от тях, когато се престори, че се спъва, насочи карабината и стреля в гърдите на единия пазач. Другият реагира чак след частица от секундата и Мърсър връхлетя върху него с всичка сила.

Паднаха на земята досами дупката. Оръжията бяха притиснати между телата им. Лицата им се намираха само на два-три сантиметра едно от друго. Мърсър видя налудничавия фанатизъм в очите на арабина. Терористът изкрещя нещо за Аллах и стреля с калашника си, Дулото опари корема на Мърсър дори през дрехите. А после между тях потече кръв, гъста като петрол. Устата на пазача се разтегли в цинична усмивка, но след миг изражението му се промени. Мърсър се отдръпна от него. Дрехите му бяха целите в кръв, но не беше ранен. Арабинът гледаше невярващо. Убийственият блясък в очите му угасна. В опит да убие противника си той бе отнел своя живот.

— Не може да станеш мъченик, ако не убиеш врага си — каза Мърсър и се вмъкна в дупката.

Значеше, че в тунела има вода, защото бе видял, че Поли сваля водолазна екипировка. След миг видя аквалангите, окачени на въжето. Нагази във водата. Скалите заглушаваха бушуващата навън престрелка. Дори взривяването на гранати беше като далечни гръмотевици.

Без да има светлина, която да го насочва, Мърсър тръгна по дългия тунел, държеше карабината над главата си. След двадесетина крачки престана да чува стрелбата. Това беше добре: Фейнс и Салиби не знаеха за атаката и той щеше да разполага с елемента на изненада.

След петдесетина метра се спъна в стъпала, скрити под водата. Докато ги изкачваше, забеляза отпред светлина, призрачно сияние, слабо като пламък на свещ. Ръцете му несъзнателно стиснаха карабината.

Излезе от водата и видя, че тунелът завива под прав ъгъл. Приближи се предпазливо и надникна.

В средата на огромна пещера беше поставен мощен прожектор. Таванът се извисяваше на десетина метра. Крепяха го колони от пясъчник, издялани като палми. Типична древноегипетска архитектура. Майсторите бяха знаели, че не са необходими толкова много колони, за да държат тавана, но идеята беше да се изобрази гъста и плодородна гора. Стените на помещението бяха изрисувани с йероглифи.

Мърсър напрегна слух да чуе нещо и едва не се изсмя на глас, когато си помисли, че грамадното пространство е тихо като гробница. Нали наистина беше гробница.

Тръгна покрай едната стена, мина покрай двадесетина колони и забеляза, че нещо блести в мрака. Втренчи се и видя, че е мраморна статуя на мъж с къс меч в дясната ръка. В другата държеше срязано въже. Осъзна, че това е Александър Велики, изваян, след като е разсякъл Гордиевия възел, с което е осъществил пророчеството, че един ден ще управлява Азия.

Продължи напред и стигна до отворен портал. От следващото помещение струеше потрепваща светлина.

Беше по-малко от първото, таванът бе по-нисък и нямаше толкова много колони. В няколко ниски бронзови мангала танцуваха пламъци: маслото, което Поли беше излял в тях от глинените амфори, все още гореше след повече от двадесет столетия. Тук обаче имаше нещо още по-забележително и Мърсър мигновено си спомни за Честър Бауи и налудничавите му идеи.

Защото видя осем чудовища от митологията. Гръдният кош на великан с човешки образ беше направен от някакво голямо животно, кон или крава, а главата му беше тазовата кост на непознато същество, може би праисторическа пещерна мечка. Мърсър разпозна скелет на грифон, легендарния звяр с тяло на лъв и глава на орел. Тялото беше на голяма, отдавна изчезнала котка, а главата — с три рога на трицератопс. Зад нея художниците на Александър Велики бяха създали триглава змия. Главите бяха динозавърски. Зъбите бяха дълги по десет сантиметра.

Всичко беше скрепено с бронзови скоби и тел и подредено изкусно като в съвременен музей.

Бауи беше прав, че митологичните същества са били начинът древните жители на планетата да добият представа за костите на изчезнали животински видове. Че не са знаели как да свържат частите и че затова са сътворили фантастични същества и митове за тях.

Мърсър не знаеше кое го порази повече — въображението да създадеш такива чудати зверове или фактът, че един налудничав професор от Ню Джързи е стигнал до истината.

Изведнъж земята се разтресе и от тавана се посипа пясък. Мърсър тръсна глава, за да се върне в реалността. На повърхността беше избухнало нещо голямо и за миг той си помисли, че Кали е дошла и гранатометите на арабите са взривили яхтата. Експлозията обаче бе много по-наблизо. След миг Мърсър чу гласове и се скри зад един огромен скелет със слонски бивни вместо ребра.

След секунди покрай него мина терорист с гъста брада и фенерче. Мърсър изчака неподвижно. Мъжът се появи отново след минута, тичаше и крещеше нещо на арабски.

— Говори на английски! — изрева Поли Фейнс.

— Някой е взривил тунела! — викна арабинът. — Не можем да се измъкнем.

Букър беше скрил карабината, която му бе дал еничарят, на брега, на двеста метра от лагера на Ал Кайда.

Излезе от водата и я намери в преплетените сухи треви. В същия миг на шлепа блесна прожектор и лъчът освети брега само на няколко крачки от него. До прожектора стоеше стрелец, насочил оръжието си към осветената земя.

Сайкс не можеше да направи нищо за мократа следа, която бе оставил на пясъка, така че просто се сниши и замря. Беше по-уязвим, отколкото му харесваше. Лъчът мина по мокрия пясък, спря и се върна. Двамата мъже на носа на шлепа започнаха развълнувано да говорят и да сочат. От вратата, водеща към каютата, излезе трети човек. Тримата вдигнаха оръжията си.

Букър стреля пръв. Разстоянието беше голямо и куршумите обсипаха шлепа безразборно. Ответният огън беше много по-точен. Той се хвърли вдясно, но тримата явно го забелязаха и стрелбата се учести.

И Букър разбра, че няма да има време дори да каже последната си молитва.

В същия миг от склона над лагера се стрелна светлина, последвана от пронизително свистене. Ракетата падна до шлепа и вдигна огромен фонтан. Сайкс се възползва от това, скочи и побягна.

След секунди от шлепа отново откриха огън и около него пак засвириха куршуми. Букър вече мислено се прощаваше с живота си.

В нощта блесна втора ракета, полетя по права линия и взриви шлепа. Надстройката се обели като кора на портокал. Изригна огън и във водата като дъжд се посипаха парчета дърво и метал. Двамата стрелци бяха убити на място, а третият излетя през борда и може би щеше да оцелее, ако една тежка ръждясала верига не се усука около кръста му. Той падна във водата и потъна като камък.

Сайкс се обърна и закуца към лагера, където се водеше ожесточено сражение. Той обаче знаеше, че то скоро ще приключи. Еничарите бяха взели само толкова, колкото можеха да носят — най-много по двеста патрона, а хората на Поли имаха на практика неограничени запаси. Истината беше, че мунициите на еничарите ще свършат много по-скоро от тези на силите на Ал Кайда.

Спря и огледа лагера. Двадесетина души стреляха към склоновете, други десетина вече тръгваха да заобиколят еничарите във фланг. Сайкс видя, че от шестимата мъже на Ахмед в битката участват само трима. Ибрахим някак бе намерил пролука в периметъра на терористите и се промъкваше към тунела. Не можеше обаче да види, че двама терористи пазят дупката. Щеше да се натъкне право на тях.

Зад Букър имаше висока шест-седем метра скала. Той преметна карабината на гръб и се закатери по нея, стискаше зъби и пъшкаше от болка.

Успя да стигне върха и се просна по корем, останал без сили. След миг тръсна глава. Не можеше, не биваше да се предаде.

Погледна към тунела. Купчина пръст делеше Ахмед от пазачите, но той още не ги беше видял. Широкият гръден кош на Сайкс се повдигаше и отпускаше и сърцето му биеше като обезумяло. Той вдигна карабината, но ръцете му трепереха толкова силно, че не можа да се прицели.

Единият пазач видя Ибрахим, посочи го и вдигна оръжието си.

— Господи, не ме изоставяй точно сега. — Букър напрегна всеки мускул в тялото си, прицели се и откри огън, остави се на инстинкта си да го насочва.

Първите два куршума не улучиха. Третият прониза арабина в бедрото и го повали. Четвъртият и петият улучиха втория пазач в гърдите. Сайкс вкара шестия в главата му. В същия миг Ахмед се прехвърли през купчината изкопана пръст.

И без да обръща внимание на своя ангел пазител, свали раницата от гърба си, остави я и изчезна в дупката.

Букър знаеше, че Кали трябва да пристигне всеки момент. Вдигна глава, погледна към тъмния залив и видя белия корпус на яхтата. Кали беше спряла достатъчно далеч, за да реагира, ако катерът тръгне от лагера, но не и твърде близо, за да привлече внимание. Беше казала, че иска да участва в сражението, но очевидно знаеше как да изпълнява заповеди и да си върши работата.

Букър се обърна, за да огледа бойното поле и да види къде е необходима помощ, и в този миг раницата на Ибрахим избухна. Огнено кълбо се издигна в мрака и освети залива като слънце. Ахмед беше затрупал гробницата, за да попречи на Поли да избяга.

Фейнс и Салиби се появиха отнякъде с двамата пазачи. Мърсър не можеше да се справи и с четиримата, затова ги остави да минат и веднага щом се скриха от поглед, се втурна към мястото, откъдето бяха излезли.

Малкото помещение беше осветено от маслени лампи. За разлика от предишните, тук имаше само няколко колони. Беше пълно с вещите, необходими на Александър Велики в отвъдния живот. Имаше лодки, направени от дърво и тръстика, шатри, мебели, няколко колесници и сандъци, вероятно съдържащи домакински съдове и прибори. Повечето неща не бяха златни — Мърсър знаеше, че великият пълководец не е бил човек със склонност към материалното богатство като например Тутанкамон. Гробницата обаче беше пълна с всевъзможни оръжия — мечове, копия, щитове, шлемове, лъкове и стрели. Пълководците на Александър му бяха осигурили всичко нужно, за да въоръжи армията си за военните си победи в отвъдното.

Мърсър изобщо не погледна златния саркофаг, поставен върху подиум в началото на помещението, със стени от планински кристал, шлифовани толкова фино, че беше прозрачен като стъкло, и мумифицираното тяло вътре, а се втренчи в големия бронзов цилиндър, вече изваден от една ниша в стената. Повърхността му беше очукана от влаченето из древния свят и от по-късното му използване в битки в Европа.

Аламбикът на Скендербег беше висок метър и осемдесет и дебел метър и двадесет и беше изписан със старогръцки букви. Двете камери бяха отделени със сложен механизъм, който не позволяваше на активния плутоний да се съедини. В устройството имаше нещо зловещо. Мърсър потръпна. Знаеше на какво е способно. За миг си помисли, че аламбикът е жив и че иска да бъде открит и изваден оттук, за да отприщи смъртоносната си радиация. Косите му се изправиха, когато осъзна, че се намира в присъствието на чистото зло.

Отекна изстрел и Мърсър се обърна. В погребалната камера нахлу единият пазач и изстреля бърз откос с калашника си. Куршумите улучиха саркофага на Александър Велики, пръснаха финия кристал и парчетата се посипаха по мумифицираните останки.

Мърсър се наведе и се вмъкна под богато украсената колесница. Резбованото дърво се пръсна на трески. Мърсър се надигна на колене, стреля през спиците на колелото и улучи арабина в краката. Терористът задържа пръста си на спусъка, докато падаше, и куршумите откъснаха още парчета от колесницата и рикошираха в каменния под. Мърсър нямаше повече патрони, но и калашникът на арабина изтрака на празно. Терористът беше изстрелял целия пълнител.

Мърсър се изправи, преди пазачът да успее да презареди, грабна един къс меч от купчината оръжия и прескочи колесницата. В първия миг не разбра какво прави арабинът. Предметът в ръцете му нямаше отличителната извивка на пълнител за калашник, а беше кръгъл. А после видя сатанинската му усмивка. Терористът издърпа взривателя на гранатата и я притисна към гърдите си.

Мърсър разполагаше само с пет секунди и знаеше, че няма да са достатъчно, за да избяга от радиуса на взрива. Скочи напред и замахна. Древното оръжие беше остро и главата на терориста изхвърча във взрив от кръв и свистящ въздух.

Мърсър грабна гранатата от сгърчените му пръсти и я хвърли над саркофага. В следващия миг експлозията унищожи безценния ковчег и превърна в прах останките на Александър Велики, но ударната вълна мина безобидно над Мърсър, който лежеше на земята, сложил ръце на тила си.

Той стана и примига. Стрелбата в съседното помещение сякаш звучеше някъде много отдалеч. Той погледна съсредоточено аламбика и въздъхна облекчено, като видя, че не е засегнат от осколките. Грабна падналия калашник, претърси арабина за пълнители и изруга, когато установи, че няма.

Погребалната камера на Александър Велики може и да беше склад на свръхмодерни оръжия за своето време, но всички те бяха безполезни срещу автоматите. Мърсър можеше само да се надява, че еничарите, последвали го в тунела, ще се погрижат за останалите трима убийци. А после видя лъковете.

Един привлече погледа му. Дървото беше гладко и лъскаво, дръжката бе инкрустиране със слонова кост. Оръжието беше великолепно и вероятно бе принадлежало на самия Александър. От единия край висеше плътно усукана тетива. Мърсър взе лъка и се опита да го извие, за да я закачи, но не можа да го огъне. Натисна с всичка сила. Твърдото дърво се заби в гърдите му, но се огъна съвсем леко. Мърсър удвои усилията си.

Лъкът леко се огъна и тетивата почти стигна до жлеба, но Мърсър не успя да преодолее последния сантиметър. Просто не успя. Сигурно единствено Александър Велики беше успявал да се справи с този лък. Откъде накъде си въобразяваше, че може да борави с оръжието на един бог? И все пак не се отказа. Натисна още по-силно, пое дълбоко дъх — и успя да закачи тетивата.

Възхити се на баланса на лъка и как дръжката ляга идеално в ръката му. Колчанът бе бронзов цилиндър. Каишката му беше изгнила през столетията, така че Мърсър я смени с ремъка на калашника.

Сложи стрела и се опита да опъне тетивата, но колкото и да дърпаше, успя да изтегли стрелата само до половината.

Тръгна към вратата. В помещението със сглобените от кости митологични чудовища проблясваха огнени отблясъци и ехтяха изстрели: Поли и хората му стреляха по невидимите еничари.

Мърсър безшумно вървеше в сенките. Продължителен откос вляво привлече вниманието му. От другата страна на скелетите стоеше човек и стреляше по някого по-нататък в галерията с колоните. Мърсър вдигна лъка, но спря, защото не знаеше в кого се прицелва. Можеше да е Букър или някой от еничарите на Ахмед.

Стрелецът помръдна и един отблясък за миг освети лицето му. Мохамед бен Ал-Салиби. Мърсър закипя от гняв и омраза.

Трите изправени на задните си крака чудовища между двамата правеха изстрела почти невъзможен. Мърсър трябваше да прокара стрелата между костите, ако искаше да уцели водача на терористите, а не беше стрелял с лък от дете.

Опъна тетивата, докато перата на стрелата не докоснаха бузата му. Салиби отново се премести и се скри зад високата бедрена кост на нещо, което древните гърци очевидно бяха определяли като циклоп. Мърсър виждаше само малка част от лицето му през решетката от преплетени кости.

Прицели се и пусна стрелата. Тя излетя със свистене, мина през дупката между краката и опашката на вероятна хидра, прелетя през гръдния й кош, излезе изпод ключицата й и се отправи към следващия сглобен скелет. Докосна леко зъба на змиевидното същество, изви се през отворената му челюст и после профуча през костите на трето чудовище.

Салиби сигурно чу звънтенето на тетивата и свистенето на стрелата, защото в последната секунда се обърна. Стрелата разряза бузата му, почти отнесе носа му и влезе в черепа му до половината. Арабинът умря още преди да падне на земята.

Мърсър сложи на тетивата втора стрела и затърси нова цел. В същия миг стрелбата изведнъж спря. Той се скри зад една колона и зачака. Забеляза някакво движение към гробницата на Александър Велики, но не беше достатъчно бърз и не успя да опъне лъка. Отново тръгна покрай стената.

От полумрака се протегна ръка и го сграбчи за глезена. Мърсър я изрита, погледна надолу и видя Ибрахим Ахмед. Турчинът лежеше в локва кръв.

Мърсър коленичи до него.

— Лошо ли сте ранен?

— Мъртъв съм, доктор Мърсър. — Гласът на Ахмед беше дрезгав и задавен. — Но отивам в гроба с радост, понеже знам, че аламбикът няма да напусне това място.

— Взривили сте изхода, за да ни затворите тук? Ахмед кимна с последни сили.

— Да. Бяхме останали само Деврин и аз. Не можех да рискувам да загубя.

Ако турчинът не умираше, Мърсър щеше да го удуши с голи ръце.

— Можехте да ме предупредите, за Бога!

— Направих го в името на Бога. Нямаше друг начин. Нашата саможертва ще спаси милиони хора.

Тъкмо в това беше разликата между тях. Мърсър беше готов да рискува живота си дори ако има най-малка вероятност за победа, но да знае, че няма абсолютно никакъв шанс, беше нещо, което не можеше да разбере.

— Успях да убия само един от тях — промълви Ибрахим. Бързо губеше сили.

— Поли ли?

— Не. Арабин.

— Аз убих Салиби.

— Аллах да те благослови… а Салиби да гние вечно в най-страшния ад.

Бяха затворени в този подземен кошмар, но докато Мърсър беше жив, имаше надежда. Първо щеше да се справи с Фейнс, а после щеше да измисли начин как да се измъкнат с Ахмед. Едноокият убиец сигурно се спотайваше в погребалната камера.

— Къде ви е оръжието? — попита Мърсър.

— Патроните ми свършиха.

— Ох, не сте ли чували, че мунициите трябва да се пестят? — троснато каза Мърсър. — Е, щом успях да убия Салиби с лък, ще направя същото и с Фейнс. Ей сега идвам.

— Дотогава ще съм мъртъв, докторе — примирено прошепна Ахмед.

Мърсър не знаеше какво да каже и сложи ръка на рамото му.

— Вая кон диос.

— Какво означава това?

— На испански е. Бог да е с теб.

— Няма по-хубава благословия. — Ибрахим се усмихна отпаднало и издъхна.

Мърсър затвори очите му и каза тихо:

— Наслаждавай се на девствениците в рая, приятелю. Заслужи го.

Стана и бързо тръгна между колоните. Спря на входа на погребалната камера и погледна вътре. Но не видя никого и предпазливо влезе.

Бронзовият меч изсвистя и се заби в твърдия дървен лък, но не успя да го пресече. Това спаси живота му.

Мърсър залитна назад от удара. Фейнс изскочи иззад ъгъла. Единственото му око блестеше. Мърсър отстъпи крачка и опъна лъка, но той се счупи на мястото, където го беше ударил мечът.

Поли беше само на две крачки. Огромните му ръце бяха разперени. Мърсър хвърли лъка срещу него. Фейнс го хвана, запокити го презрително настрана и изръмжа:

— Мъртъв си!

— Странно — отвърна Мърсър. — И аз щях да ти кажа същото.

Поли връхлетя върху него като локомотив. Мърсър отскочи вляво, за да избегне нападението, и почти успя, но грамадната ръка на Фейнс го хвана за китката. Мърсър се извъртя и удари гиганта под мишницата. Все едно удари гума на камион.

Поли изви китката му и го натисна да падне на колене. Стовари юмрук в лицето му. От носа на Мърсър потече кръв и той почти загуби съзнание за секунда. Поли го дръпна, изправи го и го удари пак, още по-силно.

Мърсър падна, сякаш го тресна ковашки чук. Поли пак го изправи и го блъсна към стената. Опита се да го ритне с коляно в слабините, но Мърсър се отмести и наемният убиец улучи бедрото му. Кракът на Мърсър се вцепени до пръстите.

— Всъщност никога не съм обичал да убивам хора — каза Фейнс. Дори не се беше задъхал. — Случайно обаче научих, че съм добър в това.

— Е, значи моментът може би е подходящ да се откажеш. — Мърсър изплю кръв на земята.

— Но ще ми достави удоволствие да убия теб. Кой знае кога ще ни изровят, така че няма да бързам.

И небрежно перна Мърсър по главата.

Мърсър падна. Поли го сграбчи за косата и го повлече през погребалната камера. Мърсър имаше чувството, че вратът му ще се счупи.

Фейнс отново го изправи, стисна го за гърлото с лявата си ръка и с дясната му нанесе бърза серия удари по вече окървавеното лице. Мърсър не можеше да направи нищо. Беше се бил, дори беше побеждавал по-едри мъже, но не и човек с размерите и неизмеримата сила на Поли. В момента беше безпомощен като дете.

Фейнс го пусна и Мърсър отново се свлече на земята. Грамадният убиец се приближи до купчина мечове, подпрени на сандъци от сандалово дърво. Взе един, изпробва острието и показа на Мърсър кървавата линия на палеца си.

— Как мислиш, че ще изглеждаш без кожа? Мърсър лежеше и го гледаше. Поли пусна меча на земята и пак го вдигна на крака.

— Мислех, че си корав. Поне да направиш нещата по-интересни.

Вдигна Мърсър, завъртя се като дискохвъргач и го хвърли. Мърсър се стовари върху една колесница и едва не я преобърна. Не можа да се изправи и Фейнс от — ново го сграбчи и го хвърли. Този път Мърсър се сгромоляса върху дългата дървена лодка, която Александър Велики бе трябвало да използва в реките на подземното царство.

Поли отново се наведе към него… и точно когато го стисна за врата, Мърсър замахна с всички сили и заби дръжката на греблото в окото на великана.

Фейнс изрева от болка. От окото му рукна кръв и прозрачна течност. Мърсър натисна греблото още по-силно и Поли изпищя в агония.

После падна, държеше се за лицето.

— Ти ме ослепи!

— Е, не беше точно око за око, но мисля, че схвана смисъла, садистично копеле такова.

На зазоряване Кали Стоу докара яхтата до брега, където я чакаха Букър Сайкс и Деврин Еджемен. Лагерът беше притихнал, осеян с труповете на петдесет терористи. Еничарите бяха победили, но на каква цена? Кали огледа брега, но от Мърсър нямаше и следа.

— Не е мъртъв — прошепна тя. Очите й се напълниха със сълзи. — Само е ранен. Ще се оправи. — И щом Букър и Деврин се приближиха, извика: — Къде е Мърсър? Не е мъртъв, нали? Не може да е мъртъв!

Двамата я погледнаха. Лицата им бяха безизразни. Тя пусна котвата, скочи в студената вода и заплува към брега, както си беше с дрехите.

— Къде е Мърсър? — попита задъхано, щом излезе на пясъка.

Дрехите на Букър бяха в кръв, очите му бяха червени от изтощение. Едва се държеше на крака. Деврин беше в още по-лошо състояние, а беше и ранен в крака.

— Беше под земята, когато професор Ахмед взриви входа на гробницата — каза младият турчин.

Кали се хвърли на пясъка и се разплака.

— Имаше ли и други долу? Колко бяха?

— Четирима, включително Поли Фейнс — отвърна Сайкс.

— Може би е мъртъв! — Хлипането й се превърна в задушаващи ридания. — О, Господи!

Букър клекна до нея.

— Не плачи. Мърсър е костелив орех. Ще го измъкнем. Ще докараме хора и машини.

— Това ще отнеме дни. Ами ако е ранен?

— Миличка, в момента не можем да направим нищо. Колкото по-бързо тръгнем, толкова по-скоро ще се върнем. Ще се обадим на адмирал Ласко и той ще задвижи нещата. Трябва да тръгваме. Деврин е ранен и трябва да го види лекар.

— Но… — Гласът й заглъхна.

— Кали, знам, че искаш да останеш тук, но няма да му помогнеш, като седиш и гледаш купчината пръст. Утре сутринта ще се върнем с хеликоптер и достатъчно хора, за да го изровим.

— Не мога да…

— И аз не мога да повярвам, че Мърсър е мъртъв, но това е единственото, което можем да направим. Хайде.

Закараха ранения еничар на луксозната яхта с катера на терористите и го сложиха да легне в каютата на Кали. Сайкс превърза раната му и го зави с няколко одеяла. Помоли Кали да стои при него и се качи в Лоцманската кабина. Кали погали горещото чело на младия учен и внимателно приглади косата му. Беше толкова объркана, че не знаеше какво друго да направи.

Лагерът бързо се смаляваше зад тях.

Кали погледна през прозореца на кърмата и изведнъж забеляза нещо. Отначало го помисли за дънер, но откъде тук дънери? Изскочи на палубата, вгледа се назад и викна:

— Букър! Спри!

— Какво?

— Във водата има човек. Обърни.

Той я погледна колебливо, но завъртя кормилото Върнаха се на петдесетина метра. Оглеждаха водата внимателно.

— Хайде — каза накрая Букър. — Трябва да закараме Деврин в болница.

И тъкмо завъртя кормилото и подаде тяга, когато Кали извика и посочи. Върху разпенената бяла диря зад яхтата лежеше човек, по лице.

Кали грабна един спасителен пояс и скочи през борда. Заплува лудешки, буташе пояса пред себе си. Стигна до човека и го обърна по гръб…

Мърсър, целият в синини, но въпреки това толкова красив, й се усмихна.

— И през ум не ми е минавало, че Букър ще се опита да ми открадне гаджето.

Кали го целуна страстно, но той я отблъсна, за да си поеме дъх. Устата му беше разкървавена.

— Как успя да се измъкнеш? — попита тя.

— Тунелът се беше срутил само отчасти. Взех аквалангите на Поли, спуснах се надолу, намерих в тавана пролука, отворена от земетресението, и се проврях. После просто си плувах.

Арлингтън, Вирджиния

— Здравей, Хари. Прибрах се — извика Мърсър, докато прекрачваше прага на дома си. Имаше чувството, че е съпруг от предградията от телевизионните сериали от петдесетте години.

Хари сигурно изпита същото чувство, защото изръмжа от бара горе:

— Няма да ти донеса лулата и чехлите.

— Ами моите? — подвикна Кали.

— Дамите не пушат лула, а и си падам по краката, затова предпочитам да те гледам без чехли. — После добави малко раздразнено: — Я елате тук? Трябва да ви кажа нещо.

Мърсър вървеше с патерици заради раненото си коляно и му бяха нужни няколко минути, за да изкачи витото стълбище. Когато влязоха, Хари стана от високото столче, погледна патериците и се усмихна подигравателно.

— Аз си загубих крака преди петдесет години и едва напоследък започнах да използвам бастун, а ти си удряш леко коляното и вече си с патерици.

— И болкоуспокояващи — сънено добави Мърсър. — На цели шепи. Смятам да ги смеся с малко алкохол и най-после да се наспя.

Хари целуна Кали по бузата.

— След като лицето му е бинтовано, никой няма да те обвини, че си го зарязала и си излязла с мен.

— Дали ще мога да издържа на темпото ти? — отвърна на шегата му тя.

— Ще съм милостив към теб. — Той се ухили похотливо. — А сега, сериозно. Когато Мърсър ми се обади от Египет, почувствах огромно облекчение, че си добре. И Букър също. Харесвам го.

— Ами мен? — иронично попита Мърсър.

— Видях завещанието ти. Получавам къщата, ако гушнеш босилека, така че виках за терористите.

— Много си мил. — Мърсър седна на дивана и остави патериците на пода. Повлекан се бе изтегнал на канапето отсреща и бе вдигнал крака. Ако не хъркаше, Мърсър би помислил, че е умрял. — Какво искаше да чуем?

Хари отиде зад бара, наля питиета за всички и сложи телефонния секретар върху лакирания махагон. Кали даде на Мърсър чашата с джин, водка и лимонов сок и седна до него.

— Всъщност две неща. Първо се обади Айра със съобщение от Русия. Извадили са седемдесет варела с плутоний от влака. В момента пътуват към постоянно хранилище.

— Ние преброихме шейсет и осем — каза Кали. Хари вдигна пръст, за да й покаже да има търпение.

— Анализирали ги и установили, че два от тях наскоро са били потопени в морска вода.

— Значи сме прави за Попов — рече Мърсър. — Отишъл е в Новоросийск и е извадил двата варела, за да прикрие престъплението си.

— Айра каза, че арестът, съдебният процес и екзекуцията му са се състояли вчера.

— Обожавам руското правосъдие — отбеляза Мърсър. — А второто нещо?

— Вчера се обади един човек — тъкмо решавах кръстословицата. Оставих телефонния секретар да запише обаждането, но когато разбрах кого чувам, грабнах слушалката. Слушайте. — Хари натисна бутона.

— Извинявайте, че не ви се обадих по-рано, доктор Мърсър, но бях на археологически разкопки близо до Ефес.

Мърсър не позна гласа, но човекът явно беше възрастен.

— Обажда се професор Ибрахим Ахмед от Истанбул. Разбрах, че искате да обсъдим легендата за Аламбика на Скендербег. Няма нищо особено, но с удоволствие ще разговарям с вас. Можете да ми се обадите по… — Телефонният секретар изпиука.

— В този момент вдигнах слушалката — каза Хари. Топлината на болкоуспокояващите, циркулиращи във вените на Мърсър, се превърна в смразяващ хлад.

— И ти говори с него? — глупаво попита той.

— Поне двайсет минути. Ахмед не е отвлякъл Кали, нито ни е спасил задниците в Атлантик Сити, и не е умрял в гробницата на Александър Велики преди четири дни, както ми каза ти.

Мърсър и Кали се спогледаха.

— Той е професорът, на когото ти се обади за Скендербег — продължи Хари. — Експерт е по този въпрос и знае всичко за него. Заяви, че легендата, че Скендербег е използвал оръжие, принадлежало на Александър Велики, е мит и не отговаря на реалността.

— Греши. Аз го видях това проклето нещо.

— Просто повтарям какво ми каза. Освен това добави, че не е чувал за никакъв Орден на еничари.

Мърсър проумя какво му говори Хари едва след няколко секунди.

— Тогава човекът в Египет и Русия…

— Не е бил Ибрахим Ахмед, експертът по Скендербег и професор от Истанбул — довърши мисълта му Хари.

— А кой? — попита Кали.

Старецът сви рамене.

— Не знам. Никой не му е искал документите за самоличност, нали?

— Би ли ми дал телефона, Хари? — Мърсър потърси в портфейла си, извади листче и го вдигна. — Това е телефонният номер на стаята на медицинските сестри в болницата в Асуан. — Набра го. Телефонът звъня цяла минута. Накрая отговориха на обаждането му и след малко намериха човек, който говори английски.

Хари запали цигара, а Кали отиде в кухнята да донесе лед за коляното на Мърсър.

— Бих искал да говоря с Деврин Еджемен, младия турчин, докаран с огнестрелна рана преди четири дни. — Мърсър поклати глава, благодари на лекаря и затвори. — Деврин е напуснал болницата вчера без разрешение. Нямат представа къде е отишъл.

— Какво означава това? — попита Кали.

— Освен че направи всичко, за да попречи на Поли и Ал-Салиби, никога няма да разберем кой е бил — отвърна Мърсър.

— Те пазят тайната си толкова ревниво, че дори световноизвестният експерт не знае за тях — отбеляза Хари. — И сега отново потънаха вдън земя.

— Американското правителство преговаря за местоположението на гробницата на Александър Велики с египтяните, за да вземем аламбика. Да се надяваме, че никога повече няма да се появи на бял свят.

— Има и още нещо — по-весело каза Хари. — След като преписах записките на Честър Бауи за адаманта, довърших остатъка от писмото. Той е бил донякъде прав за митологичната метална руда и че древните гърци са създали митологични чудовища от вкаменели кости. Имал е и друга теория, която може би си заслужава да се провери.

— Каква? — предпазливо попита Мърсър.

— Бил е убеден, че историята за Язон и аргонавтите е истина. Смятал е, че Златното руно всъщност е кораб със съкровище, използвано да се заплати за закрилата на децата на тесалийската царица, след като ги изпратила да живеят в Колхида. Според него корабът потънал по време на буря в Черно море до крайбрежието на днешна Турция.

Мърсър и Кали избухнаха в смях.

— Какво ви е толкова смешно? — попита Хари недоволно.

— Повече никакви приключения, приятелю. Честър Бауи намери мястото си в учебниците по история. Ако някой друг иска да докаже останалите му идеи, да заповяда. Аз приключих.

— Аз също — добави Кали. — Вече не искам да имам нищо общо с Бауи и с древни легенди и митове.

— Я стига — опита се да ги придума Хари. — Там може да ни чака огромно богатство. Само си помислете. Кораб, натоварен с плячка. Ще станем богати.

— Имам всичко, което ми трябва. — Мърсър прегърна Кали. Тя се сгуши в обятията му.

— Страхотно. — Хари отчаяно вдигна ръце. — Ти спечели момиче, а аз нямам нищо.

— Имаш удовлетворението, че си помогнал на човечеството — рече Кали.

— Това не плаща сметките в бара — измърмори Хари.

— Освен това ще ти върна двадесетте хиляди, които взех назаем в Ню Джързи — добави Мърсър.

Хари изведнъж придоби такъв вид, сякаш искаше да е навсякъде другаде, но не и в тази стая.

— Няма нужда.

— Защо? Какво си направил? — В гласа на Мърсър се прокрадна безпокойство.

— Знаеш, че съм късметлия на зарове, и ако ти вър-ви, продължаваш да играеш, нали? Та Дребосъка познава един човек, който отгатва какво ще се падне. Беше сигурно. Не можеше да загубя, така че се възползвах от част от движимото ти имущество като допълнителна гаранция и…

— О, не!

— За жалост го направих.

— Какво? — попита Кали. Не разбираше нищо. Хари я погледна с изражение, по-жално дори от това, на което беше способен Повлекан.

— Покрих дълга си с ягуара на Мърсър. — Обърна се към Мърсър. — Ако ще се почувстваш по-добре, загубих и остатъка от моите тридесет хиляди. Айра обаче обеща да изплати всичките ти разноски. Ще откупим колата ти или ще вземем нова. И се кълна в душата си, че с Дребосъка никога вече няма да я караме.

Мърсър се хвана за главата.

— Хари, когато въздействието на водката и болкоуспокояващите премине, с тебе ще проведем много дълъг разговор за границите, които искам да определя. Да ми изпиеш алкохол на стойност двадесет хиляди долара през годините не е същото като да заложиш колата ми. — Мърсър се усмихна тъжно на стария си приятел. — И освен това ти нямаш душа.

Хари разбра, че му е простено, и на сбръчканото му лице се появи усмивка.

— Ти си пич и изобщо не ме интересува какво говорят за теб другите.

— Да пием за това — заяви Кали и тримата пресушиха чашите си. Тя отиде до бара, за да ги напълни пак. — Обаче не разбирам нещо.

— Какво? — попита Мърсър.

— Сигурни сме, че еничарите са потопили „Уедърби“ в река Ниагара, но решихме, че не са отговорни за възпламеняването на „Хинденбург“. Руснаците ли са го взривили, или са си го гръмнали нацистите?

— Опасявам се, че това е още една загадка върху купчината други. По дяволите, в края на краищата може да е било нещастен случай.

— Но не го вярваш.

— Не. Не харесвам случайните съвпадения. Някой е искал да попречи на Честър Бауи да разкаже на света за плутония. Никога няма да разберем кой е бил.

ПОСЛЕПИС

6 май 1937 година

Принстън, Ню Джърси

Валеше. Вечерта вече преминаваше в нощ. Не беше освежаващ пролетен дъжд, а нещо тъмно и страшно, което кара хората да си стоят вкъщи и да се гушат под одеялата. Принстън сякаш беше опустял. Единственото движение беше поклащането на още голите клони на дърветата.

Иззад една кола излезе сянка и тръгна към бялата двуетажна къща. Номерът й, 112, беше прикрепен към стъпалата, водещи към широката веранда. Къщата беше непретенциозна, с черни капаци на прозорците и малка морава отпред. Непознатият не беше идвал тук, но редовно си пишеше с обитателя й.

Похлопа на вратата. Костюмът му беше мокър и тъй като не носеше шапка, дългите му коси бяха провиснали покрай яката на мазни кичури.

На прага застана жена на петдесетина години, слаба, с прошарена коса и изпито строго лице. Приличаше на куче пазач. Не каза нищо, само гледаше раздърпания непознат с гъсти мустаци и безчувствени очи.

— Той тук ли е? Трябва да говоря с него.

Мъжът имаше силен акцент, по-гърлен от родния немски език на жената.

— Не иска да вижда никого тази вечер. Вървете си. — Тя посегна да затвори вратата, но непознатият вдигна ръка и я блъсна навътре. Стъклото на прозорчето издрънча.

— Не може да влезете — настойчиво каза жената. Непознатият не обърна внимание на възраженията й и нахлу в преддверието. Обувките му шляпаха по пода. Огледа се и присви очи.

— Тук ли си? — извика.

От вътрешността на къщата се чу глас.

— Wo ist[63], Елен?

— Някакъв мъж, хер доктор — отговори Елен Дукас също на немски. — Не го познавам, но не ми харесва.

Най-известният учен на своето време излезе от кухнята. Беше с торбест панталон и вълнена жилетка. Косата му беше разрошена и целият миришеше на тютюн за лула. Обикновено беше дружелюбен, но сега около очите и устата му имаше бръчки на безпокойство и тъга.

Втренчи се в мъжа, от когото капеше вода по килима, но изглежда, не го позна веднага. После очите му се отвориха широко — бе осъзнал кой е.

— Как можа да го направиш, Никола? — изрева обвинително Алберт Айнщайн Никола Тесла срещна пронизващия му поглед.

— Трябваше да ти попреча, Алберт. Не можех да те оставя да отприщиш този ужас над света.

— Разбрах, че си ти, веднага щом чух новината по радиото.

— Познавам един анархист, хърватски емигрант, който с удоволствие се съгласи да ми помогне — предизвикателно отвърна Тесла. — Ти не ми остави избор. Да ти пиша за природните трансуранови елементи беше само интелектуално упражнение. Не трябваше да се опитваш да ги откриваш. — Ти луд ли си? — попита Айнщайн, макар да знаеше, че хърватският изобретател наистина не е с всичкия си. — Мислиш ли, че взривяването на дирижабъл, пълен с невинни, ще попречи на други да търсят такива елементи? Господи, след няколко години ще можем да ги създадем в лабораторни условия.

— С каква цел? — попита Тесла. — И двамата знаем, че подобни изследвания ще доведат само до един резултат. Ние с теб сме единствените хора на света, които могат да предскажат смъртта и опустошенията. Не трябва да разпространяваме тези знания.

— Никола, разбери, че се задава война за душата на човечеството. Трябва да сме подготвени. Въпрос само на време е Хитлер да превземе повече територии, отколкото Германия изгуби след войната, а сблъсъкът между Америка и Япония е неизбежен. С Едуард Телър, Енрико Ферми и Лео Сцилард разбираме това и работим върху план да имаме оръжието преди нацистите. Можем да предотвратим световна война, като започнем с демонстрация на мощта му, но се нуждаехме от плутония, инак щеше да ни отнеме цяло десетилетие, докато направим бомба. Смятахме да кажем на американския президент веднага след анализа на пробата, която Бауи ни носеше от Африка. Ако бяхме започнали да работим веднага, според Телър с няколко килограма плутоний до 1939 година щяхме да имаме действащо оръжие. А сега трябва да чакаме и да се молим Бауи да е изпратил руда по друг кораб. Ако не е успял, всичко е загубено, защото само той знаеше къде е мината. Без атомно оръжие няма какво да попречи на онзи австрийски изверг да завладее цяла Европа или на японските милитаристи да продължат с експанзията си. Ти не само уби пътниците на „Хинденбург“, но и осъди на безсмислена смърт милиони други.

Тесла вече беше близо до точката на пределно напрежение, защото други бяха спечелили изгода от неговия гений, докато той тънеше в мизерия в мръсен студен Манхатън, и не каза нищо, а само раздвижи устни като риба на сухо.

От ъгълчето на устата му потече струйка слюнка, когато чудовищността на постъпката му отекна в увредения му мозък и последните следи на разсъдък неусетно изчезнаха. Той се разрида.

— Влез да се стоплиш. Ще ти дам сухи дрехи — тихо каза Айнщайн и сложи ръка на рамото му.

Тесла я блъсна. Изражението му беше безумно. Без да пророни дума, той изскочи от къщата и хукна в дъжда.

— Кой беше този? — попита дългогодишната секретарка на Айнщайн.

— Човекът, който ми попречи да предотвратя втора световна война.

Бележка на автора

Откакто в девети клас прочетох „Одисея“, мисля, че тя е прототипът на съвременните екшън трилъри и определя стандартите за всичко, което публикуваме днес. Героят трябва да се пребори със зашеметяващи рискове. В „Одисея“ има екзотични местности, фантастични преследвания, епични битки и дори секс. Предпочетох да не преписвам формулата на Омир за човек, който се опитва да се върне у дома при семейството си. (Бихте ли повярвали, че Мърсър се мъчи да се върне в къщата си, след като знае, че там го чакат само Хари и Повлекан?) Исках да отдам почит на този литературен шедьовър в моя роман. След като разберете, че съм вмъкнал някои прилики, и ако наскоро сте препрочитали Омир, ще ги забележите лесно.

Едноокият великан Поли Фейнс, разбира се, е циклопът Полифем. Одисей избягва от чудовището, като се скрива в стадо овце така, както Мърсър спасява стадо в Африка, и накрая ослепява циклопа. Калипсо се влюбва в героя и спасява живота му, като му дава пояс, който го издига над вълните точно преди да се удави. По този начин Кали спасява Мърсър в края на романа.

В едно от приключенията си Одисей е заклещен между Сцила и Харибда, водовъртеж и морско чудовище. В моята книга Мърсър попада в плен между река Сцила и водача на бунтовниците Хариби Дайс. Има още няколко позовавания, разпръснати в романа, и може да ви е забавно да ги откриете, или пък като съпругата ми да кажете, че имам прекалено много свободно време.

Като стана дума за време, шифърът, който Честър Бауи използва, за да кодира съобщението си до Айнщайн, се основава на двусмислените двойки думи на Луис Карол и е действителна игра на думи, с която се занимавах много часове. Много е забавно, когато разбереш смисъла им. Някои включват превръщане на глава в опашка, маймуна в човек, на числото четири в пет — или трябва да си измислиш свои.

По въпроса с Честър Бауи, ако сте харесали теорията му, че чудовищата от древногръцката митология са съставени от костите на изчезнали животински видове, горещо ви препоръчвам книгата „Първите ловци на вкаменелости“ от Ейдриън Мейър, която много добре описва как са били измислени някои митични същества.

Бих желал също да изясня една умишлена неточност. Прочутият разказ на очевидеца Хърб Морисън за трагедията с „Хинденбург“ не е бил излъчен по радиото, а е бил записан за филмова компания за новини, но исках да включа тези безсмъртни думи в моя пролог. Почти всичко останало за катастрофата е истина. Дирижабълът вероятно е бил боядисан с водоустойчив авиолак, който се е запалил от искра от мотора и това е причинило катастрофата. Скендербег е действително съществувала личност от албанската история, разбунтувал се срещу бившите си османски господари. Учените все още изследват природните атомни реактори в Окло, Габон, само че е геологически невъзможно силно радиоактивни залежи да са оцелели до днешно време, както е в романа. Първият природен реактор е бил открит през 1972 година.

Гробницата на Александър Велики все още не е намерена. Тогава кой казва, че в нея няма нещо, което би обяснило как е успял да завладее такава голяма част от древния свят?

Истината винаги е по-странна от художествената измислица.

700 МЕТРА ПОД ЗЕМЯТА

(книга 8 от "Филип Мърсър")

Пролог

Лаи, Папуа, Нова Гвинея

1 юли 1937

Лежеше на леглото в долнопробен хотел в покрайнините на джунглата на края на света. На вратата се почука.

— Кой е? — попита тя с пресипнал от недоспиване глас.

— Госпожице Еърхарт? — каза напрегнат мъжки глас.

Беше съпруга на издателския магнат Джордж Пътнам от шест години, но вече бе свикнала с факта, че завинаги ще си остане Амелия Еърхарт, дръзновен американски пилот.

— Да? — В гласа ѝ се долавяше леко раздразнение.

— Бърт Хувър ви праща телеграма и казва, че трябва да се срещна с вас. Аз съм Майк Дилман.

Отне ѝ няколко секунди да подреди имената. Беше получила десетки телеграми след пристигането си в Австралия, повечето от Джордж, но имаше и други, от почитатели, които ѝ пожелаваха успехи. Телеграмата, която спомена непознатият, я бе озадачила.

— Момент — каза Амелия и се надигна от леглото.

Вдигна тънкия халат, прозирен и лек, една от малкото женствени дрехи, които бе взела за околосветския полет. Наметна го и погледна отражението си в малкото огледало на сребристата лунна светлина, която се процеждаше през единствения прозорец на хотелската стая. Не смяташе, че в този момент прилича кой знае колко на дръзновената американска въздухоплавателка, но нямаше почти нищо, което би могла да направи по въпроса.

Отвори тиковата врата — реликва, измъкната от потънал параход — и се изправи пред Майк Дилман, който изглеждаше сякаш току-що е изпълзял от гроба. Косата му беше сплъстена и полепнала върху покрития с изопната кожа череп. Очите му бяха хлътнали дълбоко в тъмните посинели орбити и макар че вероятно бе към петдесетте, кожата му бе увиснала като на дваж по-възрастен човек. Не можеше да си представи при какви обстоятелства този нещастник и Бърт Хувър биха могли да се озоват в обща компания, но въпреки това Бърт бе гарантирал за този надигнал се от смъртен одър непознат и я бе помолил да направи услуга и на двамата. Би пренебрегнала тази молба, ако идваше от някой не толкова важен човек, и сега, когато видя Дилман, пак се изкуши да го направи.

— Не разполагаме с много време, госпожице Еърхарт — каза Дилман и се закашля. Опита се да овладее пресекливото подскачане на гърдите си, като опря на устните си ръкава на износената си риза. Когато свали ръка, на ръкава му се видя тъмночервено петно кръв, още кръв бе полепнала по устните му.

Тя го погледна загрижено.

— Какво ви е?

— Каквото и да е — той махна с ръка, — сега няма значение. Ще бъдете ли така добра да се облечете и да ме отведете при вашия самолет?

Все още разколебана и малко изплашена, ала същевременно и заинтригувана, тя кимна.

— Почакайте ме за минутка.

Остави Дилман в коридора, обу брич за езда и нахлузи високите до глезените пилотски обувки. Бяха изработени по поръчка, подарък от Джордж, както и почти цялото стремително съществуване, което тя наричаше свой живот. Не беше тайна, че той използва славата ѝ на пилот, за да повишава тиражите на своите вестници, а тя използва парите, които ѝ дава, за налудничавите си експедиции и за да задоволява страстта си към летене. Последната несъмнено я бе завладяла изцяло, като опасна заразна болест, носеща ѝ странно удовлетворение. Дали една от дефинициите на пристрастеността не беше непреодолимото желание да вършиш нещо, за което знаеш, че е грешно, опасно или неморално? Защото точно така се чувстваше в пилотската кабина. Би трябвало да си стои у дома и да се грижи за семейството си, а не да е на другия край на света, опитвайки се да е първият човек — не само първата жена, а първият човек, заел се да обиколи света със самолет в близост до екватора! Тя бе вторият пилот, прелетял сам Атлантика, но в учебниците щеше да остане като първата жена, която го е направила, сякаш полът имаше нещо общо с умението да се управлява самолет. Какво пък, този път щеше да спечели и двете титли и щеше да се погрижи в заглавията да не става дума само за пола ѝ.

Облече над сутиена риза, която все още не бе изсъхнала напълно след прането. Сякаш нечии неумели влажни ръце я докосваха по гърдите.

Дилман се бе подпрял на стената, полузаспал на крак, и се стресна, когато тя отвори вратата. Той се опита да потисне поредния пристъп на кашлица.

— Зная, че това място изглежда доста затънтено, но тук също имат доктор — каза Амелия.

— Не — отвърна разчорленият мъж. — Ще се оправя.

Тя поклати глава и го поведе надолу по стълбите и през смълчаното фоайе на хотел „Сесилия“. В съседния бар все още имаше неколцина пиячи, но никой не им обърна внимание.

Излязоха в озарената от лунна светлина нощ. Хотелът бе разположен на крайбрежната улица на малкото заспало рибарско селище. Еърхарт тръгна на север, към летищната площадка, която изглеждаше сякаш изрязана от джунглата от Гвинейските авиолинии. Бяха вдигнали и хангар. Беше достатъчно късно и всички прозорци бяха тъмни. Откъм близкия бряг се чуваше плясък на вълни.

— Първо трябва да идем до моята лодка — каза Дилман, изпревари я и я поведе към една самотна лодка на двеста крачки източно от хотела.

Беше десетметрова, едномачтова, с потъмняла палуба и олюпена надстройка. Изглеждаше също толкова разнебитена, колкото и мъжът, който бе доплавал с нея. Палубата бе цялата на петна, корпусът изглеждаше така, сякаш е приютил всяка черупка и дървесен червей от южните морета. Амелия нямаше представа откъде е дошла, но не би се доверила на това корито дори за да я прекара през лагуната.

— По-смел сте, отколкото изглеждате, господин Дилман.

Той я погледна навъсено, очевидно несхванал шегата.

— Трябва да ми помогнете за сандъка.

Едва сега Амелия забеляза обкования сандък, сложен на палубата до щурвала. Беше очукан и нащърбен, с отдавна олющена боя. На места се виждаха петна от обгоряло, сякаш е бил спасен от огън. Беше напълно в тон както с платноходката, така и с нейния собственик.

— Това ли е, което Бърт иска да взема до Хавай?

— Да. Когато кацнете, ще ви чака представител на флота и ще вземе сандъка.

— Мога да го откарам чак до Оукланд.

— Не. Когато кацнете там, ще има твърде много хора. В Хонолулу тълпата може да се овладее по-лесно. Освен това този сандък трябва да попадне колкото се може по-скоро в сигурни ръце. Той привлича светкавици, госпожице Еърхарт. Изолирах го, доколкото ми бе по силите, но трябва да избягвате електрически бури.

— Няма проблем за това — увери го тя, докато стъпваше след него на борда. — Правя го още откакто напуснах Щатите през май. Какво има в сандъка?

— Геоложки образци.

Наведоха се да вдигнат сандъка.

— Божичко, това почти надхвърля способностите ми!

— Тежи точно шейсет и четири фунта — отбеляза Дилман навъсено, тъй като сандъкът бе негов неизменен спътник, както и омразно бреме вече от почти цял месец. И през цялото това време беше бягал от тъмните сили, желаещи да сложат ръка върху съдържанието на сандъка. — Ще можете ли да го вместите сред багажа си?

Гласът му бе умоляващ, очите му — изплашени. В този момент тя осъзна, че отговорността за пренасянето на сандъка — от мястото, откъдето бе започнало това тайнствено плаване — е най-вероятната причина за измъчения вид на този човек. Когато бе потеглил на път Майк Дилман вероятно беше бил цъфтящ от здраве мъж, от когото сега бе останала само една сбръчкана обвивка. Амелия виждаше, че той няма повече сили, за да продължи, и че тя е последната му надежда да предаде съдържанието на сандъка на щатския флот. Бърт ѝ бе писал в телеграмата, че въпросът е от жизненоважно значение за националната сигурност, но тъкмо фактът, че този човек се бе пожертвал, а не патриотичният призив, я бе убедил да изпълни тази задача.

— Ще измислим нещо. И без това съм поне с три килограма по-лека, откакто поехме на път. Няма да е трудно да се справим.

Пренесоха сандъка през кея, прекосиха спящото селце и доближиха металните врати на хангара в покрайнините на дивата джунгла. Нейният „Локхийд-Електра“ светеше като сребриста акула дори на бледата светлина на звездите и сиянието на ниската луна. Носът му бе щръкнал нагоре под ъгъл, който го караше да прилича на душещо куче. Мощните радиални двигатели бяха скрити в обтекатели под крилете и изглеждаха достатъчно големи, за да задвижат тежък бомбардировач. Тя обичаше този самолет както никой друг и все още изпитваше вина, задето го бе повредила миналата пролет в Хавай при първия си опит за околосветско въздухоплаване.

Дилман взе фенера и ѝ помогна да извади разни неща от багажния отсек в носовата част на самолета. Някои от нещата вътре можеше да зареже тук, други, като подписаните сувенирни плакати, би могла да премести в пилотската кабина, която деляха с Фред Нунън.

Отне им около половин час. Дилман я изпрати до хотела, ръкува се с нея, благодари ѝ и ѝ пожела приятно пътуване. После потъна в мрака и нощта го погълна.

Амелия бе завладяна от странното усещане за суеверен страх, не заради себе си, а за безопасността на Дилман. Беше почти сигурна, че той скоро ще умре. Разтърси глава, за да се отърси от това усещане.

— Мислех, че си се прибрала в стаята си — каза Фред Нунън, нейният щурман. Тъкмо излизаше от бара и отиваше да си легне.

Амелия го погледна. Фред имаше репутацията на сериозен пияч, но тя не виждаше никакви признаци да се е натряскал преди последния и най-опасен етап от пътуването им. Очите му не бяха кръвясали, не се олюляваше и не заваляше думите.

— Не можах да заспя — отвърна тя. — Помислих си, че една разходка ще помогне.

Нунън се засмя.

— Притеснения заради утрешния етап?

Тя се усмихна.

— Нямам причини да се притеснявам. Това ще е като да вдигнеш хвърчило. Ти си този, дето трябва да намери остров Хауланд, прашинка насред безкрайния Пасифик.

— Фасулска работа — увери я той и намигна закачливо.

Това наистина щеше да е изпитание за всеки щурман, от който се очакваше да определя точния маршрут. Остров Хауланд, на около две хиляди и петстотин мили от тях, беше коралов атол, захвърлен в едно от най-необитаемите ъгълчета на планетата. Отклонение дори само с десета от градуса би означавало да летят, докато им свърши горивото, и после да загинат сред океанските вълни. Животът им бе буквално в техните ръце — от мига, когато излетят.

Изкачиха се заедно по стълбите и Фред я изпрати до стаята ѝ. Тя се съблече в тъмнината, легна и провери дали мрежата против комари обгръща плътно леглото. Сънят не идваше. Амелия се въртя дълго в мрака и най-сетне заспа. Не сънува, че лети, а че се бори с ужасяващ щорм в разнебитената платноходка на Майк Дилман. Той беше с нея, но мълчеше, докато вълна след вълна прехвърляше борда и се стоварваше върху каютата.

Събуди се стресната, когато в съня поредните бурни вълни окъпаха нея и Дилман, но след като избърса очи от лепкавата солена вода измършавелият мъж бе изчезнал.

Дишаше тежко, опитваше се да овладее туптенето на сърцето си.

Даваше си сметка за усилията, които ѝ предстоеше да положи, и си повтаряше, че трябва да се опита да събере още малко сили, преди да се е съмнало.

Спа още два часа и се събуди по изгрев. Зашляпа боса към банята и се помъчи да си придаде приемлив външен вид преди да се облече и да слезе долу, където Фред закусваше с Джеймс Колопи, местния директор на австралийската агенция за граждански полети.

Поздрави и двамата и поръча чай и пържени яйца на госпожа Стюарт, милата съдържателка на хотела.

— Денят изглежда подходящ да се твори история, госпожице Еърхарт — каза Колопи с мелодичния си австралийски акцент.

— Дано. А ти какво ще кажеш, Фред?

— Синоптичните прогнози са добри. Крайбрежната охрана е разположила шхуната „Итаска“ край бреговете на Хауланд, за да осигурява насочване на радиосигнала, така че днес май наистина ще е ден да се кове история.

След два часа гледаха как хората от Гвинейските авиолинии изтикват напълно заредената „Електра“ от хангара. Обшивката на самолета лъщеше ярко на светлината на слънцето. Резервоарите бяха напълнени с над хиляда галона гориво, много повече, отколкото щяха да са им нужни за осемнайсетчасовия полет дори с насрещния вятър, който очакваха. Пилотът и щурманът отскочиха за последен път до тоалетната непосредствено до канцеларията на компанията и се качиха на самолета. Вратата му бе изолирана за подобряване на аеродинамиката и трябваше да се промушат през люка на покрива, над кабината и зад антената. Фред се спусна пръв и се настани в щурманското кресло. Амелия помаха за последен път на двайсетината изпращачи, скупчили се край затревената площадка, и се отпусна в пилотското кресло.

След минута двата мотора вече бръмчаха равномерно и пропелерите се завъртяха със скорост, която ги превръщаше в размазани петна. Беше десет часът местно време и посред нощ по Гринуич. Тя почака, докато Фред ѝ даде сигнал, че е готов с хронометъра, и подаде повече газ. Отначало претовареният самолет се размърда неохотно, но бързо набра скорост. Макар че площадката бе затревена, се плъзгаха като по мек килим. Самолетът продължи да ускорява и когато стигна мястото, където площадката се пресичаше с пътя, подскочи във въздуха.

Полетяха толкова ниско над водата, че пропелерите оставяха зад тях пенести дири. Бавно и с търпение, надхвърлящо нейните трийсет и девет години, лейди Линди издигна самолета до предварително набелязаната височина от две хиляди и четиристотин метра.

На десет мили от брега, когато самолетът все още се бореше с хватката на гравитацията, Амелия зърна пушек, който се вдигаше над океана под тях. Взе бинокъла и го фокусира. Видя горящ кораб — по-скоро платноходка, от която тъкмо се отдалечаваше друга, по-голяма. Не ѝ трябваше особен полет на въображението, за да осъзнае, че горящата платноходка е на Майк Дилман и че изплашеният до смърт мъж вероятно е мъртъв. Изглежда, някой ужасно искаше да се докопа до образците, които Дилман ѝ бе поверил — и бе заплатил за това не с долари и центове, а с живота си.

Амелия се поколеба. От една страна, искаше да завие обратно и да съобщи за това, което бе видяла, но разследването щеше да отнеме дни, дори седмици, а военните очакваха този сандък. Известно време обсъжда възможностите наум, но после осъзна, че се намира достатъчно далече от горящата платноходка, за да може да предприеме нещо. Чувстваше се малко гузна заради нерешителността си, но после си каза, че вероятно Дилман е искал точно това. Истината бе, че над всичко стоеше желанието ѝ най-сетне да завърши околосветския си полет.

Фред беше в дъното на кабината, откъдето можеше да наблюдава звездите и слънцето през специално прозорче. Така и не разбра какво е станало.

В различни моменти на полета Амелия снижаваше самолета до сто и петдесет метра, за да може Нунън да определи действителната им скорост и да я сравни с тази, която показваше скоростомерът в кабината. Всичко това бе необходимо, за да се определи местоположението им спрямо остров Хауланд, което с всеки час се скъсяваше със сто и петдесет мили.

След полунощ Фред засече посоката по звездите и изчисли позицията им. Начерта лека промяна на курса с огризания си молив и закачи бележката на жицата, която свързваше неговия пост със седалката на пилота. Това бе едно от нещата, които изненадваха хората, когато се приземяваха на различни летища по света — двамата не разменяха нито дума по време на целия полет. Всички комуникации се осъществяваха чрез предаване на бележки по жицата.

Изминаха няколко часа. Слънцето се издигаше. Всичко вървеше според плана — всичко, с изключение на това, че не успяваха да открият крайната цел. На два пъти Амелия се свърза със шхуната „Итаска“, но не успя да получи радионасочващ сигнал на предварително уговорената честота. Поиска да сменят честотата, но корабът не отговори.

Според приблизителната ѝ преценка бяха подминали миниатюрния остров преди половин час. Все още долавяха откъслечни разговори, но не можеха да се свържат с кораба. Тя надраска бележка на Фред: питаше го какво да направят — дали да продължат напред, смятайки, че насрещният вятър ги е задържал и че островът е все още пред тях, или да обърнат обратно и да го потърсят в друга посока. Освен това написа, че имат гориво за около час полет.

Отговорът на Нунън се забави с няколко минути, но скоро жицата заскърца в макарата. Беше написал: „Не съм сбъркал. Хауланд е пред нас“.

Това ѝ бе достатъчно. Продължиха напред, въпреки че откъслечните гласове от кораба на Бреговата охрана постепенно стихнаха и в ефира се възцари мълчание.

Амелия и Фред Нунън отлетяха към страниците на историята и се превърнаха в една от най-незабравимите легенди за смели авиатори. Еърхарт продължи да следва вярно посоката, указана от нейния щурман. От своя страна, Фред Нунън, навремето инструктор по навигация в ПанАм, я насочваше стриктно съгласно данните на уредите.

Това, което той не знаеше обаче, и което не би могъл да знае, бе, че неговите механични хронографи са под влиянието на електромагнитна сила. Без точно време координатите, засичани по слънцето и звездите, бяха поне на един градус встрани от действителните още след първия час на полета и грешката продължи да нараства през цялото пътуване. Радиосигналите, които уловиха от шхуната „Итаска“, бяха стигнали до тях по някаква странна прищявка на атмосферата. В действителност те въобще не се бяха доближили до остров Хауланд. И причината за всичко това се криеше в техния товар — този, който Майк Дилман бе нарекъл „геоложки образци“. Той излъчваше неуловимо електромагнитно поле, превърнало едно сравнително леко и интригуващо въздушно приключение в събитие с почти митични размери.

1.

Мина „Лейстър“, Минесота

Наши дни

За попадналия в капан миньор тъмнината е абсолютна. Тя е целият негов свят. Тя изпълва всяка цепнатина и вдлъбнатина на рухналия тунел. Тя е като лепкав допир върху кожата му, сякаш в него се притиска труп. Чернилката притежава тегло, сякаш го притиска все едно е облякъл плътно прилепнал водолазен костюм. И тежестта ѝ се увеличава всеки път, когато си поема въздух, понеже мракът нахлува в дробовете му, смазва ги, кара го да се чувства като че ли поглъща топла течност, която не може да изкашля. Тя полепва по небцето и гърлото му като задушлива мазнина, упорита и пресищаща. Изпълва ушите му, запушва ги, така че дори когато крещи, звукът е само далечно ехо на детски хленч.

Чернотата. Тя е целият му свят и ако не дойде своевременно помощ тя със сигурност ще започне да прониква в ума му, след като вече е покорила тялото.

На петдесет метра напред и на цял един свят отвъд Ханс Грубер, мълчаливият германец, комуто бе писнало от шегите, които другите си правеха с лошия му английски, се провираше внимателно между отломките от рухналата скала, покриващи пода на шахтата на триста метра под прерията на Средния запад. Носеше тежко работно облекло, изцапано с прахоляк и мърсотия. На гърба му бе пристегната кислородна бутилка, макар че той и групата му не бяха засекли наличие на отровни газове. Луминесцентната лампа на каската му изпращаше яркосин конус светлина към мрачното царство, през което вървеше.

Това, което затрудняваше придвижването още повече, бяха дългите метър и нещо стоманени подпори, някога поддържали рухналия таван. Имаше стотици, щръкнали сред отломките: запречваха тунела и всяка от тях сякаш се протягаше към дрехите му, оставяше болезнени охлузвания по кожата, като че ли го гонеха пръсти на скелет. Прахолякът от срутването се бе уталожил, но из въздуха все още се рееха прашинки. Самият въздух бе неподвижен — сигурен признак, че вентилацията не действа, поне в тази секция на мината. Още едно неприятно стечение на обстоятелствата.

Зад него останалите работеха усилено с криковете. Хората му бяха монтирали десетина повдигача, за да стабилизират увисналия над главите им таван и да го задържат поне докато приключат със спасителната операция, с ясното съзнание, че над тях има милиони тонове камънак.

Само преди три часа, в един инак съвсем нормален работен вторник, работна група бе пробивала отвори в тавана на тази секция и после бе използвала пневматични повдигачи, за да забива метални подпори дълбоко в надвисналата скала: създаваха нещо като стоманена мрежа, която да осигури хората, работещи под нея. Тази мина се славеше с опасните си скални масиви, но работата продължаваше тук от години и поне досега не бе имало фатален инцидент. Прилагаха се проверени техники и схеми за работа и всички ги изпълняваха стриктно, ала въпреки това Майката Природа невинаги се впечатляваше от подобни неща. С глухо протяжно стенание един близо двайсетметров участък от тавана, дебел поне метър и половина, бе рухнал. За късмет хората, следващи екипа с криковете, все още не бяха дошли да запълнят пробитите дупки, така че никой от тях не бе пострадал при срутването. Но от другата страна имаше миньори и Грубер и хората му трябваше да се доберат до тях.

Грубер беше водач на групата и на него се падаше честта да размахва тежащия десетина килограма стоманен прът и да го забива в тавана, за да провери за клатещи се късове и опасно надвиснали камъни. Сводът над главите им бе напукана скална маса, която можеше да рухне всеки момент. От време на време прътът откъртваше по някой отломък, който се стоварваше с грохот върху неравния под. Неведнъж камъните отскачаха към Грубер и му се налагаше да се отдръпва.

Беше горещо, работата бе мръсна, лицето му бе покрито с пот и полепнал прахоляк. Той спря и се обърна към човека, който го следваше.

Вторият спасител му кимна окуражаващо и вдигна пръст.

— Давай, Ханс.

И Ханс продължи напред. Навлизаха все по-навътре в срутения участък. Някъде там ги очакваха трима души. Шансовете да са премазани и дори убити не бяха никак малки, но винаги съществуваше възможност да са се намирали отвъд каменната лавина и сега да са невредими. Тъкмо в това се състоеше задачата на Грубер — да установи какво се е случило и да им окаже помощ, ако са живи. Надеждата за живот неведнъж бе помагала на хората да овладеят първичния страх от мрака и затвореното пространство и да тръгнат из неизследваните подземни лабиринти. Като войници зад вражеските линии, знаещи, че другарите им ги търсят, миньорите също се нуждаеха от вярата за спасение, за да издържат, докато дойде помощта.

Грубер забоде пръта в поредното съмнително място и предизвика още едно минисрутване. Няколко камъчета чукнаха по каската му и за няколко секунди въздухът се изпълни със задушлив прах. Грубер отвори вентила на бутилката и вдиша няколко пъти дълбоко през маската, преди да го затвори. Този въздух бе за хората, които трябваше да спаси, а не за негово улеснение. Продължи напред, изкатери една каменна купчина, провря се под тавана под надвисналите нащърбени камъни и се заизвива по корем нататък. Проходът отпред изглеждаше напълно запушен.

Досега не се бе налагало да отместват рухнали камъни, но явно им предстоеше да се заемат точно с това.

Грубер протегна ръце и изведнъж усети, че горните няколко отломки от преградата отпред се разместват. Запъна крака в тавана и натисна още по-силно с ръце, като с лопата на булдозер. Трябваше да напрегне всичките си сили, но най-сетне камъните поддадоха и се срутиха по отсрещния наклон.

Още докато се търкаляха надолу той чу нечий слаб вик за помощ.

Развълнуван, Грубер осъзна, че е стигнал края на срутването.

— Тук имаме един! — извика немецът и запълзя още по-бързо. Провря глава през отвора.

Светлината от каската му озари тунела нататък, който, изглежда, не беше рухнал. На двайсетина крачки напред зърна металния корпус на пневматичната машина, използвана от миньорите, за да пробиват отвори в тавана. Между нея и него лежеше един от пострадалите. Каската на миньора се бе изтърколила на няколко крачки встрани. Единият му крак, изглежда, бе затиснат.

Грубер се запровира още по-яростно. Скалата най-сетне го пусна и той се плъзна надолу по купчината натрошени камъни и запълзя към лежащия миньор. Над него таванът изглеждаше солиден.

— Всичко е наред — каза на пострадалия.

Миньорът беше в шок. Бе престоял твърде дълго в мрака и фенерът на Грубер го заслепяваше.

— Слава на бога — въздъхна мъжът. Грубер опря манерката си до устните му и пострадалият отпи жадно. Задави се и изплю част от водата.

— Дай да ти видя крака. Счупен ли е?

— Не ме боли — отвърна през кашлица мъжът. — Просто е затиснат.

— Ще те измъкнем за нула време.

— Ще ми дадеш ли каската? Тук беше толкова тъмно… — каза с треперещ глас миньорът.

— Ей сега, приятел. Как се казваш?

Грубер се пресегна към изтърколилата се встрани каска.

— Том Роджърс.

Ханс натисна копчето на лампата.

— Бум! — отекна глас в сумрака.

— Vas? — Грубер се огледа стреснато.

— Казах „бум“ — повтори вторият спасител, човекът, който му бе кимнал окуражаващо преди малко.

— Току-що уби себе си, Том и най-вече — погуби мен.

— Nein — възрази Грубер. — Das ist bullshit.

— Das ist neicht bullsheet — отвърна мъжът, като имитираше немския акцент на развълнувания Грубер. Промуши се през тесния отвор и се спусна по задник по каменистия наклон. Когато заговори отново, от подигравателния му тон нямаше и следа.

— Провери газовия си детектор.

Грубер покорно вдигна платненото покривало на устройството, окачено в торбичка на рамото му. Детекторът не бе включен за тази част от изпитанието, но върху циферблата му бе залепен хартиен кръг с обозначения. Докато напредваше из тунела, Грубер го бе проверявал няколко пъти, откъсвайки най-горната хартиена тапа. На кръга под нея неизменно бе написано „чисто“. Този път бе стигнал до последния кръг. Върху него бе написано: „Наличие на метан в експлозивна концентрация“.

— Но аз не съм предизвиквал никакви искри — възрази Грубер. — Оставих металния прът върху купчината отломки и по мен няма други метални части, които да предизвикат искра. Метанът не може да експлодира.

Том Роджърс, „пострадалият“ миньор, междувременно се беше изправил и отупваше прахта от панталоните си. Също като Ханс Грубер Роджърс бе дошъл тук на обучение и сега се бе доближил заинтригувано, за да разбере какво се е объркало. Освен че Ханс му бе дал вода твърде рано, не виждаше други причини да е сгафил. Според него германецът се бе справил като по учебник.

— Погледни лампата на Том — каза инструкторът по спасяване.

— Електронните компоненти са затворени херметично — отвърна Грубер. — Лампата не може да предизвика взрив.

Филип Мърсър си свали очилата и каската и втренчи сериозен поглед в Грубер.

— Затова ти казах да я погледнеш — повтори той с леко раздразнение.

Това беше двайсетият път, в който Мърсър довеждаше обучаващи до финалното изпитание, за да провери на какво ги е научил за двете седмици ускорен курс и полева подготовка. Съвсем обяснимо бе да е изморен.

Грубер огледа лампата под бялото сияние на своята, видя грешката си и изруга:

— Scheisse!

— Именно. — Мърсър посочи лампата. — Лещата е пропукана. Това позволява на метана да се добере до източника на светлина и когато включиш захранването, всички ние ще се превърнем препечен schnitzel. Тупна Грубер по рамото. — Да идем да намерим останалите.

Мърсър побутна двамата си ученици към отвора на „затрупания участък“ и ги последва. Беше доволен, че Ханс е последният от деветнайсетте мъже и жени, които се бе съгласил да обучава на миньорска спасителна техника, използвайки опита, натрупан от легендарната Група Прото в Южна Африка.

Мърсър сам бе разработил програмата и с помощта на собственика на мината бе изградил няколко подземни полигона, за да подложи учениците си на изпитание. В някои от тунелите имаше машини за дим, които да симулират пожар, в други помпи, бълващи вода. По този начин Мърсър се опитваше да ги запознае с основните препятствия, с които им предстоеше да се сблъскат в света на минното спасяване. Беше участвал в достатъчно истински спасителни операции, за да си дава сметка, че не може да се предвиди всичко и че най-важно е да научи хората си да мислят и да импровизират, без да поемат ненужни рискове.

Все още получаваше поздравителни картички от Лос 33, отряда чилийски миньори, в чието спасяване бе участвал през 2010, и очакваше да продължи да ги получава още много години. Тогава бе послушал интуицията си и съветите на един местен инженер, за да посочи мястото, където трябва да бъде прокопана евакуационна шахта с дълбочина над 700 метра в скалния масив, за да бъдат спасени трийсет и тримата мъже, затворени долу за рекордните шейсет и девет дни. С живот и кариера, изпълнени с много моменти, пораждащи гордост, Филип Мърсър би трябвало да заключи, че е един от най-добрите.

Останалите ученици ги очакваха в спасителното убежище, изкопано в една от стените на главния тунел на стотина метра от „срутената“ галерия. Навремето убежището бе оборудвано да побере четирийсет души, които да издържат тук цяла седмица, докато дойдат спасители, но този някогашен меден рудник бе изоставен в края на осемдесетте, тъй като вече не носеше печалби. Наблизо имаше друга мина, която все още разполагаше със солидни залежи, но Лейстърската дупка бе изпяла песента си.

Помещението бе само кухина с неравни стени и заравнен под. Електричество се подаваше чрез прокарани по стените кабели, свързани с овехтял, но все още боботещ генератор, поставен близо до старата вентилационна шахта. Мърсър не беше сигурен дали димът от генератора в края на краищата стига до повърхността на триста метра над тях, но нивото на въглероден окис засега не бележеше тенденция към покачване, така че той предположи, че се е справил добре.

Тези хора бяха пристигнали от всички краища на света, за да изучават техники за спасяване от него, и през повечето време той беше доволен от напредъка им. Всички имаха известен опит, най-вече Кара Хокинс, единствената жена. Тя бе един от бригадирите в наскоро и повторно откритата сребърна мина в Невада и се бе появила, яхнала своя „Харли Софтейл Херитейдж Класик“ и облечена с черни кожени дрехи. Беше висока и добре сложена и много бързо разсея догадките за половата си ориентация, като вкара в леглото Хосе Кабрильо, минен инженер от Боливия, който изглеждаше и говореше като Рикардо Монталбан.

— Е? — каза Герхард Вернер, когато тримата се приближиха. Двамата немци бяха стари приятели и работеха в една и съща мина в Германия.

Ханс прокара пръст през гърлото си.

— Kaput.

— Съберете се — извика им Мърсър, докато бършеше с кърпа потта от лицето си. Някой му подаде бутилка вода, студена, извадена от хладилника в ъгъла. Като играчи във футболен отбор всички се скупчиха да го изслушат.

— Половината група допусна една и съща грешка.

— Значи Ханс също е включил лампата — изръмжа Герхард.

— Да — потвърди Мърсър. — Но не това бе най-голямата му грешка. Не, грешката на всички вас бе, че слушате жертвата. Мислете за това като за спасяване на давещ се. Някой от вас има ли изкаран курс за водно спасяване?

Огледа бледите им изцапани лица. Повечето миньори идваха от селски въглищарски райони. Самите те бяха селяни и фермери и вероятно опитът им с водните басейни свършваше до връзване на рибарски кукички. И все пак видя, че се напъват да му покажат, че знаят.

— Добре — продължи той. — Първото, на което те учат, е, че винаги трябва да приближаваш давещия се отзад. Някой да знае защо?

Една ръка щръкна.

— Да, Хосе.

— Ако те види, ще се опита да те завлече със себе си.

— Нещо от този род — съгласи се Мърсър. — Пострадалият не иска да те удави, но човешкият рефлекс, когато се давиш, е да се вкопчиш във всичко, което е наблизо, и да се покатериш върху него, а това включва най-вече спасителите.

— Искате да кажете, че пострадалият миньор е като давещ се плувец? — попита друг ученик.

— Именно. И така, защо? — Този път се вдигнаха няколко ръце. — Джими?

— Щото е паникьосан, а ние сме лежерните. Знаем к’во е най-доброто за него, щото сме обучени.

— Научил си добре урока, Джими — кимна с усмивка Мърсър. — Ще преведа на нормален английски за нашите чуждестранни гости.

Всички се засмяха. Повлияваха се добре от стила на Мърсър да задава въпроси и после да обяснява спокойно грешките им, като размесва всичко това с добре премерен хумор. Беше им весело, но и учеха важни неща.

— Миньорът, когото приближаваш — обясни Мърсър, — е бил сам в мрака. Той е гладен, жаден, пострадал, изплашен и се моли да му помогнат. Няма значение дали е бил долу шест часа или шест седмици, тъй като в тъмното времето губи реален ход. Той иска да излезе — и може да гледа на теб като на пречка за своето спасяване. Важното е да не забравяте, че вие командвате положението, както е с полицаите и пожарникарите. Също като тях ние знаем правилата. Не и жертвата.

— Том искаше да му запалят лампата, но допълнителната светлина не е приоритет за жертвата — продължи той. — Ще го накара да се почувства по-уверен, но няма да му спаси живота. От вас се очаква да прецените обстановката, стабилността на скалата, нивото на газовете, медицинското състояние на пострадалия. Това са нещата, с които трябва да се заемете първо.

— Ако запомните нещо от този учебен семинар, това ще са следните два постулата. — В гласа на Мърсър се доловиха сериозни нотки. — Първият е да се благодарите на бога, че не сте китайски миньор. — Думите му предизвикаха сподавен смях, тъй като в часовете по теория бяха обсъждали ужасите на китайската рудодобивна индустрия. — Но сериозно, помнете, че ако някога ви повикат да приложите уменията си, значи ваш събрат миньор е преживял най-лошия ден в живота си… и че неговият живот е във вашите ръце. Не влошавайте още повече положението, като забравите какво сте научили.

Остави ги няколко секунди да обмислят казаното, после плесна с ръце, за да наруши мълчанието.

— Добре, научих ви поне на основите и въпреки няколко гафа, които не бяха bullsheet, Ханс… всички преминахте успешно курса. — Избухнаха аплодисменти. — И — продължи Мърсър — това означава, че вечерята е от мен.

Миньорите нададоха възторжени възгласи, въпреки че тукашната кръчма бе само натруфен долнопробен китайски ресторант. На бара обаче имаше трийсет вида наливна бира, достатъчно студена за пресъхналите им гърла.

Всички наставаха, шумни като деца, напускащи класната стая. Мърсър остана загледан след тях.

Преподаването на миньорска спасителна техника не бе основното му занимание. Мърсър бе известен геолог и минен инженер. Основно се прехранваше като волнонаемен специалист на големи рудодобивни компании, нуждаещи се от второ мнение преди да хвърлят милиони долари, за да отворят някоя шахта, или когато им трябваше съвет, за да увеличат печалбите на вече работеща мина. Зад гърба му стояха немалко открити от него богати залежи в цялата гама от боксит до алуминий, или екзотични като сапфирите от една мина в Индия, която предлагаше на пазара най-големите и красиви скъпоценни камъни, намирани някога. Службата му го бе отвеждала до почти всички краища на планетата и го бе направила богат, но той бе от онези заможни мъже, които не забравят корените на своя успех. Изпитваше отговорност към професията си и се опитваше да предаде опита си на други. Заплащането му за проведения в Минесота курс например щеше да е една десета от средствата, които печелеше от консултации. Но някои неща в живота не са свързани само с пари.

— Доктор Мърсър.

— Само Мърсър, Том — каза той на мъжа, който не бе излязъл с групата. — Доктор е титла, към която прибягвам когато ми трябва резервация за ресторант.

— Исках само да ви благодаря за всичко. Беше много интересно.

— Ако трябва да съм честен, искрено се надявам никога да не ви се наложи да прилагате наученото.

На събеседника му му бяха нужни няколко секунди, за да схване казаното.

— И аз се надявам на същото. Благодаря ви. — Стиснаха си ръцете. Том Роджърс се обърна и тръгна през галерията към мястото, където се спускаше асансьорът. Мърсър остана на място. — Идвате ли?

— Не — отвърна Мърсър. — Ще прескоча да видя какво прави научната група, която е наела друга част на мината. Ще се видим в ресторанта.

Мърсър свърна в страничната галерия и спря генератора, който захранваше осветлението и хладилника. Обгърнаха го пълна тишина и непрогледен мрак. Това бе истинско изключване на сетивата — странно и неприятно преживяване, което повечето хора не можеха да изтърпят дори няколко минути. Мнозина изпадаха в паника след секунди. Мърсър би могъл да остане тук цяла вечност. Включи челната светлина и тръгна навътре в тунела, далече от хората, които бяха изчезнали зад ъгъла. Те се бяха насочили към главната асансьорна шахта. Мърсър се отправи към спомагателната. Стъпките му отекваха едва чуто въпреки обкованите с налчета подметки.

Всъщност научната група не беше основният му интерес. Бяха дошли тук, в мината Лейстър, за да провеждат изследвания върху климатичните промени и космическите лъчи. Нуждаеха се от подземие, а точно тази мина бе разположена под дебел стотици метри пласт от желязо. Рудните залежи нямаха особена пазарна стойност, но действаха като изолатор на определени галактически лъчения, докато с лекота пропускаха други. Всичко това бе някак досадно и встрани от полето на неговите познания.

Проблемът със съвременната наука, замисли се той, бе, че тя бе станала толкова тясно специализирана, та геолог като него нямаше ни най-малка представа какво се случва в сферата на климатологията. И двете науки бяха земни, ала пътищата им се бяха раздалечили толкова, че доколкото знаеше, мъжете и жените долу можеха да се занимават с вуду магии и заклинания.

Не, интересът на Мърсър не бе към научните изследвания, а към Ейбрахам Джейкъбс. Джейкъбс бе един от факултетските съветници на екипа, доскорошен известен преподавател от държавния университет „Пен“, а после в „Карнеги Мелън“, сега пенсиониран консултант, работещ за малък частен колеж в Източно Охайо. Джейкъбс бе научен ръководител на Мърсър по време на обучението му в университета „Пен“, където той бе защитил докторат по геология.

Когато го питаха за миналото му, Мърсър обичаше да се хвали, че е афроамериканец. Хората поглеждаха бялата му кожа и светлосивите очи и обикновено повдигаха въпросително вежди и тогава Мърсър им обясняваше, че е роден в Африка, от баща американец и майка белгийка. Родителите му бяха убити при едно забравено въстание в страна, която тогава се наричаше Заир, и той бе отгледан от баба си и дядо си. Те бяха чудесни хора и се грижеха за всички негови детски нужди, но тъкмо Ейб Джейкъбс бе човекът, заел в живота на Мърсър ролята на баща.

Двамата се разделиха, след като кариерата на Мърсър пое рязко нагоре, и се събраха отново след няколко години. Оттогава наставникът и успелият ученик полагаха усилия да се срещат поне веднъж в годината. Бе изминала година и половина от последната им среща и Мърсър изпитваше нарастващо чувство за вина, още повече след като ежемесечните им телефонни разговори се бяха превърнали в скучни размени на сведения. Тъкмо затова сега крачеше енергично и нетърпеливо в тъмния тунел.

Бе приел предложението да преподава минно спасяване в Лейстърската дупка, защото знаеше, че Ейб също ще е тук, за да помага в научните изследвания. При последния им разговор Ейб му бе съобщил, че пристига днес, докато останалите членове на групата бяха дошли преди седмица за да монтират оборудването.

Мърсър стигна до едно осветено кръстовище, откъдето тръгваха няколко тунела. Тук бе вторият асансьор, метална клетка зад стоманена разгъваща се врата, който работеше единствено благодарение на факта, че галериите на горните нива се използваха за складови помещения заради постоянната им температура. На долните нива въздухът бе твърде влажен, за да е подходящ за склад.

Мърсър стъпи върху мрежестия под на асансьора и дръпна вратата. Под краката му цареше непрогледен мрак, който сякаш жадуваше да го погълне. Мърсър завъртя ръчката на пулта, асансьорът се разклати с поскърцване и започна да се спуска. Стига да пожелаеше, Мърсър можеше да протегне ръка и да докосне неравната скална стена. Шахтата бе грубо издялана и Мърсър често си мислеше, че който и да я е издълбал, е бил първият човек, видял някога всеки един от тези камъни. Още едно потвърждение на факта, че човечеството не е нищо повече от кратко проблясване върху скалата на геоложкия часовник.

Спусна се още сто и петдесет метра. По мъждивата светлина, проникваща отдолу, определи, че приближава най-дълбоката мрежа от тунели в мината. Повдигна ръчката, за да забави скоростта на асансьора, и я завъртя докрай, когато подът се изравни с поредната врата. За разлика от обществените асансьори с техните обезопасителни спирачки, този се заклатушка няколко секунди — усещане, което новаците намираха за доста неприятно. Мърсър застина неподвижно, докато напрежението на дългото над петстотин метра въже се изравни, дръпна внимателно вратата и пристъпи в тунела.

Имаше две дарби по рождение. Едната бе почти фотографската памет, а другата — пространственият усет, който му помагаше да се ориентира в триизмерните лабиринти на подземните галерии, както и да се движи из тях без опасение, че ще се изгуби.

За разлика от нивото, на което провеждаше занятията си, тук имаше доста прибори, скупчени близо до асансьора. Главният асансьор бе на четвърт миля и би могъл с лекота да вдига тежките кофи с руда, вадени навремето от галериите, както и тежките машини, спускани и издигани редовно. Ала кой знае защо учените предпочитаха да използват този значително по-малък и неудобен асансьор за пренасяне на снаряжението си.

Мърсър видя, че са свалили дори три-четири колички за голф и няколко двуколесни сегуея с гуми с големи грайфери. Бяха включени в зарядната станция, свързана с основното минно електрозахранване.

„Има си първи път за всичко“, помисли си той, докато се озърташе любопитно. Изключи кабела на една от двуколесните платформи, качи се върху нея и натисна копчето за „старт“. Едва не тупна на земята, тъй като се бе наклонил леко назад и сегуейът се опита да изскочи изпод него. При втория опит разположи тежестта си правилно, хвана здраво дръжките, наведе се напред и се изненада колко гладко се движи на пръв поглед нескопосаната машина. След броени секунди се накланяше на една и друга страна и се носеше из тунела като опитен ездач.

Този участък от старата мина бе прокопан с прилагане на техниката „помещения и колони“. Според Мърсър този избор бе странен, тъй като обикновено по този начин от земята се вадеха въглища. Помещенията бяха просторни, с площ десетки и стотици квадратни метри, поддържани на равни интервали от колони неизкопана руда, чиято цел бе да подпират тавана. Мърсър мина безшумно през няколко подобни кухини и най-сетне приближи една странична галерия, където знаеше, че учените са разположили снаряжението си. Пред входа на галерията имаше още пет-шест електромобила за голф и сегуеи, както и механични транспортьори, пригодени за използване в помещения с нисък таван. Последните бяха истински миньорски машини, където водачът седеше в метална клетка отстрани на корпуса, вместо да е отгоре. Един Господ знаеше как бяха върнали към живот тези ръждясали бракми, но очевидно ги бяха използвали, за да докарат тук най-тежката част от оборудването.

Мърсър остави двуколесника при другите и доближи един от транспортьорите. Мощният дизелов двигател бе разположен отпред, колата се задвижваше от множество малки колела с гуми с големи грайфери и ужасно напомняше за рудиментирала механична стоножка.

Мисълта му бе прекъсната от внезапен шум — същия, който Мърсър бе чул в деня, в който родителите му бяха застреляни от африкански бунтовници. Чувал го бе неведнъж оттогава. Беше отчетливото, забързано ехо на автоматична стрелба.

2.

Инстинктът и опитът подсказваха на Мърсър, че чува скорострелни автоматични оръжия, узи например, или по-скоро популярните „Хеклер и Кох“. Х&К бе предпочитаното оръжие на елитни подразделения като Делта или „тюлените“. Звукът от изстрелите бе маскиран от доста добри заглушители, не някакви импровизирани приспособления, а прецизно изработени устройства с правилно подредени отвори за отделяне на топлината и звука.

Странният факт, че чува заглушена автоматична стрелба в изоставена мина, не забави рефлексите му. Беше се хвърлил на пода на транспортьора още преди ехото да стихне. Пропълзя напред през металното леговище на машината като същевременно вдигна ръка и угаси светлината на челника. Вените му се изпълваха с адреналин, сърцето му подскачаше лудо, ала въпреки това той продължаваше да диша спокойно и равномерно.

На трийсет крачки по-нататък бе входът на преддверието, където работеха Ейб и хората му. Мърсър едва различаваше там някакво бледо петно. Би било проява на твърде голямо въображение да го нарече сияние — не беше нищо повече от мрак сред още по-гъст мрак. Оттам долетяха писъци, последвани от нови автоматични откоси. Мърсър мярна сенките на трепкаща светлина, издайническо припламване на огън от дулото на оръжие.

Този път когато автоматите замлъкнаха не се чуха писъци. Той нямаше представа какво се случва и можеше само да се надява, че това е някаква глупава шега, но знаеше, че не е. Остана неподвижен и притихнал, напрягаше очи да различи нещо. Около минута след последния откос започна да пълзи напред — и мярна бързо движение в мрака. Петното от по-малко плътна тъмнина — входът на галерията за изследвания — премигна четири пъти. Силуетите на четирима души, напускащи помещението. Не си осветяваха пътя, но бързината, с която се движеха, и точният интервал помежду им подсказваше на Мърсър, че пристъпват сякаш могат да виждат.

Вероятно използваха термални камери или носеха леки ултравиолетови прожектори и чувствителни очила, които можеха да различават отраженията от тях. С подобна екипировка тунелът щеше да изглежда ярко осветен, докато самите мъже щяха да са скрити в мрака. Военните рядко използваха подобни прибори, тъй като оборудван със сходни очила, противникът лесно би засякъл излъчвателите.

Обувките им не издаваха почти никакъв звук. Те прекосиха тичешком просторното помещение и изчезнаха зад редицата колони. Мърсър се измъкна от импровизираното си скривалище и закрачи предпазливо в мрака. Не смееше да включи челника си. Доближи безшумно мястото, където се бяха появили мъжете, като внимаваше всеки път да стъпва върху солидна повърхност. Когато стигна входа, виждаше малко по-добре благодарение на разсеяната светлина, идеща откъм дъното. Тръгна по късия коридор, който извиваше вляво, после надясно и пак наляво. След всеки завой светлината ставаше по-силна.

Влезе в овална камера с три ярки жълтеникави лампи, разположени върху триножници. Едната бе прекатурена, но въпреки това продължаваше да озарява част от ужасната сцена. Светлината ѝ се отразяваше от голямото петно кръв на пода, лъщящо като червило.

Другите лампи допълваха картината. Шестима души бяха обитавали помещението допреди малко. Четирима мъже и две жени. Една от жените бе по-близо до прекатурената лампа и тъкмо кръвта от шията ѝ бе образувала голямата локва. Ако се съдеше по следите около нея, жената се бе мятала конвулсивно, докато кръвта бе напускала на пулсации тялото ѝ. Втората жена бе простреляна с няколко куршума в гърдите и трупът ѝ бе проснат по гръб върху масата с компютри и научно оборудване, а краката ѝ висяха над пода.

Съдбата не бе по-благосклонна към мъжете. Двама, изглежда, бяха застреляни в гръб, вероятно в началото, когато стрелците бяха проникнали в галерията. Трети, изглежда, се бе опитал да избяга, но куршуми го бяха застигнали в бедрото, хълбока и гърдите, за да го повалят върху раклата с газови бутилки.

Четвъртата жертва беше Ейб Джейкъбс. Навярно бе понечил да прикрие с тяло една от жените. Гърдите му бяха кървава каша, гъстата му брада — извор на гордост — също бе окървавена и приличаше на въ̀лна с ръждиви петна.

В средата на стаята имаше купчина разбити стъкла. От купчината стърчаха тръби, свързани със смесителен прибор, към който бяха включени няколко от газовите бутилки. Останки от приборите, които шестимата бяха използвали за опитите си. Наблизо бе паднала метална кутия със зейнал капак, за чието предназначение Мърсър можеше само да гадае.

Мърсър видя всичко това само с един бърз поглед. Изтича при Ейб, клекна и улови ръката на стария си приятел, но всичко бе напразно. Ейб вероятно бе издъхнал още преди тялото му да падне на пода.

Мърсър очакваше сълзи, но очите му останаха сухи. Вместо това го изпълни нажежен гняв, който се събра на топка в стомаха му. Той се изправи и бързо огледа останалите. Ако имаше и най-малък шанс да помогне на някой от тях, би останал, за да го превърже и да го ободри, но нямаше нищо, което би могъл да направи за тези хора.

Тръгна към изхода, с лепнещи от кръвта ръце, и забърза по една от главните галерии. Челникът осветяваше едва на няколко крачки напред и мракът отвъд озарения кръг бе непознат свят на подскачащи сенки, където можеха да се спотайват въоръжените нападатели. Мърсър погледна тавана и установи, че учените са прокарали лампи от главната мрежа към тяхната галерия. Те не бяха привикнали към тъмнината миньори и бяха държали да има повече светлина.

Нападателите бяха счупили крушките, което подсказа на Мърсър, че най-вероятно са се върнали по същия път, използвайки топлинните следи на все още нагорещените жички като пътеуказатели.

Колкото до топлината… той носеше дебели дрехи, които задържаха топлината на тялото му, и командосите не биха могли да го забележат, докато не се приближи съвсем до тях.

Качи се на сегуея, наведе се напред и подкара нестабилната двуколесна платформа доста по-бързо, отколкото ако се бе затичал из галериите. Вятърът, който го удряше в лицето, му подсказваше, че поддържа доста добра скорост.

Сега всичко опираше до точно изчисление на скорост и разстояние. Колко бързо щяха да се движат нападателите, ако не искаха да вдигат шум? Най-вероятно с ускорена крачка. Което означаваше, че почти ще тичат и ще ги забавят единствено неудобните очила за нощно виждане. Приблизително седем минути за миля. Имаха двеминутна преднина още преди Мърсър да огледа Ейб и останалите. Още една изгубена минута.

Сметката бе обезкуражаваща. Не би могъл да ги настигне. Единствената му надежда бе, че ще се забавят, докато се качват в асансьора.

Най-сетне забеляза светлини отпред. На това ниво районът около асансьорната шахта бе издълбан в голяма пещера, с пътища, водещи в различни посоки към скалните пластове, платформи и канали за товарене и пренасяне на изкопаната руда. Централната платформа пред лифта бе висока три етажа, поддържана от множество метални подпори, между които се виеха тръби и кабели. Имаше твърде много лампи, за да могат командосите да ги изпочупят, и затова не си бяха направили труда.

Мърсър забави двуколесника и спря малко преди да влезе в галерията. Не беше помислял какво ще прави, ако настигне убийците. Не носеше никакво оръжие. Единственото, което му хрумна, бе да предупреди хората на повърхността да блокират асансьора, докато пристигне полиция.

Излезе внимателно в сумрачния тунел и зае позиция зад малък гъсеничен екскаватор, изоставен преди десетилетия. Машината бе обезкостявана системно за резервни части и приличаше на оглозган скелет на едро насекомо, попаднало в мравуняк.

Почти веднага забеляза нападателите. Изкачваха се по зигзаговидната стълба от предната страна на товарната платформа към горния край на високия три етажа асансьор. Бяха четирима, с черни униформи. Всички носеха високотехнологични очила за нощно виждане, повдигнати на челото, а в ръцете си държаха автомати със заглушители. Не бяха Х&К, както бе предположил, а нещо съвсем ново и доста по-зловещо, оръжия създадени само за едно — да убиват хора. Един носеше голяма раница и ако се съдеше по начина, по който се бе привел, вътре имаше нещо тежко.

Асансьорът вече бе спуснат. Оставаше им само да се качат, да затворят решетката и да пратят сигнал на оператора на повърхността. Веднага щом потеглеха нагоре Мърсър възнамеряваше да изтича при интеркома точно до вратата на шахтата.

Планът му се промени само след миг, когато първият стрелец се изкачи на горната платформа и пусна един откос в пулта на интеркома. Още докато звукът от заглушената стрелба утихваше Мърсър видя как таблото мята искри и угасва.

В този момент, без да мисли, той премина към действие.

Изскочи от скривалището си и хукна право напред, докато мъжете горе пристъпваха в клетката. Вместо да приближи платформата обаче свърна встрани и се спусна по стълбите, излизащи на долното ниво.

Последният стрелец затръшна металната врата и миг по-късно се чу сигналът за повикване. Мърсър стигна последното стъпало. Вратата пред него бе затворена и той виждаше, че дъното на високата десет метра асансьорна клетка започва да се издига.

За разлика от обществените асансьори, Мърсър можеше да отвори вратата и да си осигури достъп до шахтата дори когато асансьорът работи. Миньорите бяха обучени на правилата за безопасност и се смяташе, че не биха направили нещо глупаво, с което да застрашат живота си. Като това, което правеше Мърсър.

Асансьорът представляваше трикамерна стоманена клетка, закрепена за скрипец на повърхността. Операторът горе получаваше сигнал на кое ниво да спре клетката. Бяха на най-ниското ниво и Мърсър не се съмняваше, че асансьорът ще се издигне чак до повърхността.

Метално въже се поклащаше като примка под пода на клетката. Около него бе намотан електрически кабел, който се бе откачил от няколко придържащи скоби. Под него шахтата се спускаше още четири метра и завършваше с водосборна яма, където се дренираше влагата. Една помпа се грижеше водата да не прелее през краищата.

Мърсър не забави крачка и изобщо не помисли какво прави. Докато гигантският асансьор се издигаше, той скочи към въжето миг преди то да се окаже твърде високо над него. Успя да го сграбчи, залюля се и се блъсна в отсрещната стена, като едва не измъкна ръката си от раменната става. Задращи, за да се улови по-добре, и отново се люшна под издигащия се асансьор. Едва сега посмя да погледне надолу. Светлината от отдалечаващата се платформа изглеждаше далечна като от небесно съзвездие и съвсем скоро се стопи напълно, погълната от мрака. Дори обувките му изчезнаха в тъмнината.

Мърсър прехвърли ръка през въжето, за да намали напрежението върху пръстите си, и в същия миг още една от скобите, които го придържаха, се освободи. Пукотът бе заглушен от стърженето на металната клетка, но Мърсър внезапно увисна с още десетина сантиметра под пода и едва сдържа изплашения си вик. Само на три метра над него се намираха четирима въоръжени мъже, които очевидно не изпитваха никакви скрупули, когато трябваше да убиват. Ако светнеха надолу, можеха да го видят как виси под решетката на пода.

Той се закрепи малко по-добре. Изглежда, поне засега въжето щеше да го удържи. Погледна нагоре. Двама от нападателите бяха запалили фенери, но не ги бяха насочили надолу.

Намираха се на поне стотина метра над дъното на шахтата и ги чакаха още триста. Ако беше малко по-светло, Мърсър вероятно щеше да изгуби самообладание. Засега обаче се опитваше да не мисли за увеличаващата се пропаст и за дъното далече долу.

Асансьорът продължаваше да се изкачва, стържеше и се поклащаше в едно пътуване, което сякаш нямаше край. Подминаха нивото, на което Мърсър провеждаше курса по спасяване. Нямаше светлини, които да озаряват тунела, но Мърсър усети полъха от внезапната промяна във въздушното налягане.

Ръцете му започваха да се изморяват — и без това вече го наболяваха от пълзенето цял ден през изкуствено създаденото свлачище. Отново се залюля, за да преметне крак през въжето, и остана да виси като лемур, отпуснал ръцете си, за да им даде малко почивка.

Нямаше представа как ще се измъкне от шахтата, когато стигне горе, но засега най-важното бе да остане близо до стрелците. Помисли си, че вероятно са си проправили път със сила на идване и че може да държат оператора горе под дулото на оръжие.

Чу се пукот и още една скоба се откъсна. Тялото му увисна рязко надолу и това накара нови две скоби да се счупят. Той се залюля и едва не се блъсна в стената на шахтата. Имаше усещането, че сърцето му ще изскочи от гърдите, докато се клатеше отчаяно на въжето. При пропадането кракът му се бе изхлузил от импровизираната примка и той отново висеше над бездънната пропаст само на ръце — които пламтяха от умора и болка, сякаш всеки миг сухожилията му щяха да се скъсат.

След трийсет агонизиращи секунди асансьорът започна да забавя — най-сетне приближаваше горната платформа. Беше като ужасяващо и разтърсващо снижаване на скоростта от военнотранспортен самолет, спускащ се над военното летище Баграм, докато афганистанците го обстрелват с преносими зенитни ракети.

Набраната инерция едва не го запокити към металния под на асансьора над него.

Асансьорът спря след секунди. Шахтата излизаше във висока кула с дебели бетонни стени. Имаше само толкова светлина, колкото Мърсър да види зейналата под него черна паст на шахтата, дълбока над петстотин метра.

Ръцете му трепереха.

Трябваше да се измъкне по някакъв начин. Вратата бе над него. Имаше само един начин да я стигне и той бе да се покатери в тясното пространство между асансьорната клетка и стената.

Увисна на въжето и се залюля, като при всяко люшване набираше скорост. Когато при едно от залюляванията стигна най-високата точка, се пусна и улови ръба на клетката, вкопчи пръсти в металната решетка. Пусна въжето с другата си ръка и бързо се хвана и с нея за решетката.

Докато излизаха от асансьора, нападателите разговаряха тихо. Ако Мърсър бе техен командир, щеше да прати клетката обратно долу и да повреди механизма, както и този на втория асансьор, за да забави разкриването на убийствата, докато асансьорите не бъдат ремонтирани.

Имаше късмет, че убийците не бяха толкова педантични.

Напъна мишци и се промуши в тясното пространство между клетката и стената на шахтата. Едва успя да напъха глава и трябваше да издиша въздуха от дробовете си, за да може да продължи нагоре. От пръстите му потече кръв. Убийците вече бяха слезли от асансьора и вероятно бързаха към колата, с която бяха дошли.

Трябваше да направи нещо, иначе щеше да ги изпусне.

Най-сетне се добра до долната врата и успя да отвори предпазната мрежа. Чуваше над себе си гласове. Изкатери се бавно на долното ниво на платформата. Точно срещу него, едно ниво по-горе, бе будката на асансьорния оператор. Имаше голям остъклен прозорец, от който се виждаше цялата платформа. Прозорецът бе опръскан с кръв, трупът на оператора бе клюмнал на стола. Кръвта му все още се стичаше по стъклото. Беше изпълнил каквото му бяха наредили и за награда бе получил куршум.

Пети нападател, също с черни дрехи, очакваше четиримата при високата повдигаща се врата, зад която бе паркиран форд пикап Ф-350 с четири странични врати. Мърсър си отбеляза, че номерата му са свалени. Вероятно беше краден.

Четиримата нападатели се присъединиха към колегата си. Той помогна на мъжа с раницата да я свали и петимата се качиха в пикапа. След секунди напуснаха площадката и се скриха зад завоя.

Мърсър изхвърча през външната врата и хукна след тях. Щом излезе на дневна светлина, забави ход и запримигва заслепено.

Беше късен следобед и валеше студен дъжд. Беше средата на април, но въздухът хапеше сякаш е зима. Пикапът вече бе изчезнал в сумрака. Задните му светлини присветнаха, докато забавяше, за да пропусне един багер от близката кариера. А след това продължи да се отдалечава.

Пътят към мината бе дълъг само миля, но описваше няколко остри завоя, докато се спускаше към долината, където излизаше на шосето. Мърсър се втурна към багера. Беше голям, гумите му бяха високи човешки бой, но се движеше достатъчно бавно, за да може да го настигне и да се изкатери по стълбичката до кабината.

Шофьорът се облещи изненадано и викна ядосано:

— Какво правиш? Можеше да си строшиш главата.

— Имаш ли телефон?

— Тук няма връзка… За какво ми е? Ти кой си?

— Нямам време да ти обяснявам. Пикапът, който току-що те подмина. Мъжете вътре убиха шестима долу в мината, както и асансьорния оператор. Намери телефон и се обади на полицията. Форд Ф-350 с петима души, облечени в черни дрехи. Няма номера.

Шофьорът погледна за миг хладните сиви очи на Мърсър, зърна в тях твърда решимост и предпочете да повярва на странната история. Завъртя джойстика, с който се управляваше багерът, и увеличи мощността.

Мърсър се пресегна и дръпна ръчката обратно.

— Не ме разбра, приятел. Тръгвам след пикапа. Слизай и намери телефон.

— Не мога да…

Повече не успя да каже. Мърсър замахна и го халоса с юмрук под лявото ухо. Главата на шофьора отскочи назад, очите му се изцъклиха. Мърсър освободи закопчалките на колана му и го смъкна от седалката. Багерът продължаваше да забавя ход.

Мъжът бе замаян, но не беше в безсъзнание. Мърсър го издърпа на платформата и го подпря на кабината. Мъжът бързо идваше на себе си. Вместо да го удари отново Мърсър го наведе на една страна и го бутна безцеремонно. Мъжът се претърколи като жаба и пльосна в калта.

— Повикай полиция! Кажи им да спрат пикапа!

Без да е сигурен, че шофьорът ще го послуша, Мърсър се вмъкна в кабината. Багерът бе „Катерпилар 990“. Не най-големият им модел, но не и от дъното на таблицата. Мърсър го познаваше достатъчно добре, за да може да го кара, както и почти всяка друга машина, излязла от завода на „Кат“ в Пеория, Илинойс.

Натисна газта и мощният 625 конски сили дизелов двигател нададе чутовен рев. Машината подскочи напред. Мърсър нямаше намерение да се опитва да настигне изчезналия от полезрението му пикап. Максималната му скорост не можеше да се сравнява с тяхната. Затова пък разполагаше с възможност да се движи извън пътищата, за каквато те можеха само да мечтаят.

Вместо да се отправи надолу по черния път Мърсър насочи багера към края на платото, като избегна почти обратния завой. Наклонът бе доста голям, над четирийсет и пет градуса, но имаше достатъчно малки дървета и шубраци, за да попречат на осемдесеттонното чудовище да изгуби напълно контрол. Мърсър действаше с джойстика сякаш е пилот на изтребител; заобикаляше само големите дървета. Дръвчета с дебелина колкото човешка ръка се гънеха и трошаха под тежките колела, един клон строши страничния прозорец.

Багерът излезе отново на пътя. Мърсър бе скъсил наполовина разстоянието до пикапа, хората в който все още не бяха осъзнали, че ги преследват. Багерът се носеше надолу по склона като разбеснял се слон. Тук растителността не бе достатъчно гъста и багерът започна да се свлича по чакъла и меката пръст. Мърсър трябваше да овладее импулсивното си желание да удари спирачки и вместо това натисна педала за газта, като същевременно въртеше джойстика като побеснял. Изхвърча с огромна скорост върху следващия участък от пътя и за миг се изплаши, че ще се преобърне или че предната ос ще се счупи от удара. Но машината продължи напред — ревящо доказателство за постиженията на американския дизайн и конструктивна мощ.

Пикапът току-що бе профучал. Мърсър виждаше съвсем ясно следите от гумите му в меката почва. Багерът прекоси пътя и когато предницата му се озова над ръба на склона, Мърсър зърна пикапа да доближава следващия остър завой. Стрелците вътре вероятно също вече го бяха забелязали.

Задният прозорец на пикапа се плъзна надолу и отвътре се показа удебеленото от заглушител дуло на автомат. Очевидно бяха разбрали, че багерът ги преследва, и не смятаха да поемат рискове. Дистанцията бе твърде голяма за подобно оръжие, но това не попречи на стрелеца да изпразни пълнителя с 9-милиметрови куршуми.

Само няколко от тях улучиха багера. Мърсър не можеше да чуе звука от ударите през рева на двигателя, но за всеки случай вдигна кофата пред себе си преди да продължи. После пришпори машината по наклона. Този път храстите и дърветата бяха доста повече и се наложи да използва огромното тегло на багера, за да си проправи път надолу. Спусна и кофата, за да посича върховете на дърветата. Скоростта му се снижи наполовина и той започна да се притеснява, че няма да успее. Имаше само още един остър завой преди пътят да излезе на шосето. Дори шофьорът да бе позвънил на полицията, стигнеха ли шосето, нападателите щяха да изчезнат за броени минути.

Ако не можеше да ги спре, Мърсър трябваше да намери начин поне да ги забави.

Багерът ревеше като носорог, защитаващ територията си, и гъстата горичка продължи да изчезва с трясък под металното гребло и тежките гуми, но фордът също бе набрал скорост. Шофьорът знаеше какво прави, защото когато навлезе в последния завой не забави, а само завъртя чевръсто задницата с леко поднасяне, преди отново да натисне газта и да се понесе към спасителния изход.

Летяха право към мястото, където Мърсър възнамеряваше да излезе от налудничавото си спускане през гората. Ако се забавеше съвсем малко, щяха да го подминат и всичко щеше да приключи. Едва ли щеше да ги открие повече.

Фордът хвърчеше с бясна скорост и Мърсър знаеше, че всичко ще се реши след миг. В последните няколко секунди преди да излети на пътя шубраците отстъпиха място на висока до коленете трева и багерът внезапно набра скорост. Четири автомата откриха едновременно стрелба по него. Един от стрелците бе пропълзял в багажното на пикапа и стреляше легнал. Други изстрели отекваха от пътническите прозорци и от двамата мъже на задните седалки.

Докато разстоянието между двете машини се скъсяваше, върху багера се изсипа истински оловен дъжд. Мърсър не можеше да се прикрие с голямата метална кофа, тъй като изстрелите идваха отстрани.

Предното стъкло се пръсна с трясък и го посипаха безброй дребни късчета. Куршуми рикошираха от металните стени и пищяха покрай него.

Мърсър нямаше избор.

Опря крака на седалката и се промуши през прозореца. Претърколи се на платформата, от която преди малко бе хвърлил шофьора, и използва инерцията, за да скочи от багера.

Падна в тревата, присви глава към гърдите си и се претърколи няколко пъти. Багерът профуча покрай него и гумите разровиха земята на сантиметри от краката му. Куршумите продължаваха да отскачат от металните плочи.

А след това багерът излезе на пътя на няколко метра пред пикапа. Ако Мърсър бе останал на кормилото, нещата щяха да се развият иначе. Сблъсъкът с равната повърхност не бе еднакво изравнен между двете предни гуми. Лявата удари първа, което принуди багера да свие рязко в тази посока. Кофата се завъртя като пощуряла и в този момент шофьорът на пикапа скочи върху спирачките и накара колата да поднесе, преди да я пришпори в обратна посока, като матадор, който се дръпва внезапно пред атакуващ бик. Кофата на багера закачи задната част на форда достатъчно силно, за да го повдигне на две гуми. Шофьорът изви кормилото в обратна посока и ако допреди миг пикапът бе готов да се преобърне, сега тупна върху шестте си колела и се понесе с нарастващ рев към опразнения път.

Мърсър лежеше в мократа трева, а през това време багерът се наклони бавно и се килна в канавката. Моторът продължаваше да подава мощност на четирите колела, но кофата се бе заровила дълбоко в земята. Колелата се въртяха и хвърляха кал, ала машината не помръдваше, беше заклещена.

Мърсър чу как фордът изхвърча на асфалтовото шосе и започна да ускорява, отдалечавайки се от мината. Бяха се измъкнали, след като бяха убили седем души.

Нямаше представа какво са отмъкнали в раницата — вероятно нещо, свързано с експериментите. Можеше само да гадае кое е толкова скъпоценно, че да коства живота на седем невинни жертви.

Остана да лежи по гръб под дъжда. Осъзнаваше, че е пропуснал възможността да въздаде правосъдие за убития си наставник. Всичко го болеше.

След пет-шест минути от далечината долетя воят на приближаващи се сирени. Но дотогава той вече бе решил какво ще направи. И то нямаше нищо общо с правосъдието. Въпросът вече бе личен. Въпрос на отмъщение.

3.

Един щатски полицай вземаше показанията на Мърсър, докато фелдшерката обработваше раните на рамото и лявото му коляно. Беше тупнал с достатъчна сила върху твърдата земя, за да си скъса панталона и да изгуби няколко квадратни сантиметра кожа. Левият глезен също го наболяваше, но не беше нещо, с което да не могат да се справят няколко таблетки ибупрофен и две-три чашки водка. Още десетина ченгета се бяха спуснали в мината, докато екипът от съдебната медицина бе изнесъл убития оператор. Други съдебни специалисти правеха снимки на петната кръв и разхвърчалите се наоколо гилзи.

— Хайде стига — въздъхна щатският детектив, докато го гледаше с нескрито недоверие. — Нима очакваш да повярвам, че си висял под асансьора, докато се е издигал цели петстотин метра?

Казваше се Пол Джерард и беше към петдесетте, с посивяла късо подстригана коса и зачервен нос като на закоравял пияница. Костюмът му бе купен от магазин за намалени дрехи. Кожата около мястото, където бе носил брачна халка, бе леко порозовяла. Разведен преди по-малко от година. Следваше утвърденото клише, реши Мърсър.

Седяха в остъклена стая близо до платформата на асансьора, където някога се бяха намирали служебните помещения на мината.

Фелдшерката напръска раната на Мърсър със спрей и той трепна.

— Мисля, че това вече го обсъдихме. Аз открих труповете и шофьорът потвърди, че му взех багера. Бил…

— Гундерсон.

— Точно така. Гундерсон. Видяхте с очите си дупките от куршуми в прозорците на машината. Това е достатъчно, за да потвърди, че нападателите се опитваха да ме спрат, нали?

Джерард не отговори. Въпреки това Мърсър продължи:

— Проследих ги от галерията на научния екип и единственият начин да стигна с тях на повърхността бе да увисна под асансьорната клетка.

Детективът вдигна глава от бележника и смени темата.

— Но как стана така, че се озова там в точния момент?

— В точния момент? — Мърсър не можеше да повярва, че полицаят ще използва толкова идиотска фраза.

— Ами веднага след като нападателите са убили онези шестима учени долу.

— Ейбрахам Джейкъбс пристигна по-рано днес. Предполагам, че той е бил главната им цел. — Мърсър спря и се замисли. — Поправка. Той и другите са само косвени жертви. Това, което отнесоха в раницата, е било главната им цел.

— Някаква идея какво може да има в нея?

— Абсолютно никаква — отвърна Мърсър. После кимна с благодарност на жената, която тъкмо бе свършила с превръзката му на рамото.

— Кога последно ви правиха инжекция за тетанус? — попита тя, докато затваряше чантата си.

— Преди две години, така че всичко е наред.

— Добре, почистих раните и ви направих повърхностен антибиотик. Ако забележите белези за инфектиране — зачервяване или повишена секреция, или ви втресе, потърсете лекарска помощ.

— Ще го направя. Благодаря ви. — Мърсър насочи вниманието си към детектив Джерард. — Едва ли ще е трудно да установите какво са откраднали, ако прегледате компютрите. Вероятно има подробно описание на това, с което са се занимавали учените.

— Вашият приятел Ейбрахам Джейкъбс ли командваше парада?

— Не. Той само помагаше. Шеф на научния екип беше Сюзан Тюнис. Мисля, че е доктор по химия, или атмосферни взаимодействия, нещо от този род. Доколкото разбрах, Ейб беше само съветник.

— А ти защо последва нападателите?

Разумен въпрос, който Мърсър не си бе задавал от години, защото това не бе първият случай, при който се изправяше срещу въоръжени мъже. Ни най-малко.

— Защо ги последвах ли? — повтори той. — Защото ако не го бях направил, никой нямаше да го направи.

— Ти за герой ли се мислиш, или какво? — попита насмешливо полицаят, с типичното раздразнение на служител, чиито функции са били иззети от някакъв цивилен.

Мърсър нямаше желание да влиза в спор с него и затова преглътна хапливия си отговор и предпочете да заобиколи истината:

— Не, полицай, но когато видях труповете на онези хора и на моя приятел, за няколко минути изгубих способността си да разсъждавам трезво.

Джерард кимна, очевидно удовлетворен от отговора.

— Нека те попитам нещо друго. Мислиш ли, че това е терористична атака?

— Има ли значение мнението ми? Седем души са убити долу с автоматично оръжие. ФБР с готовност ще го кръсти тероризъм, за да може да погне нападателите. Предполагам, че ще се включат и разни други трибуквени организации, отговарящи за националната сигурност. Задавате ми тези въпроси само защото федералните още не са се дотътрили тук, а като дойдат, ще трябва да чакат голямото началство от столицата. Но ето какво ще ви кажа, детектив Джерард. Тези типове бяха тук заради нещо, което Ейб е донесъл със себе си тази сутрин, и избиха всички свидетели. И пак ще повторя: нямам никаква представа какво може да е това, нито над какво са работили в лабораторията. — Мърсър си пое дъх. — Приключихме ли?

Джерард затвори бележника и го прибра във вътрешния си джоб. Продължи обаче да си играе с химикалката.

— Прав си за федералните. Аз само наглеждам сцената на престъплението, докато се появят. Хората, които слязоха долу, имат същата задача. Не могат да пипат нищо.

— Ядосан ли сте? — попита Мърсър.

— Веднага щом ми се обадиха и ми казаха, че е стреляно с автомати, знаех, че ще съм само момче от поддържащия екип и нищо повече.

Мърсър бе склонен да прояви съчувствие.

— През годините съм работил доста с федералните. Когато си насаме с тях са готини хора. Ала изправят ли се отсреща като бюрократична институция, играта загрубява.

Джерард изсумтя.

— Точно така е. Не каза ли, че си минен инженер? Как тогава си се забърквал с ФБР?

— Аз съм любима цел на няколко доста екстремни групи за опазване на околната среда. — Което бе вярно, но не бе истинската причина Мърсър да е тъй добре запознат с техниките на тероризма и контратероризма. За последното причината по-скоро бе, че се бе озовавал на погрешни места в погрешно време и въпреки това бе направил каквото е нужно за момента. Погледна щатския детектив и го попита:

— Искате ли да направите на мен и на това разследване една голяма услуга?

Джерард осезаемо настръхна. Повдигна вежди.

— На федералните ще са им нужни от дванайсет до осемнайсет часа само за да завъртят колелата на механизмите, а не разполагам с толкова време. Двамата с вас знаем, че онзи пикап вече е захвърлен някъде и нападателите са се разпръснали. Няма да оставят отпечатъци, нито ДНК, и това ще е задънена улица. Ако има някакви следи, водещи към тях, те ще са в лабораторията на Ейбрахам Джейкъбс.

— И мислиш, че федералните не го знаят?

— Биха могли, но тъй като Ейб е бил само съветник, първо ще се задълбаят в досието на Сюзан Тюнис.

— Мога да им предам това, което ми каза. Че според теб нападението е свързано с пристигането на твоя приятел.

Мърсър поклати глава.

— Това няма да промени нищо. Те си имат процедури и щом се уверят, че духът на Осама бен Ладен не е виновен за смъртта на тези хора и че най-вероятно става въпрос за грабеж, а не за тероризъм, ще изгубят интерес и ще изтеглят хората си. Няма да се появят в кабинета на Ейб поне още няколко дни.

— И каква е услугата? — попита Джерард, сякаш не знаеше.

— Пуснете ме да си вървя — отвърна Мърсър. — Дръжте ме настрана от това. Направете Бил Гундерсон герой, като кажете на момчетата от ФБР, че той се е опитал да спре пикапа.

— Знаеш, че няма да стане.

Мърсър се отпусна обезсърчено на седалката.

— Но от друга страна — продължи Джерард, — да речем, че изляза за малко оттук, а ти се измъкнеш незабелязано.

— Ще го направите ли за мен? — попита Мърсър с пробудена надежда.

— Не — отвърна Джерард и нахлупи голямата си каубойска шапка. — Но ще го направя за щатското ченге, което застреляха преди дванайсет години, когато приближи една ударена кола, без да знае, че шофьорът се издирва от ФБР. Изглежда, бяха решили да ни спестят тази информация. Нашият човек получи три куршума в гърдите. Жилетката му спря два, но третият разкъса сърцето. Убиецът му открадна патрулката и продължи да бяга още три часа, преди да го спрат с барикада на пътя.

Джерард си изопна сакото.

— Каквото и да направя, федералните ще ме мислят за селяндур. Ти си само поредният свидетел, доколкото показват записките ми. — В гласа му се долавяше стоманена нотка. — Ще се погрижиш да свършиш тая работа, нали?

— Ще се постарая да ги пратя в ада, детектив — отвърна със същия тон Мърсър.

— Ще се върна след десет минути.

Пол Джерард излезе от канцеларията и приведе глава под дъжда, захапал димяща цигара. Мърсър почака половин минута преди да го последва. Джерард беше в другия край на складовете и разговаряше с човека, когото бяха пратили да замести оператора на асансьора. Ако се съдеше по облаците над главите им, Джерард бе споделил с него пакета марлборо.

Мърсър не би имал нищо против да се измие. Все още беше с окаляните и разкъсани работни дрехи и подкованите с налчета обувки, но нямаше време. Джерард му бе дал само десет минути. Той излезе от сградата и се отправи към белия фургон, докаран тук навремето, за да служи за спално помещение на дежурните екипи. Мърсър и учениците му го използваха за теоретични занимания преди да се върнат долу в мотела, където бяха настанени.

Трима от учениците му седяха на една маса заедно с униформен полицай: бяха задържани само защото бяха зърнали пикапа на убийците. И четиримата вдигнаха глави, когато влезе, и го погледнаха уморено.

— Ей, Мърсър, какво става? — попита Ханс.

— Без приказки — произнесе машинално полицаят.

— Детектив Джерард приключи с мен и мога да си вървя — обърна се към него Мърсър.

— Каза ли кого да му пратя? — попита младият полицай. Опитваше се да командва ситуацията, но усещаше, че Мърсър му се изплъзва.

— Каза да оставя на теб да решиш — отвърна Мърсър. Хлапето очевидно беше неопитно и се опитваше да си придаде важност.

Младият полицай нямаше представа колко лесно са го изпързаляли.

— Добре. Щом детектив Джерард ти е записал данните, предполагам, че всичко е наред.

— Благодаря — отвърна Мърсър и се обърна към учениците си. — Съжалявам за всичко това, момчета. Ще приключим последния урок утре и след това ще го отпразнуваме.

Един от хората се готвеше да го поправи, но после схвана какво прави неговият учител. Искаше да си спечели време и те нямаха нищо против да му помогнат.

— Ist nicht kein problem — каза Ханс, пародирайки сам произношението си. Беше задържал Джерард повече от час, преструвайки се на слабо владеещ английски с надеждата, че неговият наставник ще може да се измъкне незабелязано.

Мърсър взе цивилните дрехи от шкафчето си, напипа ключовете на колата в предния джоб и излезе от фургона, без да поглежда другите.

Беше наел от „Херц“ един „Юкон“, черен джип, малко по-малък от парните катери, които някога бяха кръстосвали реката със същото име в търсене на злато. Настани се на предната седалка доволен, че си бе направил труда да плати и застраховката, защото петната, които току-що бе оставил върху тапицерията, не изглеждаха лесни за почистване.

Мощният осемцилиндров двигател се събуди с ръмжене и Мърсър излезе от паркинга и пое бавно между паркираните в безпорядък полицейски коли. Ниските облаци отразяваха червените проблясъци на сигналните светлини.

Един полицай го задържа на изхода, но му махна да продължи, след като Мърсър му обясни, че Джерард го е пуснал. Докато се спускаше по криволичещия път, стана неволен свидетел на алеята на разрушение, която бе оставил след себе си при бясното спускане с багера. Наистина изглеждаше сякаш оттук бе минало побесняло метално чудовище.

В подножието на склона други полицаи охраняваха яркожълтия багер, докато двама мъже с хартиени халати оглеждаха следите от куршуми по корпуса. Без съмнение щяха да бъдат скастрени от федералните криминолози, че не са ги изчакали.

Мокър и уморен патрулен полицай махна на Мърсър да продължи, след като най-вероятно бе получил потвърждение отгоре. Мърсър зави в обратна на посоката, в която бяха изчезнали нападателите, уверен, че няма да намери отговорите натам. Дори не беше сигурен какви въпроси трябва да си задава на този етап. Всичко, което знаеше до момента, бе, че ще свърши онова, което бе обещал на Джерард. Щеше да спипа онези типове, каквото и да му коства.

Разстоянията в централните райони на Щатите бяха огромни — нещо, което бе забравил от времето, когато учеше в Колорадския минно-геоложки институт и навестяваше с кола родителите си във Върмънт. Беше напуснал Лейстърската дупка преди шест часа. Слънцето се бе спуснало към хоризонта и пътят имаше хипнотизиращ ефект. Към полунощ си помисли, че е преминал над половината от Средния запад, но скоро осъзна, че още е далеч от това постижение. Познаваше нафукани сноби от Ню Йорк и Вашингтон, които наричаха тези райони „страна за прелитане“. И наистина бе ужасно неприятна за каране.

Знаеше, че трябва да отбие в някой от ярко осветените оазиси на цивилизацията, всеки обещаващ многоетажни хотели с познати имена, ресторанти от известни вериги и денонощни бензиностанции, пълни с шофьори на камиони, които бързаха да откарат товарите си към крайбрежието. Подмина няколко подобни уютни местенца, почти идентични, но когато започна да си дава сметка, че се превръща в заплаха и за себе си, и за останалите, ако продължи да стиска кормилото, избра следващата отбивка, която го отведе на няколко мили по-нататък по лъкатушещ чакълест път, преди да свърши в градче, което се състоеше от няколко къщи на кръстовище. Една от двуетажните къщи бе приютила на първия етаж затворена закусвалня, адвокатска кантора и бръснарница, а отгоре имаше голяма табела за школа по танци и прозорец, толкова мръсен, че дори в сумрака изглеждаше сякаш е видял за последен път вода и гъба в зората на рокендрола. Срещу нея имаше по-голяма търговска сграда, заобиколена от дребни селскостопански машини, изложени за продан: косачки, ремаркета и трактори. Още по-нататък се виждаше тясна висока постройка, боядисана в бяло и наподобяваща камбанария, макар че къщичката, където трябваше да е камбаната, изглежда, бе само изрисувана. През улицата бе разположена малка бензиностанция с навес от поклащащо се на вятъра чергило, озарено от светлините и напомнящо чуждоземните кораби от „Близки срещи от третия вид“. Мисълта, че намери точно това сравнение, му подсказа колко е уморен в действителност, след като умът му подхвърляше подобни метафори. Друг признак за изтощението му бе фактът, че паркингът със селскостопанските машини и пустеещите места, кой знае защо, му изглеждаше точно толкова примамлив и подканящ, колкото „Риц“ в Париж или нюйоркският „Мандарин Ориентал“.

Той свърна към него и гумите на джипа изхрущяха върху покрития с боклуци и строшено стъкло чакъл. Светлината от един прозорец озаряваше достатъчно околностите, за да различи една жена да се показва на задната врата на малкия хотел и да засенчва очи с ръка, загледана към него. Мърсър предположи, че ще я наградят със званието „служител на годината“, задето го бе забелязала толкова рано, но после я видя да вдига малък вързоп от масата до себе си и да го опира на гърдите си. Почти различаваше чертите на малкото разплакано детско личице.

Изгаси двигателя и взе сака с дрехи, които носеше от мината. Очите му почти се затваряха. Надяваше се тук да има топла вода. Преброи десет, не, дванайсет стаи, сякаш възнамеряваше да ги заеме всичките.

Отвори бавно стъклената врата на фоайето, та камбанката да не събуди детето, което междувременно се бе усмирило. Момичето — нямаше и деветнайсет — изглеждаше уморено от недоспиване и го гледаше с тъповато изражение. Дори не си направи труда да го поздрави.

— Искам стая — каза почти шепнешком Мърсър.

— Шейсет долара — отвърна тя. — Но ми се виждате мръсничък. Не мога да ви пусна тук.

Мърсър си погледна дрехите. Бяха омачкани и измацани с кал, но се съмняваше, че в задълженията ѝ влиза да почисти стаята на сутринта.

— Вижте какво ще ви кажа… — Извади две стодоларови банкноти от портфейла си. — Това е за стаята и ако я изцапам. Съмнявам се, че в стаите ви има нещо, което да струва повече от сто долара.

По някаква причина това накара момичето да се изкиска.

— Имам нужда само от душ и няколко часа сън.

— Ще ми трябва името ви за книгата. — Момичето отвори разръфаната книга за регистрации.

Мърсър сложи банкнотите на олюпения плот, пресегна се покрай момичето и взе един ключ от писалищната маса. Беше избрал стая в централната част на сградата и се надяваше, че ще има топла вода.

— Името ми е на тези две банкноти. Казвам се Бенджамин Франклин.

Тя не възрази и той се обърна и излезе. Паркира колата пред стаята си и отключи. Крушките бяха сменени с мъждукащи луминесцентни лампи и всичко тънеше в сенки и сумрак. Не че го интересуваше. Отдели половин час да постои под толкова гореща вода, колкото можеше да изтърпи, използва всички кърпи, за да се избърше, и рухна в изтърбушеното двойно легло с шарена кувертюра и възглавници в сходен десен.

Ала едва положи глава на възглавницата и осъзна, че се е залъгвал. Вярно бе, че не биваше да кара повече, но си даваше сметка, че няма никакъв шанс да заспи. Умът му не работеше по този начин. Беше се опитал да надбяга чувствата си, оставяйки зад себе си миля след миля, но сега за пореден път си припомни, че приятелят му е мъртъв, заедно с шестима негови колеги, и че той не бе успял да направи нищо, за да попречи на убийците. Мърсър не беше католик, но вярваше в идеята за вината. Тя бе за него движеща сила и едновременно солидна основа. Истина бе, че в този случай не би могъл да се обвинява за нищо. Това бе бреме, което поемаше само защото бе привикнал да носи отговорност. Което означаваше, че нерядко не можеше да си прощава неща, за които всъщност нямаше никаква вина. Някой психиатър вероятно би го уверил, че всичко това се дължи на смъртта на родителите му и на факта, че не е бил в състояние да попречи на тази трагедия. Също както сега, когато не бе успял да спре убийците на Ейб.

Нещата не изглеждаха по този начин, когато двайсетгодишният Филип Мърсър се върна в „Пен“ за своя докторат след две години следване в Минно-геоложкия.

На Коледа през онази първа година докторантура Ейб бе успял да изкрънка малко пари, за да отведе най-добрите си студенти в Западна Африка за десетдневно пътешествие с цел да подобрят уменията си за работа в полеви условия. Всъщност студентите щяха да са само носачи и шерпи на малка изследователска група, но нямаха нищо против открилата се възможност.

Първата седмица от пътуването мина безпроблемно. Групата от осем западни специалисти, включваща и тримата студенти на Ейб, плюс четирима въоръжени камерунски пазачи, изучаваше пресъхнали корита на реки и открити скални масиви с надеждата, че този полупланински район може да е богат на колтан, минерал, необходим за наскоро появилия се и бележещ бързо разрастване пазар за все още твърде скъпи клетъчни телефони. Още не бяха открили нищо обещаващо, но това не помрачаваше оптимизма, особено оптимизма на студентите.

Последният ден беше мъглив и хладен. Лагерът се пробуждаше бавно за живот, но скоро огнищата задимяха и хората взеха да си подават чаши с нес кафе. Тъкмо щяха да поднесат и закуската с пържени яйца, когато сред заобикалящата ги мъгла се мярнаха тъмни силуети и във въздуха отекна зловещото стакато на автоматични изстрели. Говореше се за бунтовници, които обикаляли из този район, но те би трябвало да са от другата страна на границата в Нигерия, на стотици мили от тях.

Един от камерунските им пазачи бе повален от първия откос. Падна на земята и от раните на гърдите и в главата му шурна кръв. Мърсър, който седеше от другата страна, срещу Ейб и един студент от Калифорния, Ланс, се вцепени за миг. Това приличаше толкова много на засадата, в която бяха попаднали родителите му — липсваше само разнебитеният пикап на майка му, паркиран тогава наблизо.

Ала колебанието му трая само няколко секунди. Още докато си поемаше дъх Ейб се превърна в родителите, които не бе успял да спаси. Мърсър не помисли за себе си, нито за опасността, на която се излагаше. Не беше успял да попречи на родителите си да загинат от насилствена смърт на този дивашки континент, но не смяташе същата съдба да сподели и неговият приятел. Просто последва подхранвания си от адреналин инстинкт да защити Ейб Джейкъбс — или да умре.

Хвърли се през пламъците на огнището и прекатури приятеля си на земята, докато още няколко откоса профучаха над тях. Затисна го с цялата си тежест, заслушан в пищенето на куршумите. Докато се озърташе, видя друг от пазачите им да бяга към джунглата.

Едно лято години преди това Майк, най-добрият приятел на Мърсър, бе взел флоберката на баща си. Двете четиринайсетгодишни хлапета бяха работили през онова лято всичко, с което успяваха да се захванат, за да подхранват несекващия апетит на пушката за муниции. Веднага щом получеха няколко долара купуваха кутии с патрони от железарията — молеха за това влизащите възрастни, като тийнейджъри, молещи хора пред супермаркета да им купят бира. А след това отпрашваха към една изоставена прашна кариера, където се редуваха да стрелят: представяха си, че са герои от някой уестърн. Когато накрая училището и зимата поставиха точка на упоритите им занимания по стрелба, двамата бяха изгърмели хиляди патрони през тясното дуло на флоберката и бяха направили един ръждясал варел на решето, но пък можеха да се похвалят с отлични стрелкови умения от всякакви позиции за водене на огън, които бяха изучили в някакво старо ръководство за подготовка на пехотинци още от Втората световна война.

Мърсър запълзя през тревата към поваления пазач. Мъглата се вдигаше и той успя да преброи поне пет припламващи от дула пламъчета, докато стрелците навлизаха в лагера. Двамата последни пазачи бяха приковани към земята и явно се готвеха да си плюят на петите при първа възможност.

Той стигна до убития пазач, измъкна руския автомат от безжизнените му пръсти и двата резервни пълнителя от паласката на колана. Мъжът се казваше Пол. Беше харесал Мърсър, защото синът му се казвал Филипе.

Макар че Мърсър никога не бе стрелял с автомат, залегналото в мускулите му умение от онези летни упражнения се пробуди още докато опираше очукания калашник на рамото си и той започна да го използва сякаш е продължение на тялото му. От неудобната ниска позиция пусна кратък откос, който повали един от нападателите тъкмо когато той пристъпваше на откритата площ, където изследователите бяха устроили бивака си. Беше сигурен, че мъжът е мъртъв още преди да падне на земята, и затова завъртя дулото към втория нападател, който все още се прикриваше зад дърветата.

Полускритият бандит извика от болка, когато в гърдите му попаднаха няколко куршума, и след това млъкна, което можеше да означава само че също е мъртъв.

Почувствали промяна в равновесието на силите, двамата пазачи повдигнаха глави и се включиха в размяната на смъртоносно олово в мъгливата сутрин.

Мърсър оглеждаше района за нови цели. Ръцете му машинално смениха изпразнения пълнител с нов.

Още един нападател падна, повален от някой от камерунците. Разкрещя се от болка и вероятно това бе достатъчно да накара останалите да преосмислят поведението си. Стрелбата им утихна и те, изглежда, се скриха назад в гората. Мърсър скочи от мястото, където се бе привел, и хукна след тях. Беше сигурен, че водачът им ще ги накара да се прегрупират и да нападнат отново. Нахлу сред дърветата, като държеше автомата ниско, а пръстът му бе на спусъка. Едно от многото неща, които не знаеше за стрелбата с автомат, която му бе позната само от филмите, бе силата на гърмежите. Ушите му бяха заглъхнали и чуваше само ниско бръмчене, сякаш се намираше непосредствено до огромен електрически генератор.

Стигна до малка поляна на двеста метра от лагера. Забеляза четирима мъже от другата страна, на двайсетина метра от него. Двама бяха с цивилни дрехи, изцапани фланелки и разръфани маратонки. Другите двама бяха с камуфлажна униформа, раници и широкополи шапки и не бяха въоръжени с калашници, любимото оръжие на всеки чернокож боец, а с лъскави автомати с оптични прицели. Западни оръжия, скъпи, истински инструменти за професионалисти. Не можеше да е сигурен в сумрака, но му се стори, че двамата с униформите са бели, а не чернокожи.

Закова се на място. Мъжете го забелязаха и в същия миг оръжията им се вдигнаха км него, но Мърсър бе превключил на автоматична стрелба и докато залягаше, джунглата се огласи от дълъг откос. Двамата африканци бяха повалени на място, един от белите получи куршум, който го завъртя и той падна. Вторият откри огън. Мърсър нямаше прикритие и запълзя назад, без да сваля пръст от спусъка.

Нито за миг не откъсваше поглед от целта си и при един проблясък от оръжието на противника видя, че лицето му е бяло и че едва ли е по-възрастен от него. На бузата му имаше голямо родилно петно. Не беше залегнал при хаотичната стрелба на Мърсър, защото явно бе свикнал да си има работа със зле обучени момчета, които смятаха, че звукът от автоматична стрелба е също толкова смъртоносен, колкото и умението да се прицелваш. Ала миг по-късно няколко куршума попаднаха едновременно в това бяло лице, пръснаха главата в кървав облак и младият мъж се преметна назад и рухна.

Мърсър посегна да презареди и осъзна, че вторият пълнител е паднал някъде в джунглата по време на преследването. Огледа трескаво поляната. Първият бял наемник, когото бе ранил, тъкмо се изправяше, един от местните също се размърдваше.

Раненият звяр е особено опасен и ранените войници не правят изключение. Мърсър отстъпи в джунглата и се върна в лагера. Ейб превързваше един от студентите, а останалите двама пазачи събираха снаряжението, като същевременно се оглеждаха уплашено. Нямаше следа от мъжа, който бе избягал в гората. Някой вече бе покрил трупа на Пол с чергило.

— Мърсър — извика Ейб. — Какво стана?

— Не зная — отвърна Мърсър, дишаше тежко. — Застигнах ги на двеста метра оттук. Четирима. Стрелях, но двама са само ранени и може да решат да се върнат. По-добре да се махаме.

Ейб се бе надвесил над ранения студент и докато Мърсър го наблюдаваше, в съзнанието му отново изникна ужасяващата картина с убитите му родители. Ейб го погледна, каза, че раненият ще се оправи, и го похвали за храбрите действия, с които несъмнено им бе спасил живота. Мърсър не се бе провалил този път и се надяваше, че никога повече няма да се провали.

Успяха да се доберат до камиона, който ги изведе от джунглата, без повече инциденти. Пазачът, избягал в началото на атаката, така и не се появи, а компанията, която бе наела камерунските охранители, се погрижи вдовицата на Пол да бъде възмездена. Така и не узнаха кой стоеше зад смъртоносната атака, но се носеше слухът, че някакъв местен племенен вожд се опитвал да разшири контрола си върху цялата територия, за да натрупа богатство от скъпоценния минерал, и тъкмо той бил наел белите войници.

Заради този случай след няколко месеца Ейб препоръча своя ученик за една мисия в Ирак, където ЦРУ се нуждаеше от геолог, за да помогне на специална група да установи дали Саддам Хюсеин разполага с достатъчно уранова руда, за да започне обогатяването ѝ. Тази мисия се оказа повратна точка в кариерата на Мърсър и го въведе в света на контратероризма, който тогава стана за него ежедневие толкова, колкото и издирването на скрити природни богатства. Но ето че сега Мърсър нямаше повод да се гордее — по-скоро изпитваше угризения, че не се бе оказал за втори път на нужното място и в нужното време, за да помогне на своя стар приятел. Нямаше как да промени миналото, нито да забрави случката, измъчваше го само мисълта, че така и не бе успял да благодари за последен път на своя дългогодишен наставник.

Докато отвън се развиделяваше и по пътя почнаха да преминават редки коли, Мърсър си припомняше отново и отново нападението в мината. И инцидента в джунглата, разбира се. Една спечелена битка, друга изгубена. И едно приятелство, приключило твърде бързо.

В шест и трийсет бе премислил всичко, което знаеше за противниците. Беше прегледал в главата си нападението им поне сто пъти. Трима от нападателите бяха останали неразличими в мрака, но не и четвъртият — техният водач. Мърсър щеше да го познае навсякъде и винаги по начина, по който вървеше и въртеше глава. И четиримата командоси бяха професионалисти, ала водачът им — водачът им бе боец по рождение, а не само заради обучението. Мърсър бе заплатил с една безсънна нощ, но за награда целта бе изкристализирала в съзнанието му. Когато пътищата им се кръстосаха, Мърсър възнамеряваше да се разправи с този тип, без дори да го предупреждава. Той бе виновен за смъртта на Ейб и докато не го убиеше, бремето за тази смърт щеше да тежи на сърцето му като камък.

4.

Марсел Ролан Д’Авежан стисна телефона толкова силно, че кокалчетата на ръката му побеляха. Някаква отдалечена част на съзнанието му се изплаши, че може да го строши.

— Какво сте направили? — попита той, повишавайки тон, и в обикновено лишения му от акцент английски се прокраднаха френски нотки.

— Нещата излязоха от контрол — отвърна човекът от Америка. — Какво мога да кажа? Всички са мъртви. — Говореше така, сякаш смуче захарна пръчка.

— Можеш да кажеш — отвърна Д’Авежан с едва овладян гняв, — че си кръгъл глупак, който не може да следва дадените му разпореждания. От вас се искаше да откраднете един проклет камък от група учени, не да ги застрелвате.

Човекът, който се обаждаше, беше професионалист и знаеше, че част от работата му е да успокоява клиенти, когато нещата не вървят, както са очаквали. Това най-често означаваше да ги остави първо да изпуснат парата. Корпоративни акули като Д’Авежан бяха от най-неприятния тип: мислеха си, че живеят в суров и жесток свят, но когато пред тях се разкриеха истинските граници на човешкия упадък, започваха да хленчат като изплашени деца. Мнението му не се бе променило въпреки факта, че от две години работеше за компанията на Д’Авежан като специален съветник на неговия отдел за глобална сигурност.

— Не мога да твърдя, че беше напълно необходимо — отвърна бившият войник. — Но, от друга страна, смъртта им ще забави разследването.

— Не го казваш сериозно — изпуфтя французинът.

— Ще го сметнат за терористичен акт, а не кражба. А това е съвсем друг вид разследване. Повярвайте ми. През първата седмица ФБР ще преобърне всеки камък в Минесота, за да търси следи от Ал Кайда. Част от хората ми вече се прехвърлиха в Канада с мострата и до два часа ще са във въздуха. Не по-късно от утре следобед ще довършим операцията в Щатите и ще напуснем страната. Дотогава федералните от Вашингтон дори няма да са кацнали в Сейнт Пол.

Изминаха няколко дълги секунди. Наемникът знаеше съвсем точно какво става в ума на Ролан Д’Авежан. Беше същото, каквото се бе случило с него, когато най-новият член на неговата спецгрупа бе открил огън без заповед преди пет часа. Младият войник бе помислил, че един от студентите посяга към оръжието си. Разбира се, онзи нямаше никакво оръжие. Това бяха само хлапета от колежа и двама изплашени преподаватели. Въпреки допуснатата грешка той осъзна още преди да е изтекла кръвта на първата жертва, че няма друг избор, освен да се примири с обстоятелствата и да се възползва максимално от тях. Приемай, нагаждай се, превъзмогвай. Това мото бе научил много отдавна.

Почти усещаше как се променя гневът на неговия началник, докато приемаше обстоятелства, които бяха извън неговия контрол. Колкото по-бързо го направеше, толкова по-лесно щяха да се прехвърлят към следващата фаза от операцията.

— Сигурен ли си, че никой не ви е проследил? — попита Д’Авежан. Вече се владееше по-добре. Беше преодолял първоначалния шок да се превърне в съучастник на убийства, макар да не бе пряк участник в тях.

— Някой се опита да ни изблъска от пътя, минхер — призна наемникът. — Размина се с нас и остана в канавката. Зарязахме пикапа на две мили от целта и се прехвърлихме в резервните коли. Никой не ги бе виждал и се отдалечихме от района преди да е пристигнала полицията.

— Не ми харесва, че някой от работниците се е опитал да ви спре — озъби се Д’Авежан.

— Аз също не бях особено щастлив — отвърна човекът от Америка. — Не зная как ни е проследил, но беше твърдо решен да не ни позволи да се измъкнем.

— Възможно ли е да е видял какво е станало в мината?

— Няма начин. — В гласа на наемника се долови непоколебимост. — По-вероятно е видял убийството на оператора на асансьора и си е помислил, че може да си поиграе на Рамбо. Но в края на краищата усилията му се оказаха напразни. Това не е нещо, което да ви безпокои, минхер.

Марсел Ролан Д’Авежан най-сетне престана да стиска телефона. Не че имаше значение, ако го беше счупил. Отнасяше се към смартфоните за по петстотин евро като към консуматив, също както се отнасяха към тях и трафикантите. По един за всяка сделка. След това го хвърляш и сменяш номера и картата.

— Обади ми се, когато приключите със задачата.

— Д’Авежан прекъсна връзката, блъсна телефона в бюрото и извади батерията, след което пусна останките в отвора на шредера за документи до бюрото. Машината издаде ужасен звук, който продължи около шейсет секунди, докато превръщаше чудото на електрониката в парчета от пластмаса, мед и спойки. Това, че Д’Авежан изхвърляше по няколко телефона на седмица, не означаваше, че е готов да замърсява околната среда.

В края на краищата нали цялата тази операция целеше спасяването на планетата.

Пое си бавно въздух. Ръцете му трепереха, стомахът му се чувстваше сякаш вътре внезапно са се озовали няколко змии. Хора бяха мъртви заради решения, които бе взел — не като резултат от някой ужасен инцидент в някое от многото индустриални предприятия, които управляваше, а защото бяха убити. Застреляни хладнокръвно по простата причина, че са свидетели и че убийството е най-лесният начин да се решат проблемите с тях.

Една от змиите се стрелна нагоре по хранопровода и го принуди да преглътне примесена с жлъчка слюнка. Той изтича в облицованата с мрамор баня на кабинета си и успя да се наведе над тоалетната миг преди стомахът му да се свие отново и да изхвърли останките от закуската. Д’Авежан се задави и плю, за да си изчисти устата, сякаш би могъл също така лесно да прочисти и съвестта си. Стомахът му се сви отново, мощен спазъм, който сякаш разкъсваше червата му, но този път не произведе нищо повече от оскъдна миришеща гадно гъста течност, която той избърса от устата си с кърпа. После проми доказателствата за вината си, но остана на колене и продължи да плюе в тоалетната чиния бълвоча, който се надигаше от стомаха му.

Изминаха още две минути преди най-сетне да се надигне и да си измие зъбите. Едва след като се изплакна с антисептичен разтвор посмя да се погледне в огледалото.

Беше на четирийсет и четири и благодарение на редовния тенис с двама различни спаринг-партньори бе в добра форма. Косата му, все още повече пипер, отколкото сол, от известно време бе показвала тенденция към излиняване и той си направи възможно най-скъпата имплантация, която можеше да уреди — не че някой би могъл да го забележи, благодарение на невероятните умения на пластичния хирург.

Целта му бе да съхрани това, което природата бе създала от него, до четирийсет и петия си рожден ден. Беше чел, че това е върховата възраст за всеки мъж. Силата и мъжествеността все още бяха в зенита си, ситните бръчки и мъдрото изражение придаваха зрелост и дълбочина. Д’Авежан бе твърдо решен да спре доколкото може стрелките на времето и поне засега се справяше успешно с тази задача. Изглеждаше доста по-млад от действителната си възраст и много от приятелите му го закачаха за това и казваха, че вероятно някъде вкъщи е скрил свой портрет, който продължава да старее. Той се смееше и опираше пръст до устните си, сякаш подканяше човека отсреща да запази тайната му.

Днес обаче лицето му бе необичайно бледо, нямаше и следа от тена, който бе получил при едно скорошно пътуване до Дубай. И обикновено яркосините му очи, без съмнение най-привлекателната част от лицето му, бяха подути и зачервени, сякаш е плакал. Той докосна с пръст крайчеца на едното и усети една капчица да плъзва по пръста. Беше се просълзил, докато повръщаше, и дори не го бе усетил.

Закашля се, засрамен от проявената слабост. Марсел Ролан Д’Авежан — ненавиждаше да го наричат само Марсел и позволяваше само на жена си да му казва Роли — бе мегамилионер, постигнал всичко със собствените си ръце. Преди почти трийсет години бе наследил малка металургична фабрика от брата на единия си дядо, заклет ерген, и я бе превърнал в една от най-успешните индустриални компании в Европа. Благодарение на факта, че имаше опит в обработката на титан, компанията бързо бе станала водеща в бизнеса със строежа на самолети някъде по времето, когато старецът внезапно бе започнал да страда от необяснима имунонедостатъчност, която по-късно щеше да стане известна във Франция като СИДА — или СПИН в англоезичния свят.

Младият Ролан бе дясна ръка на стареца и се зае със задачата да ръководи Нантския металургичен завод — както се наричаше по онова време според традицията, установена от неговия прадядо още преди Първата световна война. Ролан Д’Авежан премести фокуса на бизнеса и създаде „Юродайн“, истински металургичен конгломерат, където годишните заплати надхвърляха четири милиарда евро, а в петте филиала на компанията работеха над осемдесет хиляди служители. „Юродайн“ се превърна в доминиращ производител на турбини за реактивни самолети, използвани както от военни, така и от цивилни машини. Под негово ръководство компанията отдавна бе надхвърлила пределите на металургичния бизнес и се занимаваше с изграждането на хидравлични системи, транспорт на стоки и пътници, производство на стоки за бита като хладилници и прахосмукачки под различни търговски названия, както и с добив на електроенергия — след като придоби общо четири атомни електроцентрали във Франция и още една в Чешката република.

При изкачването си нагоре Ролан неведнъж бе прекрачвал моралните и законови граници. Някъде в началото дори бе платил, за да пребият сина на негов конкурент, за да сплаши съперника си и да го принуди да се отдръпне. Разбира се, беше мамил с данъци, беше бъркал в пенсионни фондове, беше раздувал цени, беше подкупвал, шантажирал и продавал съзнателно дефектни резервни части, но за пръв път му се случваше да се замесва в убийство.

Сега, когато и тази граница бе пресечена, не му оставаше нищо друго, освен да го приеме и да продължи. Чувстваше се по-уверен. Забеляза няколко издайнически петънца бълвоч на яката на ризата. Свали си сакото, развърза луксозната вратовръзка и съблече ризата. Една от многото му мании бе да носи риза само по веднъж. Беше започнало като прищявка, когато почна да печели добре, сякаш си казваше: „Аз съм преуспял и мога да си го позволя“.

В последно време, когато залозите ставаха все по-големи и стресът оказваше своето влияние, някогашната му мания се превърна в нарастващ страх от бацили. В повечето случаи успяваше да го овладее, но когато наоколо нямаше хора, които да го забележат, започваше да се мие постоянно — използваше силно дезинфектиращи сапуни, и да се къпе при всяка възможност. Чрез интернет се запозна анонимно със специалист, който произвеждаше по поръчка силни дезинфектанти, на ръба на риска за употреба от хората, но пък почистваха кожата в дълбочина.

Когато беше принуден да търпи компанията на други хора, неизменно си носеше флаконче с дезинфектант за ръце. Ако го попитаха, обясняваше, че има неприятно кожно заболяване и ръцете му са чувствителни към някои химикали. Като се имаше предвид изграденият му облик на защитник на околната среда, превърнал „Юродайн“ в „зелена“ компания още преди това да бе станало модно, хората бяха готови да му простят подобни странности.

Той отвори стария, датиращ от осемнайсети век гардероб и извади една от двайсетте еднакви безупречно изгладени и колосани ризи с монограм на десния маншет и истински кокалени копчета. Материята полегна върху кожата му, гладка като коприна. Предната вечер жена му бе излязла с приятели и Д’Авежан бе взел един от своите специални душове. Гърдите му изглеждаха сякаш са били изтъркани с промишлена шкурка.

Закопча ризата, завърза вратовръзката на идеален възел и се върна в кабинета. Панорамният прозорец — кабинетът беше разположен на трийсет и петия етаж — гледаше към Ла Дефенс, търговския център на Париж, и Булонския парк, втория по големина градски парк, побрал в себе си прочутия хиподрум Лоншан. Към всичко това, естествено, се добавяше и забележителен изглед към Айфеловата кула. Беше късна утрин. Пътищата гъмжаха от коли, по Сена сновяха туристически корабчета и въпреки това градът изглеждаше свеж и чист.

Д’Авежан си наля чаша перие от бара, майсторски скрит под перваза на прозореца, и позволи на стомаха си да се облекчи с едно оригване. И какво като научният екип на Джейкъбс е избит? Не ги познаваше лично, а смъртта им щеше да спаси милиони, дори милиарди в недалечното бъдеще. Не си ли заслужаваше тяхната жертва? Д’Авежан, разбира се, съжаляваше, че бяха платили най-високата цена, но това само щеше да допринесе за спасяването на човечеството. Побърза да предположи, че не са страдали. Наемникът, с когото работеше, бе истински професионалист и би се погрижил да стане така. Представи си как падат още с първия куршум и се зарече да не чете за случая в медиите. За съвестта му щеше да е по-добре, ако поддържаше илюзията за бърза смърт, отколкото да научи, че са загинали в мъки.

Изхвърли празната зелена бутилка в кошчето и насочи вниманието си към високотехнологичния терминал „Блумберг“, безценно средство в света на финансите, място, където не се допускаха чужди лица.

Провери последните цени за „Юродайн“ и направи неизбежното сравнение с неговия пик преди няколко години. Те също бяха жертва на кредитния срив в глобалния пазар за недвижима собственост, макар че продължилото след това снижение на цените на неговата компания можеше да се отдаде на недъзите на съвременното общество, неспособно да различи гората заради дърветата. Доскоро „Юродайн“ бе в позиция да се превърне в един от световните лидери в производството, съхранението и разпространението на зелена енергия. Но вместо това енергийният филиал на компанията бавно подкопаваше печалбите, които трупаха други подразделения, и я завличаше към дъното. Тази сутрин акциите бяха спаднали с още половин евро само защото един договор с испанска компания беше „преоценен“, което на езика на финансите означаваше прекратен.

Още не се бе отърсил от тези неприятни мисли, когато личната му секретарка го повика по интеркома.

— Мосю Д’Авежан, мосю Пикфорд ви търси по телефона. Както винаги твърди, че е спешно.

Д’Авежан направи кисела физиономия. Ралф Пикфорд бе паразит, хранещ се от разпада на енергийния пазар. Или поне така мислеше Ролан за него. В действителност американският милиардер бе един от най-хитрите играчи в бизнеса и същевременно държеше най-големия пакет акции на „Юродайн“ след контролния пакет на самия Д’Авежан.

Той въздъхна уморено, покашля се и отвърна с твърд глас:

— Свържи ме с него, Одет. — И вместо да чака Пикфорд да заговори пръв продължи със същия тон: — Ралф, моментът не е подходящ. Ако ме търсиш, за да ми кажеш, че испанците са се отказали от сделката, вече го зная от снощи, но предпочитам засега да остане в тайна. Зная също така, че акциите са паднали с още половин евро, и не е необходимо да ми се напомня, че ако цената слезе с още десет процента, ще трябва да продаваш, за да намалиш размера на данъците си, и че изтеглянето ти може да има катастрофални последствия за компанията.

През шестте години, откакто тексаският нефтен магнат бе закупил голямо парче от „Юродайн“, Ролан се бе държал с него със сдържана сърдечност, освен в случаите, когато се налагаше да раболепничи. Нямаше представа защо напоследък си позволява да говори така агресивно с човек, който практически можеше да разори компанията му само с едно телефонно обаждане.

Очевидно самият Пикфорд не бе очаквал толкова неприязнено посрещане, защото за няколко секунди на линията се възцари тишина.

— Хъм — изръмжа той накрая. — Май тази сутрин някой е нахлузил тесните слипове.

Д’Авежан бе прекарал доста време сред американци и си даваше сметка, че в техния свят това е почти обида.

— Нося боксерки, Ралф, и тестисите ми се чувстват добре в тях. Имаш ли нещо конструктивно за казване, или се обаждаш да се оплачеш, че си изгубил петдесет милиона долара, откакто звънна камбаната на борсата?

— Не се залъгвай, Ролан. Изгубих петдесет на пазара, но спечелих сто след като изместих испанците. Тази информация също е само за вътрешна употреба. От месеци знаех, че смятат да се оттеглят в последната минута. Страната им е пред фалит, а те продължават да се заиграват с профсъюзите и да им правят мили очички, вместо да дръпнат шалтера и да хвърлят вината върху външни сили. Постъпиха днес с теб точно както направиха с онази китайска фирма за слънчева енергия преди два месеца. Ако не си забравил, фирмата им тогава ритна канчето, а изпълнителният директор си направи коктейл от приспивателни таблетки и водка, за да се отърве от срама. Когато китайското правителство е най-големият ти работодател, няма начин да се измъкнеш невредим, ако си изгорил няколкостотин милиона юана, припечелени с кървав пот от твоя народ.

— Всичко това е много интересно, Ралф, но накъде всъщност биеш? — Ролан отново бе изненадан от твърдостта, с която се обръщаше към най-големия акционер. При други обстоятелства поне щеше да се извини за провала с испанците.

— Това, което казвам, е — заговори Пикфорд и този път не прикриваше тексаския си акцент, — че накарах моите счетоводители да прегледат отново сметките на компанията и както се оказа, никой от тях няма ни най-малка представа какво е станало с осемдесет и седемте милиона долара, които си похарчил, за да купиш нещо на име „Търговска компания „Драконът на късмета““ от Гуанджоу, Китай, преди осем месеца. „Драконът на късмета“ е бил основан в деня, когато си го придобил, и доколкото можахме да определим, не разполага с никакви активи, освен номер на пощенска кутия в централната пощенска служба на Гуанджоу.

— „Драконът на късмета“ ще бъде нашият таен склад в Южен Китай — отвърна Д’Авежан и в гласа му се долови досада, сякаш въпросът е маловажен. — И тъй като разговаряме двамата с теб и знам, че телефоните не се подслушват, седемте милиона долара бяха за легитимиране на търговското название и всички останали чиновнически тъпотии, когато правиш бизнес в Китай. Нищо чудно дотук. Останалото обаче е за подкупи. Някои сега, други в обозримото бъдеще. По-добре да разполагаме с готова сума в началото, отколкото да я събираме, когато ни се наложи.

— Струва ми се доста големичка — изръмжа Пикфорд.

Ролан се опита да го обясни на език, който американецът би разбрал.

— През последното десетилетие Китай измина дълъг път. Вече не можеш да правиш сделки с шепа мъниста и лъскава басма, както са постъпвали вашите предци американците с индианците. Китай държи доста козове на различни места по света. Повярвай ми. Всичко по-малко от сто милиона си е кражба и аз говоря за евро, не за вашите девалвирали зелени хартийки.

— И какво ще получим за тези пари? — попита с нескрито съмнение нефтеният магнат.

— Права за производство при заплата приблизително четирийсет цента на час за служител, долар на час за надзирателите и техниците и абсолютно никакви възражения от когото и да било що се касае до замърсяването на околната среда. От друга страна, ще категоризираме производството като „зелено“ и ще използваме въглеродните му емисии за една от големите ни фабрики в Европейския съюз.

— Как успя да получиш екосертификат? Мислех, че напоследък подгониха всички компании, които мамят или търгуват с въглеродни емисии.

— Така беше — потвърди Д’Авежан. — За какво според теб са осемдесетте милиона? Само от въглеродните кредити ще приберем много повече до третата година от началото на производството.

— А какво възнамеряваме да произвеждаме? — Пикфорд започваше да се интересува от сделката, но като истински капиталист от старата школа се отнасяше с подозрителност към онези способи за печалба, които му бяха непонятни. Да ти плащат, за да не произвеждаш въглеродни емисии, бе нещо, което все още не можеше да схване напълно.

— Няма значение — отвърна французинът. — Финансирането ще е твърдо. Можем да произвеждаме слънчеви панели или гумени кучета играчки, парите ни са гарантирани от СТЕ. — Имаше предвид Схемата за търговия с емисии, система, установена в ЕС, за да се ограничат опасните нива на газовете, отговорни за парниковия ефект. За някои това бе начин да се спаси планетата от глобалното затопляне и неговите катастрофални последствия, за други загуба на близо 300 милиарда евро годишно, а имаше и такива, които гледаха на идеята като на нова възможност за мощни финансови транзакции.

Хора като Ролан Д’Авежан виждаха в това по малко от трите. Да мислиш за запазване на екосистемата не означаваше, че не можеш да обърнеш правилата така, че да припечелиш нещо. Той продължи:

— Както неведнъж съм го казвал, Ралф, ако поставяш под съмнение начина, по който управлявам „Юродайн“, трябва да предложиш в борда на директорите да ми гласуват вот на доверие. Ако загубя, поне ще имам повече време за семейството си. Жена ми ме информира, че дъщеря ни току-що е получила стипендия от Университета в Базел и че синът ми е твърдо решен да участва през следващия сезон във Формула 3000, с надеждите да привлече вниманието на екипите от Формула 1. Последният път, когато имах време за тях, бе когато дъщеря ми беше на тринайсет и обожаваше конете, а синът ми вярваше, че е черна американска рап звезда и се подвизаваше под името Джей Хоп, или Ли Хоп, ако въобще помня онези нелепи названия. Така че или се обади на директорите, или ме остави да управлявам компанията, както намирам за правилно, и до дванайсет месеца ще върна акциите на борсата до най-високите им нива.

— Това обещание ли е? — попита с престорена радост Пикфорд.

— Това е бизнес, Ралф. Няма обещания, освен, че данъчните винаги идват и че все ще се намери някой задник, който смята, че може да върши работата по-добре от теб. А сега трябва да затварям. Оревоар. — Ролан затвори телефона преди Пикфорд да успее да каже нещо.

Известно време Д’Авежан остана загледан в стената, изкушен да повика секретарката и да я предупреди да откаже повикването, ако тексаският магнат реши да му позвъни отново, макар дълбоко в себе си да знаеше, че Пикфорд няма да го направи. Току-що, макар и не буквално, му бе казал да върви по дяволите и за известно време той щеше да направи точно това. Измина още малко време преди Ролан да се сети откъде идва тази нова увереност.

Чувстваше се по-силен от всякога, по-енергичен, сякаш току-що бе спечелил най-голямата си победа на корта или бе накарал любовницата си да крещи от сексуален екстаз и да моли за още. Дори членът му бе леко набъбнал. Нямаше да има време да се срещне с любовницата си тази вечер, но пък Одет не бе наета само заради качествата си на машинописка.

Трябваше да положи усилия, за да се върне пак към бизнеса. Това, че Пикфорд бе забелязал нередностите около сделката с „Драконът на късмета“, не бе изненадващо. Въпреки огромните си финансови средства американецът знаеше добре къде отива всеки негов долар или цент, в зависимост от посоката. Без съмнение бе отделил днешния ден, за да тормози и други шефове на компании, с които имаше общ бизнес — той се бореше за всяка, дори най-малката печалба, която можеше да изврънка от тях, за да увеличи огромните си постъпления. Този човек бе истинска алчна свиня и с времето щеше да попита отново защо „Драконът на късмета“ не отговаря на обещанията.

Д’Авежан отвори най-горното чекмедже на бюрото и извади нов смартфон от купчината. Наложи се да позвъни, за да потвърдят номера, но поне откъм негова страна разговорът щеше да е анонимен. Той набра номера и зачака, докато сигналът обиколи половината земно кълбо, прехвърляйки се от телефон на сателит, после на радиопредавател и накрая на една стара телефонна централа, скътана в сумрачен ъгъл на корабна радиорубка.

— Къде си? — попита Д’Авежан вместо поздрав. Говореше на английски, единствения език, който споделяше с човека отсреща.

— На бюрото си, отмятам бумащина. А ти?

— Не ми се прави на умник, Лев. Още ли си във Владивосток?

— Нет — отвърна капитанът на „Академик Николай Жуковски“. Отплавахме преди пет часа.

— Всичко наред ли е? — Д’Авежан съжали, че е задал въпроса, в мига, в който го зададе. Лев Жуков не би напуснал най-източното пристанище на Русия, ако не беше готов.

За щастие този път морският капитан реши да сдържи хапливите си забележки.

— Всичко, с изключение на най-важното.

— Да, зная — побърза да отвърне французинът. — Работя по въпроса.

— Няма да е зле да ускориш нещата. Имаме твърд краен срок за първия етап и за момента йонизираната среда, която поддържаме на борда, няма да може да го… как се казваше… среже. Мога да изпомпвам теравати електроенергия в стратосферата, но без подходящата среда ще е като да пикая през пожарникарски маркуч. Направи всичко възможно пожарът да не се разгаря.

— Лев, не е толкова зле — увери го Д’Авежан. — Просто нашите лабораторни кристали са по-бавни. Но от днес вече разполагаме с нов къс истински кристал. Ще уредя един вертолет да ви го достави, докато плавате.

— А ти? Ще дойдеш ли да присъстваш на своя триумф?

— Не зная. Истинският ми триумф няма да се състои още няколко месеца. Но може да прескоча само за да присъствам на това историческо начало.

— И в двата случая — изсумтя Жуков — прати марлборо. Не можах да намеря във Владивосток и ми писна да пуша тия турски цигари, дето смърдят на магарешки задник.

— Само ти можеш да познаеш миризмата, Лев — присмя му се Д’Авежан, облекчен, че корабът вече е потеглил и е извън дългите ръце на Пикфорд. Пазената в тайна от всички освен от неколцина служители на „Юродайн“ афера с „Драконът на късмета“ бе прикритие, за да се сдобият със специализирания руски кораб и да финансират някои изменения в оборудването му.

— Брей, вие, французите, сте имали чувство за хумор. Между другото, няма нищо смешно в Джери Луис, както и в онзи нещастен ваш мим.

— Няма спор за това. — Бащата на Ролан бе голям почитател на Марсел Марсо. Ролан ненавиждаше както него, така и името, което бе получил, а заедно с това и единственото си сходство с може би най-прочутия френски уличен изпълнител. Премина на сериозна вълна. — Само се погрижи да си на позиция в нужното време. Твърде много е заложено в операцията, за да се провалим точно сега.

Изключи телефона и го пусна в шредера. Беше доволен. Нещата най-сетне вървяха както трябва и скоро щяха да наберат достатъчно инерция, за да преминат границата, отвъд която не могат да бъдат спрени. Пипна се по чатала, усети, че възбудата му се е увеличила, и посегна към интеркома на бюрото.

— Одет, ще бъдеш ли така добра да заключиш вратата и да дойдеш тук?

5.

В осем и трийсет сутринта Мърсър спря пред малката къща, доскорошно обиталище на Ейб Джейкъбс, недалеч от страничния портал на колежа, където Ейб бе преподавал и се бе пенсионирал. Ако се изключеше каменната стена, къщата не се отличаваше по нищо от останалите в чаровното малко градче Киленбърг, Охайо. Разположеният на бреговете на буйната Ракуун Крийк, която по-надолу се вливаше в река Охайо, колежът „Харт“ току-що бе отпразнувал сто и двайсетата си годишнина. Основателят, Конрад Харт, бе немски емигрант, който не бе прекарал нито час повече след десетата си година в класна стая, но затова пък бе надарен с гения на конструктор механик. Негови изобретения се бяха ползвали години наред в различни браншове на промишлеността като производство на пури, изработка на железопътни фенери и намотаване на бобини.

Харт бе оценил ползата от образованието и преди смъртта си бе заделил достатъчно голяма сума, с която практически бе закупил цялото градче и бе основал колеж, за който се бе надявал да се превърне в средище на науката и познанието. Беше използвал за модел един от първите общообразователни колежи в щата, „Оберлин“. С годините колежът бе продължил да се разраства и понастоящем разполагаше с две хиляди студенти, в противовес на първия курс след основаването, когато били едва тринайсет.

Градчето бе също толкова част от колежа, колкото и колежът — от него. Нещо повече, Киленбърг отдавна щеше да се превърне в призрачен град, след като една новопостроена нагоре по реката електроцентрала бе изсмукала половината от водата ѝ, а заедно с това и бе навредила сериозно на двете мелници, от които се прехранваше голяма част от гражданите. Именно съществуването на колежа помогна на Киленбърг да оцелее. Ако не бяха промените в модата и марките на колите, Мърсър би сметнал, че Киленбърг все още живее петдесет, дори сто години назад.

Както и останалата част от града улицата пред къщата на Ейб Джейкъбс бе украсена със стари дъбове, осигуряващи достатъчно сянка през лятото и покриващи есенно време тротоарите с пъстри килими. Пролетта бе все още в началото си и дърветата бяха тъмни и голи силуети на фона на сивото небе. Според традициите на архитектурния си стил „Тюдор“ къщата на Джейкъбс имаше стръмен покрив, украса от много дървения и безброй малки прозорци.

Доскорошният наставник на Мърсър бе избрал „Харт“, тъй като тук се бяха преместили няколко негови приятели от времето на „Карнеги Мелън“. Въпреки неголемите си пропорции частният колеж разполагаше със солидна научна програма благодарение на едно дарение, позволило на управата да построи ново крило и да го оборудва с прибори и апаратура, последна дума на техниката, във всеки случай достатъчно добро, за да привлече мастити преподаватели от ранга на Ейб и неговите приятели.

Мърсър предполагаше, че последните години на Ейб тук са били щастливи. Някои предпочитаха след пенсиониране да се отдадат на голф или да стиснат въдицата; Ейб Джейкъбс искаше да се пенсионира в експериментаторска лаборатория. Да, такъв човек беше.

Мърсър спря колата, опря ръце на кормилото и си пое дъх. После отвори бавно вратата и слезе.

Въздухът бе студен и хапеше, напомняше, че зимата току-що е отминала. Слегнал се сняг покриваше верандата и всички места, където не бе стигала лопатата. Макар че Мърсър не бе идвал често, откакто Ейб се бе преместил в „Харт“, имаше някои неща, които оставаха неизменни, и едно от тях бе голямата циментова жаба, приклекнала до входната врата. Под нея, както Мърсър знаеше още от времето на университета „Пен“, Ейб държеше ключа. В някои отношения Джейкъбс бе напълно лишен от оригиналност — между тях сигурността и украсата.

Къщата ухаеше на тютюн за лула и бе обзаведена в стил, който можеше да се определи като „ергенски от средата на века“. Мебелите бяха прекалено големи за помещенията и оставяха помежду си тесни проходи. Картините и украсата по стените бяха купени от гаражна разпродажба, както предпочиташе да го прави Ейб. Любимата му въздушна снимка на Ерусалим висеше над потъмнелия перваз на тухлената камина. Зад всекидневната имаше кухня с покрит с линолеум под и златисти апликации по мебелите. Средата се заемаше от дървена маса и столове в стил шейсетте, с дизайн, отговарящ на представите на хората от онова време за бъдещето. Върху ниска масичка бяха скупчени стари вестници, списания и отворени пощенски пликове.

Пердетата бяха частично дръпнати и в къщата цареше сумрак, въпреки че навън слънцето се опитваше да си проправи път през облаците. На долния етаж имаше още две стаи — официална столова, която не бе посрещала гости от времето, когато „Макдоналд“ бяха отбелязали последния си милиард печалба, и кабинета на Ейб, който Мърсър реши да претърси последен.

Качи се по тясната стълба, придружен от равномерното поскърцване на стъпалата. На горния етаж имаше баня, толкова демоде, че клозетното казанче бе закрепено високо на стената, а огледалото над умивалника бе олюпено в основата и предлагаше частично черно-бяло отражение. Кой знае защо, старото огледало го накара да се усмихне. Ейб сигурно се беше радвал, че не вижда бръчките по лицето си в тази мътилка.

Главната спалня бе заета почти изцяло от огромно старо легло, което Мърсър не бе виждал; предположи, че върви с къщата. Имаше скрин в същия стил, а в една стъкленица се мъдреше скромната колекция на Ейб от копчета за ръкавели — една от многото му странности. Леглото бе оправено и в стаята не миришеше на мухъл, което накара Мърсър да си помисли, че старият му приятел вероятно е имал чистачка.

Спалнята за гости обаче бе тази, в която го очакваше най-голямата изненада. Леглото не само не беше оправено, но бе заето. В него лежеше жена. Беше отметнала завивките и фланелата ѝ се бе повдигнала достатъчно, за да разкрие бедрата ѝ. Лежеше по очи и тъмната ѝ коса бе разпиляна върху възглавницата и надолу по раменете. От стройните форми и гладката кожа Мърсър определи, че е млада.

Върху близкия стол бе преметнато червено кожено яке, а джинсите на момичето бяха на пода под него. Мърсър затвори безшумно, но остана зад вратата и се покашля достатъчно високо.

Чу шум: момичето явно се беше сепнало и бе седнало в леглото.

— Здравейте — каза Мърсър. — Аз съм приятел на Ейб Джейкъбс.

— Какво? Кой сте вие? — извика тя изплашено и същевременно агресивно. Чуваше я да се намества в леглото: без съмнение се завиваше.

— Не исках да ви изплаша — продължи Мърсър. — Аз съм приятел на Ейб.

— Как влязохте? — попита тя.

— Ейб държи ключ под декоративната жаба пред входа. Сам си отключих. Казвам се Мърсър. Професор Джейкъбс бе мой научен ръководител, когато преподаваше в „Пен“.

— Какво правите тук? Професор Джейкъбс не е в града.

— Зная — каза той търпеливо. — Ще бъдете ли така добра да слезете долу да разговаряме, без да си викаме през вратата? Ще направя кафе. — Обърна се и заслиза по стълбите, за да не позволи на момичето да упорства с въпросите.

Докато поставяше стария чайник на котлона, чу горе водата в тоалетната, а после и шум от мивката в банята — звуците се предаваха чудесно през стените. След няколко минути стълбата изскърца издайнически и момичето се появи в кухнята.

Мърсър реши, че е на около двайсет и пет, най-вероятно студентка или специализантка. Беше много красива, с лъскава черна коса и тъмни очи в същия тон. Не бе имала време да си сложи грим, ала и не ѝ трябваше. Кожата ѝ лъщеше със свежестта на младостта, устните ѝ бяха естествено розови. Беше прибрала пищната си коса в дълга опашка, но над лицето ѝ все още подскачаха няколко немирни кичурчета, които я караха да ги повдига с ръка или да ги духа с устни.

Беше облякла червеното кожено яке върху пуловера с остро деколте и бе преметнала през рамо малка черна раница, която не бе забелязал в спалнята. Не влезе в кухнята, а остана на прага, подпряна на стената на гостната, сякаш за да е по-близо до входната врата. Беше предпазлива, но не и изплашена.

— Та кой сте вие, казвате? — Имаше дрезгав глас на заклета пушачка, но от нея не лъхаше на цигари, нито извади цигари.

Мърсър откри млякото в хладилника, погледна датата, извади кутия разтворимо кафе — още една от отличителните черти на Ейб — и взе от шкафа две чаши.

— Казвам се Филип, но по-често ме наричат Мърсър. Ейб беше мой научен ръководител в университета „Пен“. Оттогава сме приятели. А вие коя сте?

— Джордан Уейсман, негова племенница.

Докато бъркаше кафето в чашата, той вдигна глава и я огледа с безизразно лице. Беше напълно оправдано, като се имаха предвид обстоятелствата. После каза:

— Ейб няма племенница и ако следващият ви отговор е поредната лъжа, ще извикам полиция.

Лицето ѝ леко се промени. Сякаш се засрами и се опитваше да го прикрие.

— Вижте, от малка съм свикнала да му казвам чичо Ейб — е, поне докато двамата с баща ми преподаваха в „Карнеги“. Бяха в катедрата по металургия. Казах, че съм му племенница, за да не се чудите какво търся тук.

— И какво търсите тук? — попита Мърсър.

— Остави ме да наглеждам къщата, докато е извън града заради някакъв експеримент. Забравих къде. Аз… ей, може ли и за мен кафе? — Мърсър кимна и ѝ подаде чашата. Тя си наля още мляко и се дръпна назад. — В момента съм без работа, а и без дом. Чичо Ейб ми направи огромна услуга.

За миг Мърсър си спомни за нападателите и си помисли, че може би вече са близо. Нямаше откъде да знае със сигурност дали ще дойдат тук след убийството на Ейб, но едва ли би могъл да рискува. Беше поддържал над деветдесет мили в час, където бе възможно по пътя, и бе почивал само два часа. Убийците можеха да не спират за отдих, ако се сменяха, но със сигурност не биха карали с превишена скорост, за да не привличат внимание. Мърсър предполагаше, че преднината му е не повече от трийсет минути, и реши, че не бива да губи време в приказки за старите приятели на Ейб.

— Джордан — каза той, — не зная как да го кажа, така че ще карам направо.

Тя не го познаваше, ала нещо в тона му я накара да пребледнее.

— Какво е станало?

— Убиха го — отвърна Мърсър, опитвайки се да смекчи посланието, доколкото е възможно, когато се произнасят такива думи, после добави: — Застреляха го едни типове, които може да дойдат тук.

Сякаш някой дръпна килима под краката ѝ. Тя се свлече по стената и тупна по гръб, чашата с кафе изхвърча от ръката ѝ и се разля на пода. Опитваше се да не сваля поглед от него, но главата ѝ клюмна. За миг той си помисли, че ще припадне, но после я видя да повдига глава; очите ѝ бяха пълни със сълзи.

— Защо ми казвате такова нещо? — попита тя и сега вече в гласа ѝ не се долавяше дрезгавостта на зрялата жена, а плачливият тон на малко момиче.

— Съжалявам, но е истина. Подгоних хората, които го убиха, но те се измъкнаха. Както казах, възможно е да са тръгнали насам. Трябва да се махнете час по-скоро оттук.

— Но аз говорих с него вчера…

Мърсър се досети, че навлиза в спиралата на отрицанието, следвана от стадия на скръб, и че няма време да изчака всичко това.

— Джордан, моля ви. Стегнете се. Имате ли кола?

Тя успя да преглътне сълзите и втренчи поглед в него. Сега той бе като котва за нея и очите ѝ не го изпускаха. Той ѝ подаде ръка да се изправи и повтори:

— Кола?

— Ами… да, тоест не. Искам да кажа, имах кола, но се повреди, когато пристигнах в града. В един гараж е на разклона.

— Имам джип отвън. Вземете каквото ви е нужно и да изчезваме.

Тя не помръдваше.

— Сакът ми е в багажника на колата. Забравих го вчера, после Ейб замина и аз смятах да ида дотам пеша и да го прибера. Но сега… — Тя млъкна.

Приемаше новината по-зле, отколкото бе предполагал, но пък нямаше как да знае колко са били близки с Ейб. Това, че не беше чувал за нея, не означаваше, че не са били близки.

Взе бързо решение.

— Добре. Тръгвате с мен. Не бива да се бавим повече.

— Какво смятате да правите? Ако хората, които са убили Ейб… — Тя се задави, след като произнесе думите, но това бе първата стъпка към признанието.

— Не се безпокойте. — Той се усмихна и я улови за ръката. Беше толкова фина, че пръстите му почти се събраха от другата страна. — Ейб беше човек с навици — като този да оставя ключа под жабата.

Намери каквото търсеше в малкия килер до стаята, която Ейб бе използвал за кабинет. Помнеше добре старото бюро и въртящото се кресло, което започваше да скърца секунди след като е било смазано, както и столовете пред бюрото, на които бе прекарал дълги часове в обсъждане на различни теми, докато двамата се срещаха в Щастливата долина. Тази стая бе малко по-тясна от кабинета в „Пен“ и гледката от прозореца не бе така вдъхновяваща, но във всичко останало си беше ергенското леговище на Ейб, каквото Мърсър го помнеше от години. На пода на килера имаше олющен куфар на „Самсонайт“, изработен от неприятно синя и уж непробиваема пластмаса. Той натисна ключалките и вдигна капака.

Вътре имаше всякакви стари документи, някои прибрани в папки, други напъхани в пожълтели пликове. Мяркаха се черно-бели снимки на хора, които отдавна бяха напуснали този свят и за които Ейб никога не му бе говорил. Имаше две книги — оригинално издание на Талмуда и ръководство за поддръжка на 75-мм оръдие на танк „Шърман“. На дъното на куфара се спотайваше плосък предмет, завит с омаслен парцал.

Мърсър размота парцала и в ръцете му се озова лъскав кафяв кобур за немски пистолет Р-38, изработен не от прословутата компания „Валтер“, а от лицензираната „Шпрееверке“, както си личеше по обозначенията. Бащата на Ейб бе участвал в десанта в Нормандия като механик-водач и по времето, когато стигнали Ардените, бил повишен до командир на танк. Взел този пистолет от убит немски офицер. Под пистолета имаше малка метална кутия. Мърсър знаеше, че вътре са медалите на Морт Джейкъбс, ордените и документите за освобождаване от армейска служба. Цяла една тежка глава от живота на млад американец в добавка към агонията на войната.

— Това пистолет ли е? — попита Джордан Уейсман със смесица от отвращение и възхита.

Ейб му бе показал за първи път оръжието, когато Мърсър бе още студент в първи курс, и тъкмо Мърсър бе човекът, който го убеди да му позволи да го почисти. Затворът се оказа почти ръждясал. Ейб така и не се съгласи да стреля с пистолета — той беше преди всичко нюйоркски интелектуалец, — но от уважение към починалия си баща позволи на младия си студент да върне на Р-38 оригиналното състояние. Това, което не знаеше, бе, че резервният пълнител, прибран в малкото джобче на кобура, е бил зареден през всичките тези години с осем 9-мм патрона „Федерал Премиум 124“.

Тя гледаше с изцъклени очи как Мърсър извади пистолета и резервния пълнител от кобура и върна кобура в куфара. Той натисна лостчето, за да освободи празния пълнител от дръжката на пистолета, и го смени с ловко движение. Вдигна предпазителя и вкара патрон в цевта. Дръпна затвора, за да го изхвърли навън — проверяваше как работи механизмът, после спусна предпазителя и пъхна патрона в пълнителя. Пистолетът изчезна под ризата му.

Спокойствието, с което боравеше с това смъртоносно оръжие, накара Джордан да се изчерви и тя го погледна с надежда.

— Този пистолет е бил на бащата на Ейб — обясни той. — Донесъл го е от Втората световна война. Ейб го ненавиждаше. Мразеше насилието, но знаеше, че невинаги може да го избегне, и затова мъкнеше пистолета навсякъде със себе си, както тъпата циментова жаба и онази снимка на Ерусалим над камината.

Огледа кабинета. И да имаше някакви следи за това с какво се е занимавал Ейб, за да го убият в мината, те едва ли щяха да са тук. Ейб държеше всички важни документи и записки в кабинета си в университета. Поне досега бе правил така.

На лицето на Джордан Уейсман отново се четеше объркване и съмнение. Сигурно се питаше как един бивш студент и ученик на Ейб борави толкова добре с оръжията. Мърсър съжали, че няма достатъчно време да ѝ обясни, ала мисленият часовник в главата му отброяваше неумолимо времето. Нападателите можеше да са съвсем близо.

— Трябва да огледам кабинета на Ейб в студентското градче. Знаете ли къде е? — И тръгна към изхода.

Тя поклати глава.

— Не, съжалявам. Дойдох тук вчера. Чичо Ейб бързаше да тръгне и не ме е водил в колежа.

— Добре. Ще ви скрия някъде и после искам да напуснете града. Къде са родителите ви? В Питсбърг ли?

— Не — отвърна тя унило. — Мама умря преди три години от рак, а с баща ми не сме особено близки.

Мърсър спря при вратата, обърна се и я погледна в очите.

— Почти не се познаваме, но вие сте близка на мой приятел и това ми стига. Приемете безплатния ми съвет. Освен ако баща ви не е някое чудовище, ще дойде време, когато ще съжалявате, че не поддържате връзка. Изгубих двамата си родители, когато бях на дванайсет, и оттогава няма ден да не си спомням с тъга за тях. Сдобрете се с баща ви.

Тя присви очи и между веждите ѝ се образува резка.

— Животът ми не е ваша работа.

— Сигурен съм, че Ейб ви е дал същия съвет — продължи той невъзмутимо, — и то неведнъж. Той нямаше семейство и знам, че приемаше студентите си почти като свои деца. Аз бях едно от тях — вие също. Той беше олицетворение на бащината фигура, а сега, Джордан, ви е останал само вашият баща.

Щеше да продължи, но мярна някакво движение над рамото ѝ. Джордан бе висока и се наложи да я побутне встрани, за да погледне към улицата. Малка кола — „Хонда Фит“ — пълзеше по улицата, твърде бавно за този час на деня. Мърсър никога не бе виждал шофьора, нито пък той него, но и двамата веднага разбраха, че мястото на другия не е тук.

Шофьорът бе трийсетинагодишен, рус, добре сложен. За миг се втренчи в тях. Мърсър на свой ред се опита да прикрие изненадата си. По всичко личеше, че това е отлично подготвен убиец, бивш служител в някои спецчасти. Шофьорът извърна глава към пътя и натисна газта. Малката кола не можеше да се похвали с особена мощност, но почти се изгуби от поглед, докато Мърсър стигне до джипа.

Беше забелязал, че номерът на колата е от Индиана. Без съмнение бе открадната от нападателите, докато бяха пътували на юг от Минесота. Младостта на шофьора подсказваше, че не е водачът на групата и следователно няма да е единственият пристигнал в Киленбърг. Водачът, човекът, когото Мърсър се бе заклел да убие, навярно също бе някъде наблизо. Вероятно бе отишъл направо в кабинета на Ейб и бе пратил младия си помощник да огледа къщата.

Докато Мърсър завърташе ключа на двигателя, Джордан Уейсман се вмъкна в колата, седна и преметна колана през рамо. Не го поглеждаше, но той видя, че е стиснала устни. Знаеше, че точно сега ще е чиста загуба на време да ѝ каже да слезе. Тя не беше дете и си даваше сметка за рисковете. Мърсър предполагаше, че никога не е залягала под автоматни откоси, тоест че няма представа с какво се захваща, но беше взела решение и той не смяташе да я разубеждава.

Осемцилиндровият двигател изрева оглушително и изхвърли струи сняг едновременно с четирите си колела. Мърсър бе нагласил пистолета в полуразкопчаното си яке.

— Имаш ли план? — попита Джордан и едва сега извърна глава и го погледна. Юконът се понесе в посоката, в която бе изчезнала хондата.

— Да прегазя този тип и да разбера защо убиха Ейб и другите — отвърна той.

— Сигурен ли си, че е от тях?

— Нямах добра възможност да ги огледам, но начинът, по който реагира този, ми казва достатъчно. Той е един от нападателите…

Джипът имаше автоматични скорости, но Мърсър превключи на ръчно управление и подкара колата сякаш е състезател от Формула 1; използваше двигателя да помага на спирачките при по-острите завои.

Светлозелената хонда се скри зад втората пресечка и Мърсър изруга. Щеше да е като да преследва заек. Хондата бе по-чевръста от джипа, имаше по-добро начално ускорение и шофьорът знаеше къде отива. Докато юконът подскачаше по неравностите, Мърсър се чувстваше сякаш е яхнал хипопотам. Свърна в пресечката изправен на две гуми, като кораб, приведен от буреносен вятър.

В същия миг хондата направи нов остър завой надясно и Мърсър изведнъж разбра какво е намислил младокът. Беше подмамил джипа да се отдалечи от набелязаната къща и сега поемаше обратно.

Мърсър завъртя волана на юкона докрай и го насочи между две борчета и ъгъла на къщата, зад която бе изчезнала хондата. Юконът профуча през мрежестата ограда, без да забави. Снегът не го спираше, колелата се впиваха в него като копита на бик. Подминаха къщата и приятна на вид зимна градина, от която надзърна изплашеният собственик, стиснал в ръце вестник и сутрешното си кафе. Джипът се справи без проблем с малко по-солидната задна ограда и се понесе по алеята зад къщите. Хондата вече бе излязла на моравата зад съседната къща. Мърсър насочи джипа в главозамайващ слалом и успя да избегне няколко дебели дървета и издигнат над земята басейн. Не успя обаче да види полускрит от снега сандък за пясък и го отнесе с неочаквана експлозия от песъчинки, които се разхвърчаха и заудряха стъклото като диамантени късчета.

Двете коли профучаха пред къщата и излязоха на предната морава. Тук нямаше огради, но Мърсър закачи теглича на колесар на лодка, подаващ се от гаража. Колесарът се преобърна и петметровата лодка се хлъзна на земята и се катурна на една страна.

Мърсър пришпори едновременно четирите колела на юкона и го насочи към къщата на Ейб. Хондата вече бе спряла отпред, вратата на шофьора бе отворена, а самият шофьор тичаше от къщата към хондата. Видя внезапно появилия се юкон само на десетина къщи от него и скочи зад волана.

Потегли веднага. Улицата бе хлъзгава от полуразтопения сняг, за да може да изсвири с гуми, но все пак успя да се изстреля напред със съвсем леко поднасяне.

Мърсър погледна към къщата и видя, че предният прозорец е счупен. В следващия миг отекна оглушителна експлозия, която запокити останките на прозореца през моравата, като оръдие на старовремски кораб, изстрелващо картеч. Входната врата издържа на напрежението само още миг, преди да отхвърчи от пантите и да заподскача по улицата като хвърлена карта за игра. Мърсър закова джипа. Къщата лумна в пламъци, които облизваха декоративните подпори и гредите.

Експлозивът, който шофьорът на хондата бе метнал вътре, вероятно съдържаше някакъв обогатител, най-вероятно бензин. Съвсем скоро кокетната къща на Ейб Джейкъбс щеше да се превърне в овъглена купчина отломки и пепел.

Пожарът се разгаряше бързо. Дим и пламъци пълзяха нагоре. Къщата и онова, което би могъл да скрие вътре Ейб, щеше да престане да съществува след броени минути.

6.

Мърсър измъкна клетъчния телефон от джоба си и отново настъпи газта. Хвърли телефона на Джордан.

— Набери 911.

— За пожара ли?

Той знаеше, че ако греши, последствията може да са сериозни, но не можеше да рискува.

— Не. Кажи, че трябва да обезопасят колежа. В студентското градче има въоръжени мъже.

След множеството трагедии със стрелци в студентски общежития през последните години полицията едва ли щеше да се забави.

Джордан все още не бе успяла да разговаря с оператора, когато Мърсър мина през вратите на студентското градче. По алеите имаше съвсем малко студенти — за щастие повечето бяха в аудиториите. Постройките бяха странна сбирщина от тухлени къщички и модерни блокове, всяка една като паметник на времето, в което е била вдигната. Едно от спалните помещения имаше големи прозорци и боядисана в синьо фасада, каквито се срещаха през 60-те, това до него беше от неизмазана тухла.

Мърсър мярна за миг една указателна табела към Научния център „Лодър“ със стрелка, сочеща зад импозантна сграда в колониален стил, която вероятно съществуваше тук от създаването на колежа. Асфалтът бе твърде сух, за да може да определи дали хондата е минала преди тях, но Мърсър бе почти сигурен, че ги е изпреварила. Пътят описваше завой около няколко занемарени паркчета и административни сгради, върху най-голямата от които бе изписано „Гимнастически салон Никълс — дом на Кафявите глигани“.

Изобщо не би могъл да си представи по-невдъхновяващо название за спортен тим. Изрисуваната отгоре зурла, която наподобяваше по-скоро американски тапир, отколкото европейски глиган, само подсилваше неприятния ефект.

Те заобиколиха един невисок хълм и продължиха да следват знаците към научната лаборатория. Би трябвало да е една от най-новите постройки в колежа. Почти веднага я видяха. Беше на четири етажа, със затъмнени стъкла и модернистка архитектура като просторен атриум с подпори от надупчен метал, напомнящ детските конструктори. Вместо традиционното вътрешно стълбище към сградата бе долепена остъклена платформа, кой знае защо напомняща за дръжките на етруска ваза. Джордан и Мърсър гледаха сновящите вътре студенти, които отдалече приличаха на опитни зайчета под стъклен похлупак.

Без никакво предупреждение студентите близо до входа внезапно се разбягаха панически. Миг по-късно Мърсър забеляза зелената хонда да влита през един от прозорците — завъртя се пред входната врата и се понесе по облицования с плочки атриум право към стълбището за втория етаж. Атриумът бе достатъчно просторен, за да побере колата, но студентите трябваше да се притискат към стените или да бягат пред нея.

Мърсър гледаше как хондата се носи нагоре по полегатата рампа. Двама студенти, момче и момиче, бяха ударени от бронята и запокитени през прозорците. По стъклата останаха тъмни кървави дири. Други двама студенти, които бяха имали благоразумието да се прилепят до стените, хукнаха да търсят помощ.

Мърсър все още не знаеше какви са намеренията на шофьора. Но сега, когато убиецът знаеше, че го преследват, вероятно щеше да се наложи да промени първоначалния си план. Ако трябваше да предполага, а Мърсър бе обмислял доста неща по време на пътуването насам, нападателите бяха дошли тук, за да откраднат нещо, свързано с това, което бяха взели в мината. Не успееха ли да го направят, вероятно щяха да постъпят като с къщата — да се опитат да го унищожат. Колата спокойно можеше да откара образци или документи, но пък двайсетте и повече литра бензин в резервоара представляваха достатъчно мощно взривно устройство.

Пред сградата имаше широк площад. Някои студенти продължаваха да излизат тичешком през централния вход, докато други стояха вцепенени, загледани в пораженията, оставени от хондата. Всички подскочиха изплашени, когато Мърсър наду клаксона на джипа и насочи мощната машина към четирите стъпала на площада. Беше видял следите от хондата, която се бе качила на нивото на сградата по тясната рампа за инвалидни колички, но джипът не можеше да мине оттам.

Студентите се пръснаха, а Джордан извика изплашено. Мърсър завъртя кормилото към широката входна врата, като за миг забави, за да даде време на изплашените студенти да му разчистят пътя. После профуча с колата през отвора. Ала алуминиевите врати бяха прекалено тесни. Чу се стържене на метал и трясък от строшените странични огледала, но все пак колата премина.

Междувременно бъркотията продължаваше да нараства. Чуваха се изплашени викове и писъци, изпаднало в истерия момиче размахваше ръце като полудяло. Неколцина се втурнаха към вътрешното стълбище.

— Какво правиш? — извика Джордан.

— Не съм сигурен — отвърна той.

Коридорът нататък бе твърде тесен за джипа, но Мърсър нямаше намерение да го използва. И без това колата бе остъргана от двете страни и със счупени огледала, нямаше смисъл да я подлага на нови изпитания. Джипът стигна достатъчно навътре, та предната броня да запуши коридора напълно. Нямаше никакъв начин хондата да се върне оттук. Никой от двамата не можеше да отвори вратата си. Мърсър натисна копчето за повдигане на задния капак и нареди на Джордан:

— Тръгвай. Идвам зад теб.

Не ѝ трябваше повторна покана. Тя се извъртя, промуши се чевръсто между седалките и Мърсър мярна за миг обутия ѝ в стегнати джинси задник, преди тя да се изтърколи в багажника.

Още изплашени студенти дотичаха при заклещената кола, спряха, ококорили очи, после се покатериха по капака и по покрива и се смъкнаха отзад. Пътят пред Джордан отново бе затворен.

— Мърсър — викна тя.

И последният студент се прехвърли през колата и побягна към атриума.

Докато Мърсър пак посягаше към копчето за отваряне на капака, хондата се появи с рев. До шофьора седеше още един мъж, явно водачът. Беше на около четирийсет, с квадратна челюст и тънка мрежа от бръчки около очите. Много жени биха го сметнали за хубавец. Косата му бе малко по-дълга, отколкото я носеха военните, раменете му под тъмното сако и пуловера изглеждаха яки.

Това бе всичко, което Мърсър успя да забележи. Беше си мислил, че е блокирал убийците в сградата, но шофьорът на хондата явно не бе на същото мнение: завъртя волана наляво и малката кола се блъсна в дървените перила на рампата, след което се заби и в стъклената преграда. Вдигна се истински фонтан от натрошени стъкла. Колата последва искрящата лавина. Носеше се с по-малко от четирийсет километра в час, ала въпреки това преодоля значително разстояние преди да се стовари на пода и да подскочи върху амортисьорите. Шофьорът успя да се възползва от набраната инерция, четирите колела се завъртяха яростно, колата възвърна сцепление и се понесе стремглаво напред.

Мърсър изруга. Не беше предвидил подобен ход. Докато хондата се носеше към изхода, той включи на задна, изтегли джипа от теснината и го завъртя на място, събаряйки изоставеното бюро на регистратурата и няколко големи саксии с цветя.

— Дръж се! — извика, но предупреждението дойде твърде късно за Джордан и тя се люшна в противоположна посока.

Мърсър натисна отново педала на газта и стовари длан върху клаксона. Студентите вече бяха потърсили прикритие от царящия хаос и пътят към главния вход бе разчистен. Мърсър не можа да прецени точно разстоянието и докато минаваше през рамката, забърса металната подпора. Разхвърчаха се още строшени стъкла.

Убийците се отдалечаваха, но не достатъчно бързо. Налудничавото им хрумване да скочат с колата от платформата вероятно бе причинило някакви повреди и скоростта на хондата не можеше да се сравнява с доскорошната. Мърсър разбра, че има шанс, така че подкара след тях, присвил очи срещу ниското слънце.

Хондата се бе насочила към задната врата на оградата на студентското градче и след като изчисли набързо ъгъла и скоростта Мърсър стигна до извода, че има доста голяма възможност да ги настигне преди да излетят през нея. Джордан се бе притиснала в седалката и на лицето ѝ се четеше същата решимост, каквато и на неговото.

Само няколко секунди бяха нужни на мощната кола да скъси дистанцията. Мърсър все още усещаше успокояващата тежест на пистолета под якето си.

Не беше преминавал никакви професионални курсове за управление, но бе разговарял с достатъчно полицаи, за да знае как да засече кола, която преследва. Тази маневра се основаваше по-скоро на използване на инерция, отколкото на относителната тежест на колите, но все пак в конкретния случай, с голям джип срещу малката хонда, предимството бе още повече на негова страна.

Ала секунди по-късно шибидахът на хондата се вдигна и отгоре се показа водачът на групата, стиснал зловещ на вид автомат със заглушител.

Само преди ден Мърсър се бе изправил срещу четири подобни оръжия, прикрит от тежката кофа на багера. Тогава стрелците нямаше как да пропуснат. Тук обаче теренът бе значително по-неравен, имаше само едно оръжие и въпреки размера си юконът не можеше да се сравнява с кофата на багера.

Мърсър бе сигурен, че в последните секунди преди да се вреже в колата прицелът на водача ще се затрудни от неравния терен, сравнително неточното оръжие и факта, че целта му също подскача. Вече се готвеше да приключи с преследването, но погледна за пореден път тъмното дуло и осъзна, че е почти неподвижно, доколкото това можеше да се постигне при подобни обстоятелства. Стрелецът, изглежда, имаше богат опит за стрелба от кола по движещи се цели.

— Залегни! — успя да извика Мърсър, пресегна се и дръпна Джордан, след което завъртя рязко кормилото и юконът се понесе към оградата.

Половината от трийсетте патрона в пълнителя на автомата попаднаха в джипа за време, по-малко отколкото бе необходимо на Мърсър да извика предупреждението, ала рефлексите му се бяха оказали по-бързи от гласа, защото куршумите оставиха само редица тесни отвори по горния край на предното стъкло и изрисуваха няколко пунктирани линии по вратите. Никой от куршумите не попадна там, където се целеше стрелецът — ниско над предното стъкло, за да е право в главата на шофьора.

Докато хондата се носеше през малка борова горичка и се отдалечаваше, Мърсър полагаше отчаяни усилия да си възвърне контрол над юкона и го подкара през съседната равна заснежена поляна. В първия миг дори се зачуди защо е трябвало да я ограждат с перила, ала малко след това си даде сметка, че нещо сериозно не е наред, понеже чу тихо, но нарастващо пропукване на поддаващия под три тона стомана тънък пласт лед. Поляната се оказа езеро, заобиколено от ограда, за да не влизат в него студентите. Мърсър погледна през задното огледало и видя, че ледът зад тях се е натрошил на плочи, между които блика кафеникава вода.

Още по-нататък, където бе сградата на лабораторията, внезапно отекна взрив и над покрива се вдигна огнен стълб, последван от бълващи талази черен дим.

Единственото, което можеше да направи Мърсър, бе да изругае и да се съсредоточи върху конкретния проблем.

Отсрещният бряг — ако можеше да се вярва на перилата — бе на стотина метра. Мърсър знаеше, че ледът край брега е по-здрав от този в центъра, и бе сигурен, че при скоростта, с която се движат, колата съвсем скоро ще потъне. Единственият им шанс бе скованият от лед поток, който захранваше езерото. Коритото на потока бе скрито под снега, но Мърсър ясно виждаше сребристите върхове на храстите, които го обграждаха на мястото, където се вливаше. Завъртя кормилото колкото се може по-плавно и намали леко скоростта. Както бе научил, докато бе работил отвъд полярния кръг за една проучвателна фирма, твърде много вода под колелата можеше да вдигне под колата вълна и да разчупи леда още преди това да е станало под тежестта на предните колела. Не можеше да ускори, а с трошащия се зад тях лед не смееше и да забави. Всичко бе въпрос на точна преценка и баланс.

Джордан едва сега осъзна какво е станало.

— Мърсър, ние сме насред езеро!

— Зная — отвърна той напрегнато и изправи волана след като юконът се завъртя към храсталаците. Потокът бе широк малко над два метра и вероятно бе достатъчно плитък, за да не се опасява, че ще потънат през леда.

Докато приближаваха замръзналия поток, ледът под тях почна да става по-дебел. В ниската част на брега снегът все още бе навят на преспи. Предният край на джипа се заби в една такава купчина тъкмо когато Мърсър се надяваше, че вече са излезли от дълбоката част на езерото. Едва сега си даде сметка, че е преценил неправилно обстановката. Езерото беше изкуствено и потокът се спускаше в него през висок над метър бетонен водопад, скрит под снега.

Стената бе достатъчно здрава, за да спре рязко движението на джипа, а сътресението — достатъчно силно да го отхвърли назад. От удара се отвориха и двете въздушни възглавници. Мърсър едва успя да вдигне ръка, за да не му пострада носът, а Джордан се завъртя на една страна и посрещна възглавницата с рамо. Ледът под тях се разтроши и през прозорците и задния капак започна да нахлува леденостудена вода.

Първата мисъл на Мърсър бе за спътницата му.

— Джордан, как си?

— Божичко, водата е ледена! — Тя скочи върху седалката. — А ти караш отвратително.

Той едва не се засмя. Това, че се оплакваше, бе достатъчен отговор на въпроса му.

— Ти сама поиска да дойдеш с мен. Забрави ли?

Тя присви очи.

— Можеше да ме предупредиш, че си смахнат.

— Трябваше сама да се сетиш, когато се запознахме. — Мърсър свали прозореца, избута с ръка поомекналата възглавница, измъкна се навън и седна на прозореца, като прикрепяше с ръка пистолета. Предните колела на джипа бяха потънали във водата. По-леката му задница все още плуваше на повърхността върху късове счупен лед. Мърсър се извъртя и се покатери на покрива.

Хондата продължаваше да се носи към задната порта. Хората в нея вероятно дори не бяха разбрали, че преследването е приключило.

— Дай ми телефона — каза той на Джордан, когато и тя се измъкна отгоре.

— Нали ти казах, че водата е студена? — отвърна тя. — Това е защото ровех по пода, за да ти вдигна телефона. Остана си там в онази водна гробница.

— Ами твоят?

— Вероятно вече е купчина разтопена пластмаса. Зареждаше се в кухнята на Ейб.

Едва ли вече имаше значение. Мърсър чуваше ясно далечния вой на полицейските сирени. Властите бяха разбрали, че в колежа „Харт“ се случва нещо, и се носеха насам, за да се намесят. Дори по някакъв начин да привлечеше вниманието на полицаите и да им съобщеше за измъкналата се хонда, местната полиция едва ли разполагаше с достатъчно сили, за да отцепи студентското градче и да преследва нападателите. А и най-вероятно през следващите десет минути убийците щяха да откраднат друга кола и да напуснат анонимно Киленбърг, Охайо.

Мърсър помогна на Джордан да се закрепи на покрива. Металът под телата им бе топъл и той чуваше съскането на двигателя, докато водата го обливаше. Погледна към научния център „Лодър“ — очакваше да види сградата, където се бе намирал кабинетът на Ейб Джейкъбс, обгърната в пламъци.

Вместо това зърна само струйки белезникав дим от разбитите прозорци и ледени висулки, образували се от водата на пръскалките на противопожарната система, сипеща се върху металните первази.

Имаше надежда да спаси нещо в тази бъркотия. Той дръпна Джордан да слизат от покрива.

— Ела. Още не сме приключили.

7.

Воят на сирените постепенно се засилваше. Двамата тичаха, уловени за ръце. Снегът бе дълбок и се налагаше Мърсър да дърпа Джордан през наветите места. Ако искаше да открият нещо преди да са дошли полицаите, трябваше да побързат.

Нямаше представа с колко време разполагат. Първо, естествено, щяха да пристигнат местните полицаи, после щяха да повикат подкрепление от областните. Но Мърсър се надяваше, че ще имат поне десетина минути, докато полицията започне да оформя кордон. След това всичко тук щеше да се превърне в район на престъпление и щяха да се изправят пред същите бюрократични пречки, които бе успял да избегне в Минесота.

Студентите бяха напуснали сградата. Мнозина тичаха през поляните към относителната сигурност на общежитията. Други оставаха прикрити зад паркираните отпред коли. Докато двамата приближаваха разбития вход, Мърсър се постара да прикрие пистолета, за да не предизвика нова вълна на паника. Момче и момиче бяха приклекнали зад скамейка пред фасадата на модернистичната сграда. Отвътре се чуваше равномерният вой на противопожарната аларма.

Мърсър приближи двамата зад пейката.

— Чуйте. Аз съм цивилен полицай — каза им и показа дръжката на пистолета. — Когато дойдат униформените, им кажете, че влизаме вътре.

Момичето го погледна ококорено; момчето кимна и не попита защо един цивилен полицай ще води със себе си вътре жена.

Във фоайето цареше хаос, навсякъде се въргаляха останки от строшени мебели и разкъсан мокет, късчета от ламарината на джипа. За щастие вече нямаше жива душа. Но воят на алармата бе толкова силен, че двамата неволно се присвиха. Беше почти невъзможно да разговарят.

Изкатериха се по рампата и прескочиха разнебитените от хондата перила. И тук подът бе посипан със стъкла и отломки, през разбития прозорец вееше студен вятър.

Качиха се на втория етаж. Вляво бе терасата, откъдето се виждаше атриумът и един окачен на тавана модел на слънчевата система. Гледката бе наистина впечатляваща. Луната бе изпъстрена с миниатюрни кратери, а пръстените на Сатурн сияеха във фантастични цветове.

Вдясно имаше открита площ, задръстена от преобърнати столове и отломки, а на пода се виждаха следите от гумите на хондата. Встрани започваше широк коридор с поредица от затворени врати и Мърсър предположи, че са учебни стаи. На три четвърти от разстоянието видя обгорен вход, през който все още бликаха водни прашинки от противопожарната система. Ударната вълна от експлозията бе отнесла стъклените панели на луминесцентните лампи и коридорът бе мъждиво осветен, но проблясваше ярко всеки път, когато светваше фенерът на противопожарната аларма. Ефектът бе като в къща на призраците. Мърсър извади рефлексивно пистолета, когато от една учебна стая изхвърча студент и изтича покрай тях, без дори да ги поглежда.

Изпроводи с поглед младежа, докато той се скри зад ъгъла, приведен от уплаха, след това пристъпи бавно в коридора. Веднага забеляза движение — сянка, която се местеше зад водната завеса на противопожарната инсталация. Мърсър би разбрал студента, който се бе притаил през шест стаи от взрива, но не и някой, спотайващ се на самото място на експлозията. Силуетът спря да се движи и като че ли се загледа към тях през водната стена.

Инстинктът и опитът взеха връх. Джордан бе на две крачки пред него. Той се хвърли към нея, обгърна я с ръка през кръста и я събори на пода. Претърколи се отгоре ѝ, за да я прикрие с тяло, и протегна дясната си ръка, насочил пистолета към фигурата на непознатия. Джордан тъкмо си поемаше дъх, за да даде воля на гнева си, задето се бе отнесъл така безцеремонно с нея, когато коридорът се разтресе от приглушения бумтеж на откоси.

Въздухът около тях сякаш внезапно оживя, изпълнен с прах от мазилка и барутен дим. Куршумите разтрошаваха всичко и сипеха върху двамата парченца от мазилката на стените и от пластмасата на луминесцентното осветление.

В сравнение със заглушения автомат пистолетът на Мърсър изрева като оръдие в тесния коридор. Беше си истинска агресия спрямо всички сетива и той се опита да я повтори, но пистолетът засече още след първия изстрел, пуснат съвсем прибързано, без дори да е насочен към противника.

Аналитичната страна на ума на Мърсър мигом съобрази, че пружината в пълнителя на осемдесет и четири годишния пистолет не е издържала на времето и вероятно се е скъсала. Сега бе притисната надолу от тежестта на патроните, които трябваше да избутва в цевта, и нямаше сила да се върне в първоначалното си положение. Пистолетът изстреля само първия куршум, но следващият в пълнителя не се бе издигнал достатъчно, за да може да влезе в затвора. Мърсър трябваше да го извади и да презареди ръчно.

Всичко това му мина през ума, докато вдигаше Джордан от пода и я теглеше към една от учебните зали. Едва успяха да се прикрият зад вратата, когато в коридора отекна нов откос и няколко куршума се забиха в дървената каса на вратата. Мърсър веднага забеляза, че вътре има врата, свързваща тази зала със следващата и вероятно така до дъното на коридора. Помещението бе предназначено за химична лаборатория, с дълги успоредни маси, върху които бяха подредени колби и епруветки, както и метални спиртници. Той накара Джордан да залегне зад една от масите и ѝ нареди:

— Стой тук.

— Не се тревожи — отвърна тя задъхано. — Изобщо не смятам да продължа с теб нататък.

— Това е най-умното, което каза днес.

Междинната врата бе затворена, но не и заключена. Мърсър освободи заседналата гилза и постави нов патрон в затвора. Останалите патрони от пълнителя събра в лявата си ръка. Замисли се за миг върху факта, че ще се изправи срещу автомат с пистолет, произвеждащ единични изстрели. Ала имаше нужда от отговори и онзи тип отсреща можеше да му ги даде.

Надзърна в следващото помещение. Беше типична учебна зала, с катедра, черна дъска и двайсетина стола. Таблици по стените и широки прозорци. Навън вече се събираха полицейски коли и светлините им се отразяваха в утринния сняг.

Мърсър мина през стаята, после и през следващата, която бе досущ като предишната. Чу плисъка на стичащата се вода. Нападателят не бе стрелял отново и Мърсър се зачуди дали все още дебне зад водната завеса. Зачуди се също и защо са го оставили тук. Единственото обяснение би могло да е да причака тях двамата. Шофьорът вероятно бе успял да предупреди водача, че ги е забелязал, и той бе организирал набързо клопка в кабинета на Ейб — не само за да унищожи документите му, но и за да се разправи с човека, който ги гонеше още от Минесота. След което стрелецът лесно можеше да се измъкне в хаоса.

Не можеше да им отрече дръзновение. Планът бе добър и едва не бе успял.

Тъкмо се готвеше да влезе в следващата учебна зала, когато чу писъка на Джордан Уейсман.

Бяха го изненадали във фланг!

Мърсър се завъртя и хукна обратно през стаите. Прекоси първите две, без да се озърта, и нахлу в химичната лаборатория. В първия миг си помисли, че някой от студентите е взел момичето за заложник. Нападателят имаше гладко момчешко лице и черна коса, мокра от водата на пръскалките и полепнала по темето му. Изглеждаше на не повече от седемнайсет, макар вероятно да бе по-възрастен. На рамото му се поклащаше миниузи със заглушител, черен автоматичен пистолет бе опрян в слепоочието на Джордан, а с другата си ръка младокът я бе обгърнал през шията в задушаваща хватка, като я дърпаше толкова силно, че обувките ѝ почти се бяха отделили от пода. Без съмнение очакваше Мърсър да спре или поне да забави фронталната си атака.

Стрелецът бе твърде млад, за да е научил урока, че не бива да очакваш страх от човек, който няма какво да губи.

Мърсър се хвърли към него. Видя, че очите на младока се разширяват от изненада, когато осъзна, че е допуснал тактическа грешка. Понечи да свали пистолета от челото на Джордан и да го насочи към Мърсър, но той вдигна повреденото си оръжие и изстреля единствения патрон в цевта. Деветмилиметровият куршум проби дупка в челото на нападателя и излетя от задната страна на главата му в облак от розови, бели и сивкави пръски, които полепнаха по стената зад него в ужасяваща имитация на роршахов тест.

Стрелецът отхвърча назад от удара на куршума и едва не събори със себе си Джордан, докато се свличаше. Тя успя да се освободи от ръката му и когато видя кървавата каша, в която се бе превърнало лицето му, изпищя изплашено.

Мърсър дотича до нея, притисна я към себе си и я завъртя, за да не гледа локвата кръв, която се образуваше под главата на убития. Опита се да я успокои, да надвика воя на алармата и да ѝ каже, че всичко е наред, но в началото не се получаваше. Все пак след секунди Джордан спря да трепери и се притисна за миг към него, преди да се освободи от прегръдката му.

— Ужасно рискован начин да ми спасиш живота — каза едновременно благодарна и разгневена.

— Когато натисках спусъка, бях само на три метра. Можех да го поваля от дваж по-голяма дистанция.

— Кой си ти? Сериозно. Що за геолог може да стреля така?

— Геолог, който прекарва доста време на опасни места — отвърна Мърсър. — Хайде. Сто на сто са чули изстрелите. Полицията ще щурмува сградата всеки момент. Ела.

Забързаха по коридора. През разбитите прозорци нахлуваше леденостуден вятър и нямаше начин да избегнат шуртящата от разпръсквателите вода. Кожените якета предпазваха телата им, ала водата се стичаше по лицата им и влизаше под дрехите. Мърсър реши да не казва на Джордан, че импровизираният душ е отмил част от кръвта и мозъка на нападателя, полепнали по якето ѝ.

Беше се опасявал, че ще завари кабинета на Ейб напълно изгорял и опустошен, но със задоволство установи, че обгорялата стая вероятно е била предназначена за регистратура, ако се съдеше по шкафовете с множество чекмеджета покрай стените, малката масичка и голямото отрупано с документи бюро. Сега папките бяха подгизнали от водата и залепнали една за друга. Имаше малък прекатурен от взрива диван, а от масичката пред него бяха останали само четири щръкнали метални крака. Пожарът, на който нападателят бе разчитал, така и не се бе разгорял. Дори без пръскалките на противопожарната инсталация мебелите съдържаха твърде много метал и прекалено малко дърво, за да дадат храна на пламъците.

Трите врати срещу входа бяха от масивно дърво. Едната бе затворена, а другите две бяха изтръгнати от пантите. Помещенията зад тях очевидно бяха претърсвани набързо и безкомпромисно за вещи и документи, принадлежащи на Ейб Джейкъбс. В едната стая Мърсър видя поставени в рамка на стената дипломи на името на професор Джудит Мъри. Второто помещение се оказа работен кабинет на доктор Антъни Уоц. И двете стаи бяха пострадали от взрива, с разбити прозорци, но изглежда водата бе причинила най-много щети.

Мърсър предположи, че идването им е попречило на нападателя да влезе в третия кабинет, който сигурно принадлежеше на Ейб. Вероятно нападателите бяха знаели, че кабинетът му се намира някъде на този етаж, но не бяха били сигурни за точното местоположение и беше истинска проява на лош късмет за тях, че бяха претърсили първо другите две стаи. Ала Мърсър знаеше, че късметът невинаги сочи в една посока и че съдбата покровителства не само смелите.

Сложи нов патрон в затвора на пистолета и насочи дулото над мястото, където бе монтирана солидната брава. Както и по-рано изстрелът бе истинска агония за слуха и за миг надви несекващия вой на алармите. Мърсър изрита вратата и влезе в кабинета на Ейб Джейкъбс.

Помещението бе запълнено от пода до тавана с кашони с документи и книги. Още документи бяха разпилени върху малкия диван и на пода — истинска лавина от информация и бележки. Бюрото на Ейб бе заровено под купища научни списания и тетрадки. Стар компютърен монитор заемаше единия край на бюрото, двайсетгодишно чудо на техниката, което никога нямаше да се възстанови от изкуствения дъжд от тавана.

Мърсър не знаеше какво да очаква. Вероятно някакъв ключ към случващото се. Вместо това се изправи пред планина от възможни ключове. Всяка от тези книги, бележници и тетрадки можеше да съдържа данни за това, на което се бе натъкнал Ейб и което бе станало причина да го убият. Преди да дойде Мърсър се бе опасявал, че няма да има нищо, с което да се захване след взрива. Сега обаче бе изправен пред истински склад от информация, само дето не знаеше как да се възползва от него. Дори властите да му осигуряха пълен достъп до всичко това, щяха да са му нужни седмици преглеждане, сортиране и каталогизиране на информацията в папките, кашоните и чувалите на Ейб.

Имаше само един логичен начин на действие, при положение че времето им с Джордан бе ограничено. Той сграбчи кошчето за боклуци и изсипа от него няколко литра вода. На дъното останаха смачкани хартии и една потъмняла бананова кора. Каквото и да имаше в кошчето, надеждата да му помогне да разбере над какво е работил неговият доскорошен научен ръководител бе почти нищожна.

— Да вървим — каза той.

— Кошчето? — Джордан го погледна. — Само него ли ще вземеш?

— Ако се интересуваш от стари копия на „Международния журнал по прахова металургия“, чувствай се свободна да ги прибереш. Или някое от останалите прашасали издания. — Мърсър се обърна и излезе в коридора. Беше подгизнал и трепереше от студ. Погледна през рамо. Джордан го бе последвала, с полепнала по лицето мокра коса и пребледнели устни. В главата му изплува фразата „мокра кокошка“. Досети се обаче, че той едва ли изглежда по-добре.

Вместо да се върнат към атриума продължиха навътре в сградата. Мърсър отдели една минута, за да скрие пистолета над панелите на тавана при последната стая. Освен това изпразни кошчето и прибра смачканите хартийки — без банановата кора — под якето си. После с Джордан се спуснаха по пожарната стълба на първия етаж и излязоха през аварийния изход в хаоса на студентското градче.

— Дръж ръцете си вдигнати и куцай, сякаш си си ударила крака — предупреди я Мърсър, когато тръгнаха към паркинга.

— Какво? Защо?

— За да не ни застреля полицията и за да се измъкнем оттук преди някой да ни е заподозрял във връзка с всичко това.

— Но ние не сме направили нищо нередно — възрази Джордан. А после гласът ѝ потрепери и тя добави: — Ох, мамка му! Олеле!

— Какво има? — попита я загрижено Мърсър, обърна се и видя, че очите ѝ са разширени от болка и объркване. Беше се опитала да вдигне ръце, но не можеше да повдигне лявата над рамото.

— Не зная. Нещо с ръката ми. Направо ще умра от болки.

Той се огледа. На паркинга по-нататък полицейските коли бяха блокирали достъпа до научния център, а зад кордона вече се подреждаха линейки, за да приемат жертвите. Една полицайка ги забеляза и им замаха с ръка. Партньорът ѝ държеше насочена към сградата пушка.

Мърсър прегледа за миг ръката на Джордан. Не виждаше никакви външни следи от нараняване. Аленото ѝ кожено яке не бе разкъсано от куршуми, под него също нямаше кръв. Предположи, че си е навехнала ръката, когато я бе съборил на стълбите, и че в най-лошия случай има счупена ключица. Нито едно от тези състояния не заплашваше живота ѝ.

— Не обръщай внимание засега — посъветва я той. — Зная, че те боли, но трябва час по-скоро да се измъкнем оттук, иначе може да ни задържат поне няколко дни. Ясно?

Тя прехапа устна, жест, който според Мърсър бе неустоим при всяка жена. Очите ѝ се насълзиха, но въпреки това кимна храбро. С понижаването на нивото на адреналина в кръвта ѝ болката щеше да се усилва.

Тръгнаха отново и Мърсър започна да куца, докато заобикаляха сградата на научния център и доближаваха паркинга.

— Побързайте — подкани ги полицайката, когато я наближиха. Очите ѝ бяха скрити зад огледални очила, косата ѝ — прибрана под шапката. Тя им махна към скупчените отзад коли.

— Ударих си коляното — оплака се Мърсър, когато се озоваха на сигурно място зад патрулката.

— Какво стана? — попита го полицайката, без да обръща внимание на оплакването му.

— Не зная. — Мърсър говореше припряно и изплашено, с изтънял глас на човек, който едва си сдържа нервите. — Бяхме на втория етаж. Чухме нещо долу, после силна експлозия. Трябваше да претичаме покрай помещението, където беше взривът, и докато минавахме, отвътре проехтяха изстрели. Поне така ми се стори, защото бяха някак си… приглушени. После имаше два силни трясъка. Бум и след малко пак бум. Тогава вече бяхме на стълбището. Там паднах и си ударих коляното. Съборих и Джордан. Тя казва, че я боли рамото. — Обърна се към нея. — Ужасно съжалявам, Джорд.

— Поне вече сме в безопасност — отвърна тя и го погали по рамото, сякаш за да го успокои. — Това е най-важното.

— Видяхте ли някой или нещо? — попита полицайката. Оглеждаше втренчено Мърсър, сякаш е заподозрян. Той уж случайно разкопча якето си, за да ѝ покаже, че издутината под него не е от оръжие, а от документите, които бе събрал в кошчето на Ейб.

— Не. Нищо. — Направи се, че едва сега е забелязал колко са измокрени документите. — Божичко! Тези ми трябваха!

— Моля ви, сър, съсредоточете се — каза полицайката.

— Ох, ужасно ме боли ръката — обади се и Джордан и потърка с театрален жест лакътя си.

— След малко ще се погрижим за вас — увери я полицайката и пак насочи вниманието си към Мърсър. — Сигурен ли сте, че не видяхте нищо? Някои свидетели разказваха, че из градчето се преследвали две коли.

— О, не, нищо не видяхме — отвърна Мърсър все така загледан отчаяно в мокрите документи. — Нали ви казах, че бяхме на втория етаж. Горе настъпи суматоха, после чухме експлозията. С Джордан побягнахме в обратна посока веднага щом се включи противопожарната инсталация и изгаси пожара в коридора. После чухме изстрелите, а след това дойдохме тук. — Той я погледна с детска невинност.

Сега вече полицайката не гледаше с такава подозрителност този почти истеричен мъж и жената, която го галеше, за да го успокои. Вероятно вече ги беше категоризирала като невротичен гей и жена, която има много повече кураж от него.

— Сър, имате ли някакви документи?

— Горе в куфарчето — отвърна без колебание Мърсър.

Жената понечи да зададе следващия въпрос, но радиостанцията ѝ изпука. Тя изслуша кодовото запитване, което произнесоха от другата страна, и заговори в микрофона на рамото си:

— Не, нищо засега. От сградата излизат само студенти и преподаватели. — Отново се заслуша. — Прието. — Махна с ръка на Мърсър и Джордан. — Вървете отзад при пожарните. Там има линейки, които ще ви откарат в Презвитерианската болница, ако сте пострадали сериозно.

— Благодаря ви — отвърна Джордан, преметна здравата си ръка през раменете на Мърсър, притисна се към него и го поведе зад полицейската барикада.

— Не се съмнявай, че ще получиш Оскар — прошепна ѝ Мърсър, докато се отдалечаваха от сградата на научния център.

— Играла съм мисис Хигинс в колежа — отвърна тя.

— Кой?

— „Моята прекрасна лейди“. Мисис Хигинс. Майката на Хенри Хигинс. — След като видя, че обясненията ѝ нямат успех, тя се отказа. — Но и ти не се справи зле.

— Опитах се да подражавам на Харви Уейнстейн от „Денят на независимостта“.

— Харви Фирстейн — поправи го Джордан. Лицето ѝ бе пребледняло, но не от студа. Придържаше наранената си ръка и присвиваше устни. — Уейнстейн е филмов продуцент.

— Ще трябва да приема твърдението ти на доверие.

Докато стигнат редицата пожарни коли и линейки, Мърсър бе престанал да куца, за да не привлича внимание. Джордан се беше опряла на него и дори той трябваше да признае, че студът прониква до мозъка на костите му. Трябваха им сухи дрехи.

Двама парамедици ги видяха да се приближават и изтичаха насреща с одеяла в ръце, готови да ги загърнат.

— Добре ли сте? — попита единият. Беше нисък, със смешни мустачки, ала лицето му изглеждаше загрижено.

— Ударих си коляното — отново заговори припряно Мърсър, — но иначе ми няма нищо. Джордан пострада повече. Боли я рамото. Не зная защо.

Като чуха това, двамата парамедици забравиха за Мърсър и натикаха Джордан през отворената врата на линейката, където от вентилаторите духаше толкова топъл въздух, че беше почти като видима въздушна завеса. Настаниха я на носилката, разкопчаха ѝ якето и се заеха да преглеждат раменната става; разпитваха я къде и кога я боли и колко е силна болката. Докато се занимаваха с нея, Мърсър намери в едно от чекмеджетата панталони и туники. Никой не му обръщаше внимание и той приседна на прага и си свали ботушите и джинсите. Дори изложена на открития въздух кожата му чувстваше повече топлина, отколкото през мокрите джинси. Той нахлузи два чифта памучни панталони и пристегна връзките на пояса. Използва няколко хирургични компреса, за да си направи партенки, с които смени мокрите чорапи. След това си свали пуловера и навлече суха топла туника. Едва сега се почувства по-добре. Използва найлоновата торба на дрехите, за да прибере хартийките, които бе взел от кошчето на Ейб, и я натика в джоба на джинсите си.

После се върна при парамедиците, които все още се занимаваха с Джордан.

— Каква е присъдата?

— Ще можем да я потвърдим, ако ни позволи да ѝ срежем якето — каза мустакатият парамедик, — но мисля, че ѝ е счупена ключицата.

— Значи в болница? — Мърсър повдигна вежди.

— Да.

— Чуйте, момчета — заговори с ведър глас Джордан, — не се съмнявам, че е счупена, но не искам да губя повече от скъпоценното ви време.

И незабелязано намигна на Мърсър. Той почти беше готов да я целуне. Джордан усещаше интуитивно, че не бива да ги откарват в болницата, където със сигурност щяха да въведат имената им в болничната система.

Междувременно тя продължи:

— Навярно има доста ранени студенти от експлозията, а и нападателите са някъде наоколо. Не искам да съм отговорна, ако някой ранен полицай или тежко пострадал студент не стигне навреме до болницата, защото съм заела линейката.

Мъжете очевидно бяха разкъсани между желанието да помогнат на тази привлекателна, но все пак леко пострадала жена и възможността да спасят нечий застрашен живот. В края на краищата победи професионализмът и желанието да станат част от нечие драматично спасяване. Двамата се спогледаха и мустакатият каза:

— Ако ни обещаете да идете направо в болницата. — Погледна Мърсър. — Имате ли кола?

— На две минути оттук — увери го Мърсър, без да обяснява, че в момента е затънала в езерото и ченгетата вероятно я оглеждат с подозрение.

— Добре. Знаете ли къде е Презвитерианската болница?

— Роден съм в нея — излъга Мърсър.

Парамедикът кимна.

— Откарайте я право там. Ако си мисли, че сега изпитва болка, не знае какво я чака по-късно.

Загърнаха Джордан с одеяла и ѝ помогнаха да слезе от линейката.

— Благодаря — каза тя. — Вие сте чудесни хора.

— Само полека оттук нататък.

Тя ги възнагради с още една усмивка и Мърсър я поведе настрана. Когато се отдалечиха достатъчно, за да не могат да ги чуят, Джордан каза:

— Нямаме кола и ти не знаеш къде е болницата. Дотук играх с теб, но не се шегувам, като казах, че ръката ужасно ме боли.

— Повярвай ми — отвърна Мърсър. — Няма да се забавим и минутка.

Пред градчето вече спираха новинарски фургони, задържани единствено от втория полицейски кордон. Мърсър и Джордан го преодоляха, без да ги разпитват, и скоро се озоваха на паркинга, където сновяха изплашени и възбудени студенти. Мърсър приближи едно хлапе в паркирана кола със запален двигател. Вратата беше отворена и отвътре по радиото се чуваше гласът на репортера, който стоеше само на десетина метра встрани.

— Искаш ли да станеш герой? — попита Мърсър момчето.

То вдигна озадачено глава.

— Какво?

— Току-що откараха една наша приятелка в болницата, но не ни позволиха да се качим в линейката. Ще ни откараш ли там?

— Къде я откараха? В Презвитерианската? — попита хлапето. Беше гладко избръснато и носеше скъпо яке, макар че джинсите му бяха покрити с кръпки. Мърсър предположи, че якето е коледният му подарък. Последният модел БМВ вероятно също бе подарък от мама.

Мърсър поклати глава.

— Не, споменаха друго име. Съжалявам, но не съм оттук.

— Презвитерианската е най-близо, но може и да е „Сейнт Агнес“, тя е на десетина мили по-нататък.

— Да! — възкликна Мърсър. — „Сейнт Агнес“! Там я откараха. Парамедиците споменаха, че там имало ортопед специалист.

— Моля ви — добави Джордан и погледна момчето мило.

Всяко хлапе би потънало в тези влажни черни очи.

— Разбира се — каза момчето. — Само секунда да почистя. — Събра смачканите опаковки от сандвичи и празните бутилки и ги хвърли в багажника. Мърсър помогна на Джордан да се настани на предната седалка и ѝ сложи предпазния колан; обясни на хлапето, което се казваше Алекс, че е пострадала, докато е бягала с тълпата от сградата.

Миг по-късно напуснаха колежа през централния портал и само след половин час Джордан обясняваше на спешния доктор в „Сейнт Агнес“, че се е подхлъзнала на лед пред къщата и смята, че си е счупила ръката. Когато изплува темата за нападението в колежа, двамата заявиха, че дори не са чували. След два часа Мърсър качи Джордан, с превързана ръка, в току-що наетия от „Херц“ джип, който бе поискал да му доставят на паркинга пред болницата.

Джордан бе натъпкана с твърде много болкоуспокояващи, за да му отговори. Мърсър я остави да спи и потегли към своя дом близо до Вашингтон.

Не се съмняваше, че рано или късно от ФБР ще попаднат на следите му, след като направят връзка между паралелните атаки и регистрацията на предишния джип, който бе наел, а после изоставил в езерото на студентското градче. Ето защо позвъни на един стар приятел с надеждата да избегне излишно навестяване на централата на ФБР. Една от любимите му философски сентенции бе, че е по-добре да поемеш инициативата, отколкото да реагираш, когато нещата се случат. Досега му бе служила добре.

8.

По прищявка на съдбата Филип Мърсър все още живееше в покрайнините на Вашингтон, в урбанизираното предградие Арлингтън. Беше се настанил там малко след като получи научна степен по геология от университета „Пен“ и прие предложението да работи за Американската агенция за геоложки проучвания. Там обаче не се задържа дълго. Беше твърде независим, за да работи на държавна служба, и скоро се прехвърли като консултант на свободна практика към един частен рудодобивен концерн. Още с първия си договор спечели повече пари, отколкото бе смятал за възможно. Нямаше нищо против да е финансово обезпечен, макар че парите не бяха движещ мотив в живота му. Привличаха го по-скоро предизвикателствата, отколкото възнаграждението, което обясняваше защо бе напуснал толкова бързо държавната агенция. И тъй като не знаеше какво да направи с купчината пари, която му се изсипа, се вслуша в съвета на собственика на компактната кооперация от кафяво-червен камък, където бе наел малък апартамент. Човекът го убеди, че недвижимата собственост е единствената сигурна дългосрочна инвестиция, след което му продаде цялата сграда на доста примамлива цена.

Това, което предишният собственик бе пропуснал да спомене, бе, че да си хазяин дори само на пет семейства е неблагодарно занимание, сравнимо например с чистенето на канали в Бомбай. Още първото среднощно повикване заради повреда на водопровода принуди Мърсър да прехвърли управата на мениджърска компания, макар че те прибираха двайсет процента от печалбата. Това обаче не подобри положението. Другите наематели вече знаеха, че сградата е негово притежание, и го безпокояха по всяко време на деня и нощта за големи и малки ремонти.

След половин година почти непрекъснато досаждане Мърсър най-сетне реши, че му стига, и преустрои сградата в еднофамилно жилище, чийто единствен обитател остана той. Оттогава животът му бе поднесъл някои доста големи изненади, но кафеникавата къща си оставаше неговото спокойно пристанище и той си бе дал клетва, че по-скоро ще излезе да спи на улицата, отколкото отново да стане наемодател.

Подкара наетия джип по една от тесните жилищни улици на Арлингтън, разположена от другата страна на река Потомак и срещу столицата. Усмихна се, когато забеляза колата, паркирана на неговото място в края на кварталчето. Беше ягуар тип Ф, с твърд покрив и едни от най-хубавите джанти, които бе виждал. Доставиха му я в деня преди да отпътува на запад, за да поеме курса по минно спасяване. Имаше осемцилиндров бензинов двигател с осемстепенна автоматична скоростна кутия и бе способна да остави зад себе си немалко мераклии с мощни коли. От доста време Мърсър бе подготвял смяната на своя любим XJ-X, изпробвайки поршета, мазерати и няколко по-напудрени БМВ-та, преди да спре избора си на легендарната английска кола. Точно този модел бе елегантен и красив като южноамериканската котка, на която бе кръстен, и бе достоен наследник на своя предшественик, ягуар тип Е, положил стандарта за суперколи някъде в началото на шейсетте.

Джордан Уейсман се бе събудила, но през повечето време мълчеше, опряла уморено глава на прозореца и втренчила поглед напред. Мърсър се досещаше, че болката ѝ се е усилила и че ще откаже да приеме нещо за нея. Макар че и той би постъпил така, смяташе инатенето ѝ за излишно. Нямаше нищо срамно в това да вземаш болкоуспокояващи.

— Стигнахме — обяви той. Час пик бе отминал и в квартала бе относително спокойно. Той избра едно място зад голям жълт училищен автобус.

Това, което му доставяше по-голямо удоволствие дори от спортните коли, бе триетажното блокче. Беше неговото убежище от света, място, където тревогите и напрежението не можеха да проникнат. Достатъчно бе да влезе през вратата във високото преддверие и бе в състояние да забрави всичко, да намери отново лелеяния покой. Знаеше, че след смъртта на Ейб и случилото се впоследствие ще му е трудно да възстанови напълно изгубеното равновесие, но въпреки това бе сигурен, че ще се почувства малко по-добре.

Слезе от джипа. Въздухът във Вашингтон бе със шест-седем градуса по-топъл от този в Охайо и по земята почти не се виждаше сняг. Дори миришеше на пролет, въпреки близостта на магистралите и на големия град. Мърсър помогна на Джордан да слезе от колата. Настроението ѝ, изглежда, се бе развалило още повече и затова имаше вина не толкова счупената ключица, колкото мисълта за Ейб и адреналиновият махмурлук след преживените опасности. Мърсър от собствен опит предполагаше, че тя няма да хапне нищо довечера и ще преспи следващите дванайсет часа, но после ще се събуди изгладняла и поосвежена.

Усети, че нещо не е наред, още щом ръката му обхвана дръжката на вратата. По навик бръкна за пистолета преди да си спомни, че го бе оставил в научния център. През вратата се долавяха слаби вибрации и още докато осъзнаваше какво става в него се пробуди раздразнение и гняв.

Вратата бе отключена, повечето светлини в къщата бяха запалени, а от колоните щедро се лееше хрипливото соло на Джийн Крупа от концерта на Бени Гудман през 1938 в Карнеги Хол. В просторната гостна танцуваха двайсетина души, поне още толкова стояха около билярдната маса и в столовата. Други се бяха подредили по стълбището, от което се виждаше преддверието, и потропваха с крака в такт с барабаните. И в средата на всичко това беше Хари Уайт, издокаран в костюм с жилетка, сякаш изваден направо от някой гангстерски филм. Видя Мърсър и промърмори:

— О, по дяволите!

Партньорката на Хари вероятно долови притеснението му, защото се обърна и видя, че на прага стои мъж, поне с три десетилетия по-млад от този пред нея, в компанията на още по-млада жена. Току-що бяха влезли и докато красивата млада жена бе само изненадана, то спътникът ѝ бе направо побеснял.

Дев Хиндъл, който стоеше до жена си Марта на терасата на втория етаж, позна законния собственик и побърза да отскочи до стереоуредбата в дъното на помещението, за да сложи край на спиращите дъха ритми. От изражението на Мърсър явно се сети, че Хари не е поискал разрешение да покани Оуклонското пенсионерско общество на съботните „социалистас“ за танцова забава насред седмицата. Дев познаваше Хари от времето, когато и двамата работеха в енергокомпания „Потомак Едисън“, и беше срещал на няколко пъти неговия по-млад приятел Филип Мърсър в местния бар „Тини“.

Веднага щом музиката спря в помещението се възцари тишина. Неколцина от присъстващите промърмориха нещо изненадани, но повечето си погледнаха часовниците и предположиха, че е време да се качват на яркожълтия автобус, с който бяха дошли. Така не повече от минута след като Мърсър отвори входната врата и последният от гостите му се шмугна покрай все още разгневения собственик. Малко след това от спалнята на горния етаж се спусна задъхана към седемдесетгодишна двойка.

Мърсър изгледа ядно Хари, докато двойката ги подминаваше. Яката на мъжа бе изцапана с червило, а един от чорапите на дамата се бе смъкнал до глезена.

— В свое оправдание — почна Хари, когато вратата се хлопна зад последните гости, — ще кажа, че не биваше да се прибираш по-рано от утре. — Гласът му звучеше като стържещи по ръждясала метална плоча шипове, дрезгав глас на пушач, пристрастен вече шейсет години към любимия си „Джак Даниълс“.

— А ти не трябваше да превръщаш дома ми в сцена на вакханалия от златните си години.

— Вакханалия? — повтори презрително Хари и прокара ръка през посребрелите си прилежно подстригани и сресани коси. — Само неколцина от нас са пили нещо по-силно от диетичен пунш без захар и нямаше никакъв начин Бети Норис да пусне Джим Питърс отвъд втора база.

— Мърсър, какво става? — попита недоволно Джордан. Беше бледа и трепереше и той осъзна, че вероятно има температура. — Кой е този?

— Съжалявам. Това е моят… ъ-ъ… моят… — Мърсър спря, мъчеше се да реши как да обрисува своя приятел. — Хари Уайт.

Старият донжуан не пропусна да се възползва от предоставилата се възможност.

— Бях неговият Хари Уайт. Отсега нататък ще съм вашият.

— Хари — продължи Мърсър. — Това е Джордан Уейсман. Израснала е с Ейб Джейкъбс.

Въпреки че беше на градус Хари долови посланието в гласа на Мърсър.

— Какво е станало?

— Ейб е мъртъв — отвърна Мърсър и усети, че клепачите му натежават. Умората си казваше тежката дума. Събудиха се и болките по тялото му от двудневните усилия. — Застреляха го в Минесота. Лабораторията му в Охайо беше взривена, запалиха и къщата му. Нападателите на няколко пъти едва не се разправиха и с мен и Джордан.

— О, божичко! — възкликна Хари. — Срещали сме се само веднъж, но харесвах стареца. — Хари сякаш бе забравил, че Ейб Джейкъбс беше с десет години по-млад от него. Всъщност той бе два пъти по-възрастен от Мърсър, но кой знае защо се държеше с него като с връстник.

Уайт извади от джоба си смачкан пакет честърфийлд и понечи да запали, но забеляза неодобрителния поглед на Мърсър и побърза да прибере цигарите и запалката.

— Джордан — обърна се Мърсър към момичето, — дай ми няколко минути да проверя дали някой от гостите не е забравил да си тръгне и после ще можеш да си легнеш. Трябва да вземеш нещо за болката, инак няма да можеш да заспиш. Ще ти намеря и ибупрофен за температурата.

Тя не отговори. Очите ѝ, блестящи и дръзки, сега бяха помътнели и посърнали. В тях се мярна искрица на любопитство едва когато зърна някакво движение по коридора. Нещо излезе от кухнята и се стрелна надолу по стълбите. Движението беше придружено от дращенето на някакви твърди неща по мраморния под. От сенките се показа някакво същество, което можеше да се определи като чанта за голф с четири къси крачета. Отзад имаше полувирната опашка, а отпред стърчеше глава със сребриста муцуна с дължината на папагалски клюн и две огромни очи, които оглеждаха всичко наоколо.

— Това басет ли е? — попита тя и посочи кучето.

— Това е Драг — полубасет-полупрахосмукачка — заяви гордо Хари. — Драг, ела тук, момчето ми, и се запознай с бъдещата си мащеха.

Почти двайсет години по-млад, Мърсър се бе запознал с Хари на бара в „Тини“ още първата вечер, след като се премести в квартала, когато бе излязъл да се поразведри след разопаковането на багажа. След десет години Хари се бе натъкнал на скитащия се по улиците Драг. Мърсър винаги бе смятал, че е изтеглил късата клечка в тази сделка, докато краставото псе бе спечелило лотарията на живота си, особено след като наскоро Хари бе принуден да напусне апартамента си, когато сградата бе определена за събаряне и всички наематели бяха изгонени. От пет месеца Драг и Хари бяха гости на Мърсър и тъй като Хари все обещаваше някой ден да си потърси друго жилище, а Драг не изглеждаше особено ентусиазиран да се мести, Мърсър подозираше, че двамата са станали негови постоянни квартиранти.

Драг изприпка при Джордан и тя клекна и протегна ръка. Благодарение на чувствителния си нос кучето вече бе определило, че тя не представлява заплаха, макар да е лишена от някои примамливи миризми на храна, и затова пренебрегна ръката ѝ, пльосна се пред нея като морж и откри възпълното си шкембе, за да бъде обект на внимание.

— Много е сладък — каза Джордан, която като че ли се пробуждаше от унеса си, и гривните на ръката ѝ затракаха, докато чешеше Драг по корема, а той мърдаше крачета в израз на неизмеримо удоволствие.

— Не му позволявай да чуе това от теб, иначе никога няма да се отървеш — предупреди я Хари. — Стопанинът няма ли си друга работа?

Мърсър го изруга полугласно и се качи по витата стълба към втория етаж, докато неговият осемдесетгодишен приятел и разнеженото куче помагаха на Джордан да забрави неприятните преживявания. Никога досега не бе изпитвал подобна благодарност към невероятната двойка.

Малцина имат представа за това колко страшен може да е светът на тероризма и Джордан току-що бе получила своята лична доза. Хората го виждат по телевизията или четат за него в новините, но е различно, когато се сблъскаш лице в лице с него, защото той вече не е нещо абстрактно, което се случва на другите. Оръжията са създадени, за да убиват, експлозиите — да разкъсват тялото ти, и дори и да оцелееш, ще бъдеш променен завинаги. Това е една от скритите цели на тероризма — да остави след себе си душевни белези и никога вече да не се чувстваш в безопасност. Винаги да се боиш от светлината. Единственото спасение за оцелелите е да му се опълчат, за да покажат на терористите, че не са склонни да бъдат превръщани в жертви. Старецът и неговата жизнерадостна четирикрака торба от кожа, кокали и тлъстини помагаха несъзнателно на Джордан да измине обратния път от мрака и Мърсър знаеше, че не би могла да попадне в по-добри ръце — тези двамата го бяха правили много повече от веднъж, за да си спомня точния брой.

Вторият етаж бе зает от библиотеката на Мърсър: лавиците бяха запълнени с безброй първи издания на научни книги и сборници. Още една негова дългогодишна страст. И макар да обичаше да им се любува, трябваше да признае, че желанието да разширява колекцията напоследък бе изчезнало. По средата на отрупаната с книги стена имаше двойна врата, която водеше към читалнята — просторно помещение с мебели от дъб и месинг, кафява кожа и зеленина. Покрай дясната стена имаше добре зареден бар, срещу вратата бе окачен голям плосък телевизор. Това беше сърцето на дома на Мърсър, лъвското леговище, където прекарваше повечето си време. Седалката на едно от дълбоките кресла прилягаше на задника му като ръкавица, ала за негово раздразнение другото кресло бе не по-малко удобно за Хари. Много преди да изгуби апартамента си Хари бе започнал да смята дома на Мърсър за свой и това важеше със същата тежест за запасите от алкохол в бара.

Мърсър влезе и пътьом отбеляза, че Хари е сдържал думата си и не е пушил тук. Болезнена цена, срещу която му се позволяваше да ползва читалнята, ала с нея вървеше и поне половин галон „Джак Даниелс“, който приятелят му поглъщаше за около седмица. Всъщност Мърсър нямаше нищо против миризмата на цигари. Хари пушеше в тази къща, откакто се бе преместил тук, и това бе по-скоро опит на Мърсър да накара приятеля си да намали цигарите и заедно с тях риска да умре от рак.

Мърсър не се залъгваше, че като ограничава привикналия с никотин Хари в пушенето, добавя години към живота му — човекът все пак бе изкарал до осемдесет и пет. Това бе просто жест на загриженост, мъжкият начин да му покаже, че държи на него, без всъщност да го признава.

Зад читалнята имаше две гостни, свързани с баня. Тук беше и причината за тревогата на Мърсър. Джордан щеше да дели тоалетната с осемдесетгодишен мъж с увеличена простата, отслабено зрение и треперещи ръце — предостатъчно причини за вмирисан клозет. За негова изненада обаче тоалетната блестеше от чистота и ухаеше на ароматизатор с лек намек на ванилия от наскоро изгасена свещ.

Тази гледка не приспа подозрителността на Мърсър — той предположи, че до няколко дни ще получи сметка от фирма за почистване, която Хари е наел, за да подготви жилището за тазвечерното празненство. Огледа внимателно стаята и двойното легло, където смяташе да настани Джордан. Беше си съвсем нормална, макар и доста семпла, но поне чаршафите бяха чисти и в шкафа имаше неизползвани кърпи. Обхванатите от любовна треска старци вероятно бяха използвали за заниманията си стаята на Хари. Мърсър изключи поставения на нощното шкафче телефонен дериват, за да не буди Джордан на сутринта, ако реши да позвъни, и го прибра в един шкаф, където държеше чисти завивки и разни приспособления за прахосмукачката.

Взе лекарства от аптечката и се върна с тях. Хари бе отвел Джордан на горния етаж, бе я настанил на тапицирания с кожа диван и грижовно я бе заметнал с халат. Тя видимо трепереше от треската. Хари бе зад нея и смесваше „Джак“ с джинджифил.

— Донеси вода за Джордан и ми направи едно двойно — нареди му Мърсър и отиде при момичето. Драг се бе проснал на дивана до Джордан и се бе притиснал до нея, за да я топли.

Мърсър седна до Джордан и отметна един паднал на челото ѝ кичур.

— Чувствам се като парцал — оплака се тя, без да отваря очи.

— Ще се оправиш. Просто тялото ти ти казва, че има нужда от почивка.

— Можеше да ми го прати в съобщение, вместо да ми пуска втрисане, болки и схващане.

— Какво да се прави, човешките тела все още не могат да пращат текстови съобщения.

Тя отвори очи и го погледна.

— Не казах ли току-що, че тялото ми трябва да праща текстови съобщения?

— Каза го.

Джордан се изкиска.

— Съжалявам, но вече не мисля какво говоря. Извинявай.

— Няма нужда да се извиняваш. Един бог знае какво щеше да стане с нас, ако не се бяхме срещнали.

Тя го погледна озадачено, сякаш не смяташе срещата им за толкова навременна, но тъй като нямаше сили да остава дълго съсредоточена, лицето ѝ пак се отпусна. Хари подаде на Мърсър чаша вода и се върна на бара, за да направи гимлет с двойна доза водка. Мърсър събуди Джордан и я накара да седне, за да изпие ибупрофена и лекарствата за обезболяване, които ѝ бяха дали в болницата в Охайо. После пъхна една ръка под коленете ѝ и друга под раменете. При други обстоятелства тя вероятно щеше да възрази, че я носят, но сега само опря глава на гърдите му и изстена тихо, докато я отнасяше в спалнята.

Той я положи на леглото, изправи се и я загледа в лицето. Устните ѝ бяха свити в тънка линия, лицето ѝ бе пребледняло, с почти прозрачна кожа. Макар че беше влажна от пот, косата ѝ изглеждаше гъста и хвърляше сапфирени отблясъци, като крило на гарван. Чертите ѝ бяха безупречни.

Докато я гледаше, Мърсър почувства нарастващи тръпки на влечение, но побърза да ги овладее. Кой мъж не би бил привлечен от умна и красива двайсетгодишна жена, която е с петнайсет години по-млада от него? Тя беше момиче мечта за мнозина мъже, но Мърсър нямаше никакво намерение да се опитва да я съблазни. Зави я с одеялото, отметна отново косата от лицето ѝ, излезе, затвори вратата и се върна при бара.

— Първо — заговори Хари с вдигната чаша, когато Мърсър се появи, — през годините си водил доста хубавици тук, но тази е черешката на тортата. Мислех, че онази отпреди няколко месеца… уф… как се казваше…

— Кали.

— Да. Кали. Тя беше чудесна, но не беше така добре оборудвана горе, а знаеш, че обичам, когато блузките на жените подскачат. Дори с превързана ръка мога да кажа, че тази Джордан би засрамила доста прочути актриси.

Мърсър го изслуша, като кимаше разсеяно.

— Разбира се — продължи Уайт и му подаде готовата напитка с пламъчета в зачервените си очи, — малко е възрастна за моя вкус.

Мърсър поклати глава и се настани на столчето пред бара. Реши все пак да възнагради стария си приятел с едно малко удоволствие и каза:

— Ако искаш да запалиш, сега е моментът.

— Премного благодарен — отвърна Хари и посочи димящия фас в пепелника. Знаеше, че Мърсър ще има нужда да поговори тази вечер, и правилно бе преценил, че няма да го праща навън да пуши. Зае обичайното си място на съседното столче. Навремето бе висок и плещест, но годините бяха отпуснали раменете му и бяха прибавили сантиметри към талията. Лицето му бе сбръчкано от времето и алкохола, но в него все още се долавяше закачливост и доброта, каквито децата и жените долавят интуитивно. Вероятно тъкмо това бе причината Драг да го последва до вкъщи след като кой знае колко други са се опитвали да го примамят. Навярно в това се таеше и причината за приятелството между двама инак отдалечени във времето и интересите хора.

— Е, какво е положението с нея? — попита Хари, след като издуха няколко облачета цигарен дим към тавана.

Мърсър му разказа всичко, което се бе случило, откакто за първи път бе чул нападателите с техните автоматични оръжия в Лейстъровата дупка, та чак до телефонното обаждане до Дик Хена, неговия стар приятел и бивш директор на ФБР. Мърсър обаче бе принуден да остави съобщение — Хена водеше изолиран живот, откакто жена му Фей бе починала от внезапен удар. Надяваше се да го намери по-късно и да се отърве от някоя внезапна и не особено любезна визита на ФБР.

Резервният план бе да позвъни на сутринта във вашингтонската служба на ФБР и да обясни какво е станало. Макар че ненавиждаше държавните бюрократи, ФБР бе най-добре оборудваната агенция, където можеха да се проучат документите, които бе взел от кошчето за боклук на Ейб Джейкъбс. Все още не беше извадил хартийките от найлоновия плик, за да не изсъхнат и да се разпаднат.

— Някаква идея кой може да стои зад това? — попита Хари, след като Мърсър приключи историята и втория кръг напитки.

— Никаква — призна Мърсър. Беше се надявал, че докато преразказва историята на своя стар приятел, може да му хрумне нещо. — След като кабинетът и къщата му бяха разрушени, изглежда, всички следи са прекъснати. Освен ако не намерим нещо в хартийките от кошчето.

— Ами учените, на които е помагал? Нещо за онази жена?

— Сюзан Тюнис. Не зная нищо за нея, освен че Ейб се е съгласил да ѝ помага. И не ме питай за какво, защото не ми е казвал. Само ми намекна, че щяло да е нещо революционно.

— Очевидно достатъчно революционно, за да те убият — добави Хари.

Мърсър едва сега осъзна каква грешка е направил. Беше предположил, че атаката е съвпаднала с пристигането на Ейб в мината, и бе съсредоточил усилията си върху смъртта на своя стар приятел. Дори не беше помислил, че е възможно друга група убийци да е навестила местоработата и дома на Сюзан Тюнис, за да ги почистят така, както бяха направили с Ейб. Би могъл да се оправдае с изтощението и необходимостта да защити Джордан, но знаеше, че в действителност просто бе оплескал нещата. Трябваше да накара онзи полицай, Джерард, да използва връзките си и да прати федералните на адреса на Тюнис колкото се може по-скоро.

Гаврътна остатъците от коктейла. Може би се залъгваше. Обикновен полицай от Минесота не би имал шанс да се добере до информация от приоритета на ФБР, нито да промени процедурата им на действие. Нападателите разполагаха с предостатъчно време преди да започне истинското преследване. Може би щеше да извади късмет и някой умен агент щеше да събере две и две и да получи четири… но Мърсър не хранеше подобни илюзии. По дяволите, та те все още не бяха определили ролята му при нападението в колежа „Харт“.

Обмисли дали да не си сипе и трети коктейл и реши да е съвсем малък. Докато отпиваше, Хари навлече синия си дъждобран и взе каишката на Драг. Кучето чу познатото подрънкване на карабинката, завъртя ухо, повдигна един клепач, но не показа с нищо друго желание да слезе от дивана.

— Без тия номера — заяви Хари, докато му закачваше каишката. — Разходката си е разходка и пикането — пикане.

9.

Вероятно бяха използвали лазери за прозорците, за да доловят вибрациите и да ги преобразуват в звуци и гласове, защото знаеха, че някой доближава външната врата. Ръката на Хари бе на сантиметри от дръжката, когато вратата отхвърча навътре. Почти веднага във фоайето нахлуха тъмни фигури. Със сигурност познаваха разположението на къщата и знаеха, че заради високите тавани използването на сълзотворен газ ще е безполезно, а шоковите гранати ще са твърде мощни за гъстозаселения район, и вместо това бяха нахлули с превъзхождаща сила.

Хари тупна долу под тежестта на трима мъже, навлекли двайсетина килограма оборудване, включително бронежилетки и каски. Драг полудя веднага щом господарят му се озова на мраморния под и захапа най-близката цел, която се оказа задникът на един от нападателите. Мъжът изрева, а през това време Драг правеше безполезни опити да пробие твърдия плат и да си откъсне парче от бута за спомен.

Мърсър чу суматохата и изтича на балкона пред библиотеката. Трима мъже бяха притиснали Хари, а други нахлуваха край тях с вдигнати автомати и пушки.

Драг или бе изблъскан встрани, или изгуби интерес, защото предпочете да се дръпне от пътя на щурмовата група. Общо бяха осем на брой. Трима затискаха Хари, други трима държаха оръжията си насочени към Мърсър, а двама се изкачиха по витата стълба, без да свалят мерници от него. Мърсър благоразумно бе оставил чашата и бе сплел пръсти на тила си.

— Мърсър — изпъшка Хари от долния етаж. — Май имаш гости.

В този момент нови двама непознати влязоха в къщата, мъж и жена с черни костюми: нейният, изглежда, беше с по-изискана кройка и качество. И двамата държаха автоматични пистолети. Жената бе руса, към четирийсетте, изглеждаше съвършено спокойна и пистолетът ѝ бе насочен към земята, докато партньорът ѝ бе вдигнал своя и очевидно нямаше търпение да го използва.

— Успокойте топката — извика Мърсър. — В къщата има още един човек. Жена. Джордан Уейсман. Спи в задната стая на втория етаж.

— Кой си ти, по дяволите? — извика мъжът с костюма.

— Филип Мърсър, човекът, заради когото сте тук. Старецът долу е мой приятел. Вие сте от ФБР, нали?

До това време тактическата група, която бе изкатерила стълбите, бе накарала Мърсър да коленичи и го бе обискирала, а ръцете му бяха оковани с белезници. Още един от мъжете се качи горе и влезе навътре, за да претърси къщата.

Мъжете, притиснали Хари към пода, най-сетне го вдигнаха. Изглеждаха малко притеснени: очевидно предчувстваха, че нещо в предварителния им план се е объркало и че може да ги скастрят, когато се приберат в щаба. Трима души срещу осемдесетгодишен старец и едно дебело куче.

— Тук има жена — извика един мъж откъм спалнята. — Май е в безсъзнание.

— Внимавайте с нея — предупреди ги Мърсър. — Счупена ѝ е ключицата.

— Вие ли сте Филип Мърсър? — попита мъжът с костюма, втренчил в него неподвижните си очи.

— Май го казах само преди секунди — изсумтя Мърсър и насочи вниманието си към жената. От костюма и поведението ѝ личеше, че тя командва парада, а не преливащият ѝ от тестостерон партньор. — Можехте просто да ми се обадите.

— Прав сте — каза жената, докато прибираше автоматичния си глок. — Но нямаше да е толкова забавно, нали?

— Че какво забавно има в това? — ядоса се Хари. Дрехите му бяха раздърпани, а във възбудата си Драг се беше изпишкал на пода. Уайт посочи локвата с окованите си ръце. — Вие сте виновни, че животинчето се изпусна, и ваша работа е да почистите, некадърници.

— Млъквай, дърт пърдел такъв — скастри го мъжът.

Хари се извъртя към него, разтегнал устни в мрачна усмивка, и го изгледа студено. Приличаше на кобра, хипнотизираща пиленце.

— Чуй ме, паленце — заговори той с твърд, стържещ глас, като ядосан пророк от Стария завет. — Още когато баща ти е смукал цицата на баба ти и много преди да осъзнае, че малкия израстък между краката му може да върши нещо повече, отколкото да опикава пелените, аз бях морски пехотинец и карах камикадзетата да танцуват като мушици на дулото на зенитната ми картечница. Така че майната ти на теб и твоя „дърт пърдел“ и вземи избърши пикнята на кучето. — Все още набрал скорост той се обърна към Мърсър. — Ако продължаваш да ми сервираш такива тъпотии, да знаеш, че в най-скоро време ще си намеря някое по-кротко местенце и ще се изнеса.

— Ще ти помогна с прибирането на багажа — отвърна Мърсър.

В настъпилата неловка тишина иззвъня телефон. Никой от агентите, особено двамата старши с костюмите, вероятно не бе очаквал подобно поведение, при това срещу превъзхождаща сила. Старецът изглеждаше по-загрижен за кучето и бе преизпълнен със справедлив гняв, докато Мърсър бе хладнокръвен като хирург. А и в очите му блещукаха пламъчета, сякаш намираше всичко това за много забавно. Жената извади от джоба на сакото си тънък черен смартфон и очите ѝ се ококориха, а челюстта ѝ увисна, като видя кой я търси.

Ако предположението на Мърсър бе вярно, агент Хепбърн несъмнено се владееше доста добре. Предполагаше, че ако точно този номер бе изписан на телефона на мъжа, щеше да стане инцидент, далеч по-неприятен от случилото се с Драг.

Тя вдигна телефона до ухото си. Силата, с която заговори човекът отсреща, едва не я накара да го изпусне и я спря единствено мисълта, че тогава и други ще чуят какво ѝ казва. Мърсър изпита известно съжаление. Правилата във ФБР бяха такива, че скастрянето, което сега търпеше от началството, заради грешка, която не бе нейна, можеше да окаже значителен ефект върху кариерата ѝ. Мърсър си отбеляза да позвъни по-късно на Дик Хена и да се опита да го убеди, че нито тя, нито тактическата група носят вина за тази бюрократична грешка. Колегата ѝ можеше да се оправя сам.

Макар че не чуваше какво ѝ говорят, чуваше отговорите ѝ, всичките придружени от уважителното „сър“.

— Сър, да, сър… сър, преди няколко минути… сър, тактическият отряд на Майк Джилеспи и Том Уолш… да, сър. Сър, още двама — мъж и жена. Да, сър, един момент, сър. — Тя затисна телефона с длан и се обърна към Хари. — Сър, вие ли сте Хари Уайт?

— Кой пита? — изсумтя Хари.

— Моят шеф, бившият де, заместник-директор Уилям Хигинс.

След кратък размисъл сбръчканото лице на Хари се разведри. Беше се запознал с Хигинс преди години, когато ФБР бе поставило къщата на Мърсър под охрана след опит за убийство, свързан с една радикална групировка за опазване на околната среда. Тогава Хигинс бе във възхода на кариерата си.

— Кажете на Били, че съм добре и не съм забравил, че дължа на баба му една вечеря в хубав ресторант.

— Да, сър. Уайт е тук и казва, че дължи на баба ви една вечеря в хубав ресторант. Сър? Да, сър, ще се погрижа да му предам. Утре до девет ще получите доклада ми, сър. Сър? Да, разбира се. В осем, сър. Лека нощ, сър.

Тя изключи телефона, но остана обърната с гръб, докато без съмнение събираше сили след вероятно най-неприятното наругаване, което ѝ се бе налагало да изтърпи досега. Пое си дълбоко дъх, прекара пръсти през косата си, обърна се и посочи с пръст шефа на тактическия отряд.

— Том, свали белезниците на всички и можеш да обявиш отбой на хората си.

— Да, госпожо — отвърна командосът от ФБР и кимна на хората си да изпълнят нареждането.

Тя се обърна към Мърсър.

— Очевидно направихме грешка. Ще може ли да започнем всичко на чисто, ако някой от хората ми се погрижи за напишканото?

Мърсър отдели няколко секунди, през които си представи как тя и партньорът ѝ клякат и попиват жълтото петно с хартиени салфетки. Приятна гледка, но тези хора щяха да са му нужни през следващите часове и беше по-добре да не поставя взаимоотношенията им в подобен план.

— Не — отвърна той. — Ние ще се погрижим за това. Между другото, аз съм Филип Мърсър, това е Хари Уайт, а жената е Джордан Уейсман. Кучето се казва Драг и освен ако не го подложите на средновековни изтезания, няма да измъкнете много от него.

Тя се усмихна насила, оценявайки шегата и донякъде благодарна, че не се бе опитал да ги накара да чистят пикнята.

— Аз съм специален агент Кели Хепбърн, а това е специален агент Нейт Лоуъл. — И двамата извадиха като по команда документите и значките си и му ги показаха. — Моля за извинение за нахлуването ни. Нямахме намерение да…

— Агент Хепбърн — прекъсна я Мърсър, — тъй като явно намерението ви е било да нахлуете в къщата ми, мисля, че не е необходимо да се извинявате. Съжалявате, защото по случайност познавам бившия директор на ФБР и той е успял да каже на настоящия ви началник за мен. Съжалявате за лошо подбрания момент. Ако Хари се бе забавил още десетина минути с разходката на Драг, той вероятно щеше да се изпишка вкъщи, но тогава заместник-директор Хигинс щеше вече да ви е позвънил, за да ви предупреди да не се отнасяте с мен като с обикновен заподозрян, а просто да почукате на вратата. Прав ли съм?

Този път усмивката ѝ бе малко по-широка.

— Да, сър. Прав сте.

— Кабинетът ми е в дъното, зад кухнята. Ще проверя как е Джордан и ще се срещна с вас двамата там след минутка. Ако желаете, може да си направите кафе, но се съмнявам, че млякото в хладилника е в срок на годност, така че ще се задоволите с черно.

— Не забравяй за партито — обади се Хари, докато дърпаше каишката на Драг, за да го накара да стане от пода. — Купих прясно соево мляко. Някои от гостите ми имат лактозна непоносимост. — Направи гримаса. — А на някои не им пука, че имат.

Джордан все още бе под въздействието на лекарствата и не бе забелязала, че са я вдигнали от леглото и са я сложили във фотьойла. Мърсър я вдигна на ръце за втори път, върна я под завивките и изгаси светлината. Отдели няколко минути да смели кафе на старата машина зад бара, взе плика с документите от кабинета на Ейб Джейкъбс и отиде при двамата агенти, които го чакаха. Нейт Лоуъл седеше на един от столовете пред бара и се опитваше да не прилича на бик, на който са нахлузили позорен хомот. Агент Хепбърн нямаше нищо общо с актрисата, с която делеше една и съща фамилия, но беше красива по свой начин. Беше се надвесила над един геоложки образец, който Мърсър държеше като украса на масата — зеленикавосивия камък.

Бе доста ронлив и всеки, който нямаше нужното образование, би го подминал с презрение.

— Това е кимбърлит — обясни Мърсър, докато я подминаваше и се разполагаше на високото столче. — Наречен на Кимбърли, Южна Африка, където се намира първата в света индустриална мина за диаманти.

— Ценен ли е? — попита тя и седна до Нейт Лоуъл. Беше включила записващото устройство на телефона си.

— Не — отвърна той. — Просто сувенир.

Технически погледнато не лъжеше. Сам по себе си кимбърлитът не представляваше особена ценност. Друго нещо бе едрият диамант, сраснал се с долната страна. Той сложи на масата пластмасови чашки.

— Защо не започнете от самото начало? — предложи Кели Хепбърн.

— Преди да го направя, искам да попитам нещо. Някой от вас сети ли се да постави охрана пред дома на доктор Сюзан Тюнис, научния ръководител на проекта, чийто екип бе нападнат в Минесота?

Двамата агенти се спогледаха и за Мърсър не бе трудно да дешифрира посланието.

— Кабинетът ѝ в Северозападния университет и домът ѝ в Еванстон са разрушени. Мъжът ѝ извади късмет и е пострадал леко, докато се е опитвал да влезе в горящата къща. Станало е около пет часа след убийствата в мината — каза агент Хепбърн.

Мърсър направи някои бързи изчисления. Бяха ударили дома на доктор Тюнис в покрайнините на Чикаго на път за къщата на Ейб в Охайо. Времето, което бяха отделили, за да претършуват кабинета ѝ и дома ѝ, обясняваше преднината му в къщата на Ейб. Ако не бе успял да стигне там навреме, Джордан Уейсман сто на сто щеше да загине.

— Ами изследванията ѝ? — попита Мърсър, като се стараеше да овладее чувствата си и да се съсредоточи върху разследването. — Успяхте ли да измъкнете нещо полезно от компютрите в колежа „Харт“? Над каквото и да са работили, вероятно тъкмо то е причината да ги убият.

— Наши хора вече се занимават с това, доктор Мърсър — увери го Хепбърн. — Моля ви, защо не ни разкажете всичко отначало?

За втори път Мърсър разказа цялата история, като се стараеше да е максимално подробен. Кели Хепбърн изглеждаше впечатлена от измъкването му от мината и последвалото преследване с багер. Нейт Лоуъл го гледаше, сякаш дрънка глупости.

— Можете да потвърдите историята ми при детектив Пол Джерард от Минесотската щатска полиция — завърши Мърсър, без да го е грижа за това какво мисли Лоуъл. Този тип явно беше подозрителен по природа.

— Запознахме се с доклада му — потвърди Хепбърн, — макар че не знаехме защо ви е освободил от списъка на свидетелите.

Мърсър си позволи лека усмивка.

— Не го винете. Измъкнах се минутка преди да осъзнае колко съм полезен. В тази найлонова торба се съдържа всичко, което успях да спася от кабинета на Ейб. Сигурен съм, че вашите хора също са претърсили мястото, така че добавете и съдържанието на кошчето му за боклук към останалите улики.

— Ей, задник — не се сдържа Нейт Лоуъл. — Каквото и да си прибрал от местопрестъплението, вече е попречило на нашето разследване. И не може да се взема под внимание, ако има съдебно дирене, защото ще се смята за опорочено.

Мърсър се постара да сдържи гнева си.

— Агент Лоуъл, това, което спасих от пълно унищожение от включената противопожарна система, няма да помогне ни най-малко, за да бъдат осъдени убийците. Исках само да намеря обяснение за избиването на онези хора и евентуална следа към техните убийци.

Лоуъл се наведе напред, стиснал челюсти, сякаш предъвкваше следващите си думи преди да ги изплюе към Мърсър. Вместо да се занимава с него Мърсър извърна ядния си поглед към Кели Хепбърн.

— Склонен съм да предположа, че Ейб е взел със себе си в Лейстър някакъв важен геологичен образец. Надявах се, че в каквато и кутия или плик да е бил сложен, опаковката е била изхвърлена в боклука, докато го е прехвърлял на по-сигурно място в багажа си. Може и да греша, но ми се струваше логично.

— Каква пък логика може да има тук… — почна Лоуъл, но Хепбърн сложи предупредително ръка на рамото му.

— Доктор Мърсър е прав, стига боклукът да не е бил изхвърлен след като Ейбрахам Джейкъбс е отпътувал за Минесота.

— Ейб пристигна сутринта, когато го убиха, а аз бях в кабинета му двайсет и четири часа по-късно. Той е единственият, използвал това кошче. — Мърсър вдигна торбата с мокрите хартийки. — Тези неща не са се озовали там с вълшебна пръчица.

Макар че записваше разговора с телефона си, агент Хепбърн си водеше и записки в бележника. Прелисти няколко страници и каза:

— Казвате, че вчера за пръв път сте се срещнали с Джордан Уейсман?

— Да, точно така — потвърди Мърсър и се облегна назад, забелязал, че Лоуъл още е настръхнал.

— Но не сте чували за нея преди това? — попита Хепбърн и в гласа ѝ се прокрадна съмнение. — Тя е обяснила, че Ейб ви е общ приятел.

— Повярвайте ми, агент Хепбърн, Ейб Джейкъбс бе най-великодушният човек, когото съм срещал. Той събираше приятели през целия си живот и има стотици студенти и колеги, които спокойно могат да се нарекат негови приятели. Познавам някои от тях — с повечето не съм се виждал от години. Така че преди да зададете следващия си въпрос — не, нямаше начин да съм сигурен дали Джордан и Ейб са били приятели. Съветвам ви да се свържете с баща ѝ и да разпитате за връзките им с Ейб.

Тя побърза да запише предложението му в бележника.

— Ние, разбира се, бихме искали да поговорим с нея.

— Нямате проблем от моя страна — отвърна Мърсър, — но тя спи и има температура. Не е спадала от сутринта и вероятно ще трябва да я заведа на доктор.

— Има ли проблем, ако оставя агент тук? — попита Хепбърн.

— Никакъв, стига да не е агент Лоуъл.

Лоуъл едва не подскочи и този път челюстта му заработи в ускорен режим.

— Успокой се — каза му Мърсър. — За твоя защита е. След като Драг опита феберейски задник нищо чудно да му се услади да повтори с твоя.

Агентът изхвърча от стола като тапа от шампанско, задвижван от нараненото си его.

— Ах, ти, копелдак такъв!…

— Спри, Нейт — извика му Кели Хепбърн. — Това е заповед. — И изгледа Мърсър изпод вежди, сякаш се опитваше да му внуши, че не бива повече да предизвиква партньора ѝ.

Мърсър сви рамене. Беше го направил, защото в противен случай щяха да му оставят точно Лоуъл и ако по някаква причина този тип прекрачеше границата, щеше да се наложи да му даде урок. А ако това се случеше, като се имаше предвид, че Лоуъл е на служба, Мърсър можеше да бъде обвинен в нападение на служебно лице. Не би искал да подлага на изпитание приятелството си с Дик Хена чак дотам. По-добре беше да провокира Лоуъл в присъствието на шефката му и да уреди изключването му от групата. Все някой от колегите му можеше да им послужи за детегледачка.

— Излез навън да се разведриш — нареди ядосано Хепбърн на Лоуъл.

Той изсумтя ядосано и излезе. Мърсър едва не се разсмя. Чу шум откъм вратата и предположи, че Хари и Драг се връщат и че Хари се опитва да задържи кучето да не ухапе Лоуъл. Подсмихна се на гюрултията и Кели Хепбърн също си позволи да се усмихне.

— Съжалявам за Нейт — каза тя. — Напоследък имаше сериозни проблеми в кариерата и май му се отразява зле.

— Това извинение ли е?

— Обяснение.

— Прилича на човек, дето повече ще му отива да рита врати.

— Беше добър агент, докато не получи куршум в корема. Възстанови се достатъчно, за да остане в Бюрото, но с дните му за ритане на врати е приключено. — Кали Хепбърн се надигна да си върви. Мърсър също се изправи и взе плика с улики.

— Един последен въпрос — каза тя. — Каква е връзката ви с Джордан Уейсман?

— Връзка? Няма никаква връзка. Тя беше в беда. Спасих я и сега спи в дома ми. Край на историята.

— Какво ще прави оттук нататък?

— Не е моя работа. Обадете ми се утре и ако е в състояние да ви отговаря, питайте нея. — Надяваше се, че любопитството на Хепбърн по въпроса е по-скоро лично, отколкото професионално. Поднесе ѝ плика с документите сякаш е букет. — И не казвайте, че не съм ви дал нищо, агент Хепбърн.

— Утре ще се свържа с вас, доктор Мърсър. — Тя стисна ръката му — бързо и силно — и излезе, като се потупваше по крака с плика. Мърсър чу, че Хари ѝ подвиква нещо, но външната врата се хлопна след секунди.

Мърсър срещна Хари и Драг на витата стълба, където двамата водеха юнашка битка. Мудното пристъпване на Драг бе нещо, с което Мърсър отдавна бе свикнал. Беше малко загрижен за Хари, но после си спомни, че бе заварил стареца да танцува, когато се беше прибрал. Дъртият копелдак не бе пострадал при нападението. Даже се беше извихрил на танците.

— Каква нощ — въздъхна Уайт.

— Прав си — отвърна Мърсър.

— Секси мацка в спалнята ти, още една в кабинета, а ти ще трябва да спиш с едно пърдящо псе, дето се влачи по килима.

Мърсър се засмя.

— Знаеш ли, щеше ми се да харесвах поне един от приятелите си. Само един и нищо повече. За повече не моля. Ще се видим утре.

Хари тръгна към балкона на библиотеката. Драг последва Мърсър към неговата спалня на третия етаж.

— Проклет предател си ти — подвикна му ревниво Хари. — И да знаеш, оставаш само на суха храна до края на седмицата.

Драг може да не разбираше думите, но познаваше тона. Завъртя се чевръсто на стъпалото, като забърса стълбата с опашка, и се затича покорно след истинския си господар.

10.

Когато на следващата сутрин Джордан се събуди, Мърсър седеше до леглото ѝ. Тя отвори очи и за миг в тях се изписа цяла гама от чувства, преди да се присвият от болка. Мърсър свали влажния компрес от челото ѝ и го накисна в купичката със студена вода. После го изстиска и пак го сложи внимателно върху горещото ѝ чело.

— Ако до час температурата ти не спадне, отиваш при чичо доктор.

Тя се надигна с мъка. Косата ѝ бе разпиляна. Той ѝ даде вода и тя пи жадно, после се закашля и заговори с дрезгав глас като след тридневен гуляй в казино:

— За първи път в живота си не смятам да споря.

— Как си?

— Все едно съм труп. Защо имам температура?

— Травма и шок — обясни той. — Тялото ти не знае как да се бори с тях, а стандартната реакция е температура. Виждал съм го. Ще мине, но ще стане по-бързо, ако гълташ лекарства. Как ти е ръката?

Тя я размърда, без да помисли, и присви устни.

— Боли ме, но не е толкова зле, колкото беше. Защо си толкова мил с мен? Та ти дори не ме познаваш.

Той ѝ се усмихна.

— Първо, защото имаш нужда от помощ, а други доброволци нямаше, така че отговорността падна върху мен. Освен това си приятелка на Ейб… и това те слага в отбора на добрите, така че съм длъжен да ти помагам. И накрая защото с Ейб се познавате от доста време и се надявах да имаш някаква дори най-малка представа над какво е работил. Трябва да разбера какво го е поставило на мерника на убийците. — На лицето ѝ се изписа смущение, най-вече защото не знаеше какво да отговори на последното.

— Не се безпокой — продължи той. — Ще го обсъдим, когато се почувстваш по-добре. Не ми се искаше да ти струпвам толкова много неща на главата, но една агентка на ФБР е тук и също иска да поговори с теб.

— ФБР? — Джордан очевидно нямаше никакъв спомен от събитията снощи. — Какво искат от мен?

Кели Хепбърн, изглежда, бе подслушвала разговора им отвън, вероятно за да се увери, че Мърсър няма да каже нещо, което да повлияе на изявлението ѝ. Надникна и каза:

— Джордан, имам нужда от потвърждение на разказа, който чухме снощи от доктор Мърсър. Аз съм специален агент Кели Хепбърн.

Показа си значката и влезе. Мърсър ѝ отстъпи мястото си. Преди няколко минути Хари му бе съобщил, че Джордан се буди. Саймънс, един от командосите, когото Хепбърн бе оставила за охрана през нощта, ѝ бе предал същата информация по радиото и Кели Хепбърн почука на вратата на Мърсър само след двайсет секунди. Беше се постарала двамата ѝ свидетели да прекарат заедно колкото се може по-малко време.

Мърсър бе забелязал, че тази сутрин Хепбърн е с по-женствен тоалет и дори е сменила памучната си риза с копринена. Не си личеше да се е гримирала, но носеше обици и обувките ѝ вероятно бяха най-добрите от колекцията в гардероба ѝ. Ала въпреки това здрависването ѝ бе останало хладно, също като предната вечер, и очите ѝ се задържаха върху лицето му точно толкова, колкото изисква етикетът. Предположи, че се е облякла така заради някого в офиса — или за момчетата в колата отвън. Тъй като нямаше и следа от Нейт Лоуъл, можеше да зачеркне поне партньора ѝ от този списък.

Джордан хвърли объркан поглед на Мърсър. После очевидно направи опит да се съсредоточи и да се подготви.

— Баща ми е голямото разочарование на нашето семейство — каза тя и отпи глътка вода. — Той е учен, докато двамата му братя се занимават с право. Единият е старши партньор в Питсбърг, другият е в общинския правен отдел на Филаделфия. От тях научих, че когато разговаряш с властите, особено с агенти на ФБР, трябва да имаш адвокат до себе си.

— Което е ваше право, госпожице Уейсман — съгласи се Кели Хепбърн. — Но този път нито вие, нито доктор Мърсър сте под подозрение и аз няма да записвам разговора и да си водя бележки. Искам само да потвърдите това, което ми разказа доктор Мърсър снощи, и веднага си тръгвам. — Внезапно ѝ хрумна друга мисъл и тя се обърна към Мърсър. — Тази сутрин си преглеждах бележките и не мога да повярвам, че забравих да ви попитам — какво стана с автоматичния пистолет, който сте взели от къщата на Джейкъбс? Къде е онзи „Валтер“ Р-38?

Мърсър погледна Джордан и каза спокойно:

— Кажи ѝ и това ще я успокои, че не сме второто издание на Бони и Клайд. — Забеляза с крайчеца на окото си, че агент Хепбърн настръхна. — Е, поне така се надявам.

Жената от ФБР видимо се отпусна.

— Мърсър скри пистолета на окачения таван на една от учебните зали — отвърна Джордан. — Мисля, че беше 212 или 214.

— Стая 214 — каза Мърсър. — Реших, че полицията няма да е доволна, ако ме залови въоръжен.

— Много предвидливо — отбеляза хладно Хепбърн.

— А вие, госпожице Джордан, какво търсехте в колежа „Харт“ и по-специално в къщата на Ейбрахам Джейкъбс?

— Ами… — Джордан като че ли се притесни. — Аз такова… О, по дяволите! Преди пет месеца ме уволниха, спестяванията ми бяха на свършване и трябваше да освободя квартирата. Попитах татко дали може да се върна при него, но той ми отказа. Винаги е бил погълнат изцяло от работата си, а аз… аз имах други занимания.

Нито Мърсър, нито агент Хепбърн изпитваха желание да обяснява повече за това.

Джордан продължи:

— Ейб и баща ми работеха заедно, когато преподаваха в „Карнеги Мелън“, и Ейб винаги ми е бил като чичо, така че когато баща ми ми каза да се оправям сама му се обадих и го помолих за подслон, докато си стъпя на краката. Ейб трябваше да отиде в Минесота само за няколко дни и ми намекна, че като се върне, може да намери нещо за мен в „Харт“.

— За кого сте работили? — попита Хепбърн.

— Занимавах се с планиране и изследване на градската среда в Скрантън.

— Това ли сте учили?

— Не точно. Учих екология. — Джордан се усмихна, сякаш натъжена от спомена за нереализираните си мечти. — Смятах да спася света, но не се получи.

— Божичко, още една почитателка на дърветата! — възкликна с престорен ужас Мърсър.

Джордан се разсмя, но веднага след това се закашля.

— О, не! Двете години работа към общинския съвет бяха достатъчно да смачкат напълно романтичните ми представи. Отдавна не съм прегръщала дървета.

— Какъв е телефонът на баща ви? — попита Кели Хепбърн.

— Нали казахте, че няма да си водите бележки? — Джордан я погледна.

— Няма. Но имам доста добра памет за числа и просто искам да потвърдя историята ви.

— Не му се обаждайте — каза с умоляващ глас Джордан, очевидно идеята не ѝ се нравеше. — Той не знае, че отидох при Ейб, а като научи за смъртта му и че съм била в неговата къща, ще сметне, че нося вина за това. Зная, че звучи налудничаво, но баща ми има склонност да прави подобни заключения.

— Ще съм максимално предпазлива, госпожице Уейсман — увери я агент Хепбърн. — Бихте ли се опитали да опишете мъжете, които ви нападнаха?

Джордан погледна Мърсър, сякаш търсеше помощ. Хепбърн бе достатъчно опитна да си даде сметка, че е време да ги раздели.

— Съжалявам — въздъхна тя. — Доктор Мърсър, ще бъдете ли така добър да ни оставите сами за няколко минути?

Той веднага разбра каква е причината за тази молба. Освен това не пропусна да забележи колко ловко Хепбърн бе изтръгнала от Джордан досегашната информация. Стисна леко Джордан за рамото и каза:

— Спокойно. Разкажи каквото помниш и ако се почувстваш твърде уморена, можеш да спреш по всяко време. — Погледна Хепбърн и привлекателната агентка кимна. — Ще се видим след няколко минути.

Мърсър се върна в библиотеката, където Хари вече се бе настанил в креслото и прелистваше „Уошингтън Поуст“. Мърсър се поколеба дали да не си сипе още кафе, но се отказа. Не обичаше да чака, особено когато нямаше друга възможност. Щяха да минат часове преди ФБР да разберат има ли нещо ценно в плика с хартии от кошчето и още повече, докато съберат информация за проекта, над който бе работила Сюзан Тюнис. Мърсър си бе създал навика да мисли за друго като начин да освободи ума си от неприятни мисли, но точно сега дори това не помагаше.

Трябваше да признае, че в конкретния случай той е външен човек. След последните национални избори беше изгубил поста си на специален научен съветник в администрацията на президента на САЩ, служба, която не изискваше много от него, но му отваряше всички врати във Вашингтон. Сега бе един най-обикновен гражданин и въпреки че приятелството му с Дик Хена му бе осигурило известно уважение от страна на службите, не хранеше илюзии, че агент Хепбърн ще се чувства задължена да го държи информиран за хода на разследването. Не беше длъжна да споделя нищо с него, колкото и отчаяно да се нуждаеше от информация. Искаше справедливост за убийството на Ейб, но същевременно си даваше сметка за общата картина. Това престъпление бе с много пластове, с много сенки, спотайващи се в мрака. Някой бе платил много пари, за да вземе това, което бе носил в мината Ейб, и не се беше интересувал дали при изпълнението на тази задача ще има жертви.

Досега живота си бяха изгубили само Ейб, доктор Тюнис и нейните колеги, както и операторът на асансьора, но беше цяло чудо, че към тях не се прибавиха още жертви в колежа. Затова пък имаше десетки ранени и ако Мърсър не успееше бързо да разгадае тази мистерия, броят на жертвите можеше да нарасне.

Трийсет минути по-късно Кели Хепбърн излезе заднешком от стаята и затвори тихо вратата. Дойде в читалнята тъкмо когато Хари бе завършил кръстословицата и се надигаше. Беше пладне — време за първото питие през деня.

— Ще искаш ли нещо, скъпа? — попита я Хари, докато заемаше мястото си зад махагоновия бар. Между множеството бутилки имаше старинен дървен глобус, целият окичен със забодени карфици. Карфиците обозначаваха местата, където е пътувал Мърсър, и изглежда, че с изключение на Антарктида, нямаше много непосетени кътчета на планетата.

— Диетична кола, ако ви се намира — отвърна тя и се настани до Мърсър. — И, мистър Уайт, имайте предвид, че ако още веднъж ме наречете „скъпа“, ще ви застрелям.

— Имаме само обикновена — отвърна Хари, като извърна глава от отворения хладилник. — Предполагам, че това важи и за „сладурче“, нали?

— Обикновена става и очевидно сте доста схватлив за човек, вече стъпил с единия крак в гроба.

Мърсър се разсмя и дори Хари не се сдържа и се изкиска.

— Смятах, че обучението във ФБР напълно заличава чувството за хумор — подметна Мърсър.

Кели Хепбърн си свали сакото и го окачи на облегалката на стола.

— Обикновено е така, но точно в този ден отсъствах от занятия.

Хари сложи пред нея чаша с лед и кутия кола, намигна ѝ и каза:

— Едно на нула за тебе, малката.

— Джордан заспа ли? — попита Мърсър.

— Температурата спадна и се унесе. И без това приключих с въпросите към нея. — Наля си кола и загледа пропукващите ледени бучки. Вдигна чашата, отпи и се намръщи, когато газираното я удари в носа. — Доктор Мърсър…

— Само Мърсър — каза той. — Използвам титлата, за да впечатлявам момичета и управители на ресторанти.

Тя повдигна вежди.

— Аз не влизам ли в някоя от тези категории?

— Само ако може да му уредите хубава маса — обади се Хари, без да вдига поглед от чашата си.

Хепбърн се усмихна.

— Добре, Хари, едно на едно. Та значи, Мърсър, предполагам вече си давате сметка, че случаят не е за ФБР?

— Знаех, че това ще стане рано или късно. Не става дума за тероризъм в традиционната представа на това понятие, а и след изчезването на убийците няма смисъл да се бърза.

— Прав сте. Дори помолих доктора да дойде с мен тази сутрин и да прегледа Джордан, но ми отказа. Благодарение на приятелството ви — на вас и на Хари — с една високопоставена персона успях да уредя да извършат поне начален преглед на събраните от вас улики. Подробният анализ ще трябва да почака. Същото се отнася и за компютрите на колежа „Харт“ и Северозападния. Ако до ден не открием нещо интересно в работата на доктор Тюнис, случаят ще бъде изтикан на заден план и нещата ще се протакат със седмици. Зная, че въпросът е личен за вас, и исках да съм откровена.

Мърсър кимна.

— Сигурен съм, че правите каквото е по силите ви.

— Не смятам, че ще се случи нещо повече, освен ако онези типове не ударят пак.

— И тъй като са получили каквото им трябва от Ейб и са заличили следите от двата колежа, вече са на чисто.

— Именно. — Тя отново вдигна чашата.

— Предполагам това означава, че случаят няма да ви донесе особена полза за кариерата.

— Нещата се объркаха достатъчно, когато вашият приятел, бившият директор Хена, позвъни на сегашния ми началник.

— Съжалявам за това — каза Мърсър. — Просто се опитах да попреча едно малко объркване да се превърне в публичен линч.

— Просто защитавахте себе си и Джордан. Не мога да ви виня за това. — Агент Хепбърн отпи отново от чашата и се надигна. Наметна си сакото и го приглади върху кобура с пистолета. — Докато не съм забравила, ще ми трябват няколкостотин долара.

— Моля?

— Не ви изнудвам. Джордан не е в състояние да пътува, а са ѝ нужни някои неща. Ако не държите сам да купувате дамски принадлежности от близкия супер, съветвам ви да ми дадете парите и да не задавате излишни въпроси.

Мърсър побърза да отброи три стодоларови банкноти. Тя се пресегна и дръпна от портфейла още една.

— Ще се свържа с криминолозите, за да видя има ли някакви предварителни резултати от изследването на хартиите от боклука. Ще се върна когато взема нещата за Джордан и получа новини.

Докато Хари и Драг гледаха полицейски сериал на бара, а Джордан се бореше с треската в спалнята за гости, Мърсър прекара остатъка от деня в кабинета на долния етаж. Първо се свърза с управителите на Лейстъровата мина, за да провери какво е станало с хората от неговия курс и да се увери, че мината е получила последния превод за наема и че застраховката е прекратена. След това написа подробна рецензия за това как се е справил всеки от курсистите, което му отне по-голямата част от следобеда.

Джордан се събуди привечер. Температурата ѝ бе спаднала, но се чувстваше още по-слаба. Успя да вземе душ, докато Хари и Мърсър смениха подгизналите от пот чаршафи, и хапна няколко лъжички супа, преди отново да се унесе в сън.

Агент Хепбърн се обади към шест и попита дали е късно да намине и да разкаже какво е узнала. Пристигна след половин час, тъкмо когато Мърсър се прибираше с купената готова храна за вкъщи.

Хепбърн сложи в коридора няколко плика с покупки с надписи от аптеката и магазина за бельо в близкия мол. Изглежда, Джордан Уейсман възнамеряваше да остане тук по-дълго, за което Мърсър нямаше нищо против.

— Мога ли този път да ви предложа нещо по-силно от кола? — попита Хари.

— Това синьо джони ли е? — попита тя, загледана в бутилката скоч на бара.

— Да, миличка — отвърна Хари с опит да имитира ирландски акцент.

Понеже знаеше колко е скъпо, Хепбърн попита Мърсър дали не възразява.

— Ни най-малко — увери я той. — Ако държите на мнението ми, скочът има вкус на… — щеше да каже „пикня на тибетски як и йод“, но се сдържа. — Важното е, че не го пия и можете да се разполагате с него. Хари, докато си там, ще ми направиш ли един гимлет?

— Действам.

Мърсър извади сандвичи, салати и супи и дори подреди сребърни прибори от едно чекмедже зад бара. Осведоми агент Хепбърн за състоянието на Джордан и каза, че според него на сутринта вече ще е на крака. От своя страна, тя разказа на Мърсър и Хари, че бащата на Джордан е потвърдил за съвместната си работа с Ейб Джейкъбс, но попитал защо името му е свързано с разследването на смъртта на пенсионирания металург. Хепбърн му казала, че това е стандартна процедура, но той станал още по-подозрителен, когато го попитала за дъщеря му. Потвърдил, че Ейб и Джордан били приятели, когато тя била малка, но не бил виждал Джейкъбс от години. Когато се опитал да притисне Хепбърн за повече информация, тя се прикрила зад обяснението за национална сигурност и побързала да сложи край на телефонния разговор.

— Тоест нейната част от историята е вярна — заключи Кели Хепбърн. — И двамата сте на чисто, поне що се отнася до Бюрото. Също като вас в Минесота тя просто се е озовала на погрешното място в погрешното време.

— Не съм си и помислял друго — промърмори Мърсър. — Но е хубаво да го знае човек. Какво друго открихте?

— Всичко, което не бих искала да знам за восъчната хартия.

— Моля?

— Восъчна хартия. Нашите специалисти прегледаха внимателно всичко от кошчето за боклук на Ейб Джейкъбс. Повечето неща са съвсем банални — хартия от принтер, опаковки от сладкиши, празна кутия от ябълков сок, отворени пликове с адреси, които се проверяват, чаши от кафе, смачкани писма, скъсани ластични връзки, както и голямо парче восъчна хартия, която според специалистите е достатъчно пожълтяла и показва значително количество разпадаща се парафинова молекула дрън-дрън-дрън, за да е над петдесетгодишна и дори повече.

Мърсър спря да дъвче бифтека.

— Това може да е нещо важно.

— Точно това си помислих, че ще кажете. — Агент Хепбърн се пресегна, вдигна елегантната си чанта и я сложи до себе си на бара. От нея извади ноутбук, натъпкан със снимки, и сивкав таблет. Включи таблета, плъзна пръст по няколко икони и го подаде на Мърсър.

Беше снимка на восъчна хартия, тъмножълта и очевидно стара. Краищата ѝ бяха напукани и смачкани, сякаш е била увита около нещо с размерите и формата на морков. Мърсър забеляза останки от печатен текст на едно място, но колкото и да се опитваше, не успя да го разчете, дори при максимално увеличение.

— Някаква идея какво пише тук?

Хепбърн взе таблета, прелисти няколко снимки и му показа друга. Беше максимално увеличение на текста.

— Най-доброто, което успяхме да направим.

На екрана бе изписано:

остра 681

Нъ б л урър

— Да ви говори нещо?

— Вашите хора нищо ли не успяха да изровят? — отвърна с въпрос той.

— Нищо. Като услуга — не забравяйте, че разследването вече не е сред приоритетните — един от лабораторните плъхове го прати на дешифриращата програма и на графолог, но и оттам нямаше резултат. На повече помощ от лабораторията едва ли можем да се надяваме, освен ако не открием директна връзка с тероризма. Не си правете труда да търсите из Гугъл, Бинг или Яху. Прекарах няколко часа в тях и прегледах всички дивотии, които имат дори най-далечна връзка.

Хари бе навлякъл бял дъждобран върху сакото си и тъкмо се готвеше да постави каишката на Драг, но се спря, доближи ги отзад и надзърна в екрана.

— Пробвахте ли с мостра 681 вместо „остра“?

— За какво говориш? — погледна го агент Хепбърн.

— Когато хартията се е смачкала, една от буквите е била изтрита. Това не е „остра 681“, а „мостра 681“. А на втория ред „урър“ може да е остатък от име, например Мурър.

На Хари му отне петнайсет минути да измъкне Драг от къщи, да го разходи да си свърши работата и да го върне. Дотогава Хепбърн и Мърсър бяха проверили няколко десетки фамилии, завършващи на „урър“. Единствената доста далечна възможност бе адмирал Томас Мурър, офицер от Обединените щабове, починал преди десетина години.

Хари си свали сакото и отново се настани на столчето пред бара. Кели смръщи нос, когато от него полъхна на цигари.

— Някакъв напредък? — попита той и сръбна от разводнените останки уиски в чашата си.

— Не особен — призна Мърсър.

— Така и предполагах. Имената, завършващи на „урър“ не са чести. Затова предположих, че първата съгласна не е „р“.

Мърсър изстена наум. Трябваше да се сети, че Хари ще измисли нещо. Старецът се занимаваше вече шейсет години с кръстословици и всякакви други ребуси с думи. Веднъж пред очите на Мърсър позна думата от „Колелото на съдбата“ още по първата буква. Там, където се бяха провалили мозъците и компютрите на ФБР, опитът на Хари се оказа безценен.

— Мисля, че първото „р“ е „в“. Това е „увър“, а не „урър“.

— Добре — кимна Хепбърн. — Стигаме до Нелб Увър. — Започна да пише в таблета. — Което също няма смисъл.

Мърсър най-сетне започна да разбира механизма, който прилагаше Хари.

— Първата буква не е „н“. И тук при сгъването буквата е била изядена. Мисля, че е „х“. — Изведнъж очите на Мърсър се разшириха и всичко в главата му придоби кристална яснота. Знаеше кое е името, изписано върху восъчната хартия, макар все още да не можеше да си обясни какво търси там. — Това „л“ всъщност е с чертичка и става „т“. Я да видим какво се получава…

Тя написа „Хъбт увър“ в търсачката и таблетът изплю отговора, който им бе убягвал целия следобед — Хърбърт Хувър.

11.

Хърбърт Хувър, президентът? — попита Хепбърн, смутена от резултата.

Мърсър кимна.

— Преди да се заеме с обществена работа по време на Първата световна война, когато създава филантропска организация, спасила много мъже, жени и деца от гладна смърт в Белгия, Хувър е спечелил милиони като минен консултант и предприемач. Имал е бизнес в Китай, Русия и Австралия. И още няколко места, ако не се лъжа.

— Той е бил Мърсър преди Мърсър да стане Мърсър — закима Хари. — Разбира се, Хувър е бил и квакер, което означава никакъв алкохол, така че предполагам е бил по-трезва версия на Мърсър, преди Мърсър да стане Мърсър.

— Благодаря, че ме превърна в легенда. — Мърсър погледна Кели. — Мостра 681 може да е геоложки образец, който е намерил по време на професионалната си дейност. И да ни осигури пробива, който търсим.

— Как?

— Президентската библиотека „Хувър“ — обясни той. — Нямам представа къде се намира, но би трябвало да е архивирала всичко, което се знае за Хувър или е свързано с него преди, по време на и след неговото президентство. Ако той е намерил тази „мостра 681“ или има някаква връзка с нея, там ще търсим ключа.

Тя се наведе за миг над таблета.

— Намира се в Уест Бранч, Айова. Това е по-близо до град Айова, отколкото до Девънпорт — ако ни помага въобще с нещо.

— Познанията ми по география за Айова са доста ограничени, така че ще приема думите ти за верни. Някаква информация за връзка?

— Имам телефонен номер и имейл адрес. Как искаш да подхванеш това?

От самото начало Мърсър бе подозирал, че случаят има връзка с научните изследвания, които са правили Тюнис и Джейкъбс, и не беше изненадан, че тя търси неговия съвет за начина на работа.

— Ще се обадим сутринта и ще попитаме дали знаят нещо за геологична мостра 681, която Хувър е намерил или притежавал в някой момент от живота си.

— Само това?

— Все отнякъде трябва да започнем — отвърна той.

— Нека твоите хора се опитат да измъкнат информация от компютрите в университета за експеримента, който са готвели в Минесота.

Тя поклати глава.

— Дори и да ми отделят повече хора, и в двата университета цари паника, което означава, че управите им ще възразяват срещу всяка подобна намеса. Нито една администрация не би ни позволила да влезем в градчетата без заповед и без преди това да ни срещне с адвокатите си. Ще ни трябват съдебни разпоредби, за да погледнем в компютрите им, а в момента страдаме от недостиг на склонни да ни окажат помощ съдии.

— Проклетата конституция — подхвърли насмешливо Мърсър.

Хепбърн разпери безпомощно ръце.

— Виж, аз съм най-обикновен служител. Дори съм се клела да я защитавам. Но ме е яд, когато други я използват, за да си прикриват задниците, вместо да защитават правата. Тези колежански адвокати повече се боят, че може някой татко да ги съди, отколкото да се разкрие самоличността на убийците.

Мърсър не можеше да възрази на това.

— В такъв случай ще е по-добре аз да се обадя в библиотеката. По-добре цивилен да прояви интерес.

Кели очевидно не харесваше идеята, но беше наясно, че засега е най-доброто, което могат да направят, и затова кимна.

— Все пак нашите хора са успели да накарат няколко души да дадат неофициални изявления — продължи тя. — Доктор Тюнис е била климатолог и изглежда експериментът, който са подготвяли с Ейб Джейкъбс, има за цел да обори някои табута в тази сфера. Един от разпитваните казал, че ако се окажели прави за нещо, Ал Гор трябвало да върне Нобеловата си награда. Не зная какво може да означава това и дали е добро и лошо за промяната на климата.

Мърсър се постара да не завърти очи. Като геолог с опит той смяташе, че ако някой твърди, че е открил нови тенденции в земната система, особено отнасящи се до нещо толкова хаотично като климата, след като разполага с не повече от един-два века достоверна информация, най-вероятно се самозалъгва — и което е по-лошо, залъгва и другите.

— Това е емоционална тема за мнозина — поде той предпазливо — и за проучването ѝ се отделят милиарди, така че университетите се стараят да са благоразумни. Ти продължавай да дълбаеш в тази насока, но аз се надявам, че ако изровим нещо, то ще е в библиотеката на Хувър.

Агент Хепбърн довърши сандвича и уискито и попита:

— По кое време ще им се обадиш?

— Те са час след нас, така че в десет и трийсет наше време.

— Ще съм тук да чуя разговора. Искаш ли нещо за сутринта? Понички? Кифли?

— Шоколадови понички — обади се развълнувано Хари.

— Нищо — отсече Мърсър. — Нищо, благодаря.

— Аз ще я изпратя — предложи Хари и посегна към сакото си и каишката на Драг. Мърсър знаеше, че ще продължи да настоява да получи понички. Беше успял да ограничи малко злоупотребата на Хари с цигари, но не и да спре стария си приятел от твърдото му намерение някой ден да изпадне в хипергликемична кома.

— Здрасти — каза Джордан Уейсман секунди след като Хари излезе от библиотеката. Беше облякла една от блузите на Мърсър с надпис от „Пен“. Стигаше ѝ едва до средата на бедрата. Вероятно се бе събудила само преди минути, защото косата ѝ бе завързана на опашка и бе успяла да си измие очите. Превръзката на ръката притискаше едната гърда и почти бе извадила другата на показ и Мърсър трябваше да положи усилия да не гледа нататък.

— Здравей — отвърна той. — Как си?

— По-добре, благодаря. Все още съм уморена, но останалото е в норма.

— Имаш леко зомбиран вид — пошегува се Мърсър. — Искаш ли да ти донеса нещо?

— Жадна съм. Да имаш джинджифилов ейл?

— Имам колкото искаш, но не казвай на Хари, че съм ровил в запасите му. — Мърсър мина зад бара, а Джордан се настани на едно от столчетата.

— Когато бях болна като малка, мама винаги ми даваше супа топчета и джинджифилов ейл. До ден днешен ги свързвам с болестите.

— Аз съм така с кубчетата бульон — призна Мърсър, докато слагаше лед и наливаше. — Миризмата им може да ме накара да пипна грип.

— Благодаря. — Джордан взе чашата, отпи дълга и жадна глътка и гласът ѝ отново стана дрезгав. — Къде е Хари?

— С Драг излязоха да изпратят агент Хепбърн. — Мърсър посочи торбите с покупки. — Тя ти купи някои тоалетни принадлежности и бельо.

— Много мило от нейна страна. Вярно, че ще са ми нужни. — Тя скочи от стола и Мърсър неволно плъзна поглед по стройните ѝ крака. Хитра маневра, от която едва не му секна дъхът.

Джордан взе торбите и не се върна цели трийсет минути. От Хари също нямаше следа, което подсказа на Мърсър, че двамата с Драг са се отбили в „Тини“ за едно бързо. Когато Джордан най-сетне излезе от спалнята, носеше бяла мъжка блуза и си бе сложила грим, а косата ѝ бе сресана и спусната на раменете. Изглеждаше секси и уязвима…

— Да чуем сега. Какво се случи, докато бях в несвяст?

— Боклукчийското кошче на Джейкъбс ни отведе доста далече. Сред онези неща е имало восъчна хартия. В нея е било увито нещо, което, ако се съди по надписа, който разчетохме с труд, е „мостра 681“ и по някакъв начин е свързано с Хърбърт Хувър. Утре ще се обадя в президентската библиотека, за да видя дали могат да хвърлят някаква светлина върху тази загадка.

— Значи нямаме никаква представа каква може да е тази мостра и как е свързана с Ейб и онази професорка от Северозападния?

— Двата университета отказват да дадат информация, но се носят слухове, че са се занимавали с неизследвана досега страна на климатичните промени.

— Една от любимите ми теми — призна Джордан. — Какво ли са търсели?

— Отделих известно време за това и единствената причина, поради която може да са били в мината, би била ако експериментите им трябва да са на място, където не проникват космически и други фонови лъчения. Доколкото си спомням, напоследък имаше някои разработки относно влиянието на космическите лъчи върху облачната структура. Това не е по моята специалност, но някъде четох, че тези открития са свързани с една алтернативна теория, в противовес на разпространеното мнение, че въглеродният двуокис може да е единственият виновник за глобалното затопляне през последните стотина години.

Джордан внезапно присви очи и се поизправи на дивана.

— Няма начин. Чувала съм за тази теория и мога да ти кажа, че вече беше отхвърлена. Създаваният от човека въглероден двуокис предизвиква глобалното затопляне и всеки, който твърди иначе, просто не разпознава белезите в климатичните изменения.

Както Мърсър бе казал по-рано на агент Хепбърн, темата за климатичните промени бе емоционално заредена и той виждаше как възбудата на Джордан Уейсман нараства. Това, което го учудваше, бе, че активисти като нея смятат, че защитават научна теория, ала всъщност бранят само собствените си политически или философски пристрастия.

Обикновено той избягваше да влиза в спор с хора, застанали упорито на своето мнение, но като учен не можеше да подмине изказването ѝ без коментар.

— Не съм следил внимателно споровете за климата, но бих искал да спра вниманието ти на нещо, което ще ти покаже, че по-скоро произнасяш пропагандистки лозунги, отколкото научни твърдения. — Тя отново присви очи и ако се съдеше по езика на тялото ѝ, се готвеше за отпор. Въпреки това Мърсър продължи: — Въглеродното замърсяване не е научен термин. Дори стоварването на вината върху въглерода е опит за демонизиране по асоциация. Хората чуват за „въглеродно замърсяване“ и си представят димящи купчини пепел или сажди. Ние не говорим за въглищен прах или индустриални отпадъци. Става въпрос за въглероден двуокис, невидим газ, който издишваш около двайсет хиляди пъти на ден и който поглъщат растенията. Да го наричаш въглерод, или въглеродно замърсяване, не е нищо повече от лош пиар. Същото може да се каже и за обвинението ти относно онази част от учените, които „не разпознавали белезите на климатичните промени“. Повечето хора смятат, че парниковите газове ще доведат до покачване температурата на планетата. Но това дори не е част от дебата. Въпросът е колко и какво можем да направим за това. Като поставяш етикети на онези, които се съмняват в догмата, ти се опитваш да перифразираш темата, за да докажеш и другата лъжа, която напоследък изниква често в публичното пространство — че науката е константа. Науката никога не е постоянна величина и всеки, който твърди иначе, просто лъже.

— Почакай малко…

— Преди да кажеш каквото и да било — прекъсна я Мърсър, — разбери, аз не подлагам на съмнение вярата ти в глобалното затопляне и климатичните промени, нито в нарушенията на климата или както още решиш да го наричаш. Имаш право да вярваш в каквото поискаш. Това, което не ми се нрави, е как някои хора се опитват да четат евангелието по свой начин, да произнасят полуистини и да крият каквото не им е угодно.

Джордан си пое дъх преди да отговори:

— Да твърдиш, че вярваш в промените на климата, е като да кажеш, че вярваш в еволюцията или че пушенето предизвиква рак. Това са научни факти.

— Съвършено вярно — съгласи се Мърсър. — Вярата, за която говорех, излиза на сцената, когато учените се опитват да предскажат как ще изглежда Земята след сто години. Еволюционните биолози не екстраполират бъдещето от вкаменелостите, за да убедят обществеността, че знаят как ще се промени обикновената катерица през следващите сто години. Но повечето научни активисти се опитват да го правят с климата. И всеки достатъчно кадърен онколог ще ти каже, че те не знаят по какъв начин точно тютюневият дим предизвиква пораждането на ракови клетки, а само че това става. Земята се затопля още от Викторианската епоха. Това е факт. Как и защо са въпроси, които трябва да бъдат дискутирани, какво ще последва в бъдеще е равносилно на гадаене, а в гадателството има твърде малко наука. Чиста околна среда, използване на по-малко органични горива, спасяване на горите и намаляване общия разход на енергия са благородни и полезни каузи, но хората не бива да бъдат обвинявани или плашени, че не искат да се придържат към тях. Нито да бъдат лъгани. Някои смятат, че като разпространяват мрачни сценарии за бъдещето, ще сплашат несъгласните, но само се залъгват и в края на краищата забавят или отлагат осъществяването на далеч по-важни задачи.

Изглежда, думите му най-сетне започваха да проникват в съзнанието ѝ, защото на лицето ѝ се появи съмнение.

— Добре — каза тя с поугаснал плам и вдигна ръка. — Защо не поговорим за нещо не толкова предизвикателно, като да речем Близкия изток или абортите?

Той се засмя.

— Извинявай. Понякога, когато усетя, че вместо наука хората се опитват да ми пробутват търговска марка, доста се паля.

За известно време се възцари тишина. После Джордан се подсмихна и попита:

— И така… мостра 681?

— Да — каза Мърсър. — Да се върнем към горещата тема. Библиотеката „Хувър“. Надявам се, че ще намерим там нещо, което ще ни помогне да разберем какво всъщност става и вероятно да спасим още невинни.

— Сигурен ли си, че никога не си чувал за такава мостра?

— Да. Прилича ми на каталожен номер от минерална колекция, но не и на научно описание. Предполагам че стои на някоя прашна лавица, напъхана някъде между 680 и 682.

— Някакви идеи как Ейб се е сдобил с нея?

— Никакви. Може да я е заел, той или колежът „Харт“. Може да е нещо, което носи от „Карнеги“ или „Пен“. По дяволите, може дори да го е купил на някоя гаражна разпродажба преди седмица. Агент Хепбърн се опитва да изкара съдебно разпореждане, за да надникнем в компютрите им. Утре ще я помоля да се поразтърси и около тази мостра 681. Може да се окаже в списъка със задачи на доктор Тюнис. А след това тя е повикала Ейб, за да ѝ помага.

— Предполагам, че няма смисъл да спекулираме напразно, нали? — попита Джордан, потисната от липсата на допълнителна информация.

— Едва започваме — увери я Мърсър. — Това е проблемът с интернет. Хората днес са свикнали да намират отговори на въпросите си с едно натискане на копчето. Не бива да се обезкуражаваме от самото начало. Твърде рано е.

Тя се засмя отново.

— Като си помисля какво е било преди имейлите! Хората са пишели дълги писма. А сега сто и четирийсет букви са твърде много и човек рядко поглежда отвъд темата на писмото.

— Когато бях в училище, все още си пишехме бележки и единственият телефон, който имахме висеше на стената в кухнята. — Мърсър я погледна замислено и продължи: — Предполагам, не е необходимо да ти напомням, че съм израсъл в Средните векове… и смятам с това да обявим край на дискусията.

Джордан стана от дивана и го пресрещна в средата на стаята. Очите ѝ гледаха с нежност. Тя го докосна със здравата си ръка по рамото.

— Искам да ти благодаря, че ме взе тук. Ейб ми говореше за теб и сега разбирам защо си му направил такова впечатление. — Обърна се да се върне в леглото, но спря и го погледна още веднъж. Този път бе повдигнала предизвикателно устни. — Повярвай ми, сигурна съм, че някъде има момичета, които още пазят бележките, които си им пращал, и биха искали каквото и да си писал в тях да е истина.

И преди Мърсър да успее да отговори се шмугна през вратата и изчезна.

На другия ден Мърсър почака да стане единайсет преди да се обади в президентската библиотека в Хърбърт Кларк. Кели Хепбърн все още не бе дошла и когато ѝ позвъни, му отговори само гласова поща, така че той реши да започне разследването без нея.

Отне му няколко минути, докато обясни кой е и му намерят човека, който би могъл да му окаже съдействие. В края на краищата го свързаха с Шърман Смитсън, човек, който работеше от години за различни институти в Айова.

— Доктор Мърсър, трябва да призная, че не съм запознат с конкретната мостра — заяви Смитсън с носов глас — и че почти всичко, което имаме тук, са документи, а не минерали и камъни, но мога да проверя в базата данни, стига да проявите известно търпение.

— Ще ви бъда много признателен, господин Смитсън — отвърна Мърсър, решил, че ако започне да фамилиарничи и му заговори на малко име, разговорът може да бъде прекратен преждевременно. — Помощта ви ще е добре дошла, още повече като се има предвид, че разследването е свързано и с криминално деяние.

— Криминално деяние?

Мърсър си представи как Смитсън сбърчва нос, разбрал, че не става въпрос за възвишен академичен интерес. Вероятно бе избрал погрешен подход спрямо него. Побърза да замаже положението с нескопосана измислица.

— Е, може и да преувеличавам малко, но един определен колеж в Охайо може да получи доста солено писмо от декана по геология в университета в Пенсилвания, ако това, което наричаме мостра 681, е било изнесено оттам без официално разрешение.

— А, разбирам. — Смитсън определено изглеждаше умилостивен, след като въпросът бе сведен до дребна вражда между два университета. — Е, да се надяваме, че проблемът ще бъде решен. Какво конкретно искате от нас, доктор Мърсър?

— Всичко, което можете да ми кажете за мостра 681, но най-вече откъде се е взела и кога е постъпила в колекцията.

— Мислите ли, че е внесена лично от президент Хувър?

— Възможно е, но по-вероятно е да е някой негов служител или да му е пратена, за да се оцени стойността ѝ. На този етап няма как да зная.

— Аха, ясно. Сещам се за две места, където мога да проверя бързо, и за трето, което ще отнеме известно време. Какво ще кажете да ми оставите телефонен номер и ще ви се обадя днес следобед, ако имам някаква информация. Това добре ли е за вас?

— Повече от добре — увери го Мърсър и даде номера на телефона си, като не пропусна да благодари още веднъж.

— Добро утро — каза Джордан и влезе в помещението.

Мърсър я бе чул да пуска душа преди двайсетина минути и очакваше да се появи. Носеше нови джинси и блуза с американския орел и качулка и бе обула бели кецове. За купени от друг човек блузата и джинсите ѝ стояха идеално.

— Добро утро — отвърна той. Хари само помаха вяло от бара. Беше петък и кръстословицата бе от трудните. — Как сме днес?

— Доста по-добре.

— Искаш ли кафе?

— Божичко, да. И честно казано, умирам от глад.

— Някой трябваше да донесе понички — оплака се Хари, — но Кели още я няма.

— Провери в хладилника — каза Мърсър. — Не зная какво са домъкнали гостите на стареца за оргията онази вечер.

— На стареца, а? — Хари махна презрително с ръка. — Две от онези момичета нямаха още осемдесет. А що се отнася до оргията, сините бонбонки, дето си ги подавахме, не бяха виолетки.

Джордан видимо трепна.

— Май вече не съм толкова гладна.

— Аз също ще се въздържа за известно време — присъедини се Мърсър.

Хари се захили като котарак, изправи се и каза на Джордан:

— Ела, миличка. Долу има доста храна и никой не е носил нищо синьо, освен боядисани коси. Мърсър, сипи ѝ кафе.

Мърсър сложи димяща чаша кафе на бара. Докато чакаше, позвъни на Кели Хепбърн и този път му отговориха. Беше сигурен, че е познал гласа.

— Агент Лоуъл?

— Да, кой се обажда?

— Филип Мърсър. Защо агент Хепбърн не е на телефона?

— Защото не може — отвърна безцеремонно човекът отсреща. — Тази сутрин имаше инцидент. Телефонът ѝ е счупен и прехвърлят всички разговори на мен.

Мърсър почувства първо страх, после и гняв. След всичко, което бе станало, нямаше начин Кели също да бъде въвлечена. Но преди да даде глас на подозренията си попита за състоянието ѝ.

— Още не зная. В хирургичното отделение на болница „Джордж Вашингтон“ е. Доколкото разбрах от фелдшера, който я е закарал, има счупен крак и е получила удар в главата.

— Някой я е блъснал и е избягал? — попита Мърсър, замислен за убийците от Минесота.

— Не. Било е осемнайсетгодишно девойче, Саманта Роудс, което бързало от работата си в „Старбъкс“ за лекция в университета в Мериланд.

— Без майтап? — възкликна Мърсър все още стреснат от новината, но и облекчен. Беше си представял мъже в черни дрехи и с автомати, снабдени със заглушители, които причакват и засичат колата на Кели.

— Ами да, без майтап — отвърна Лоуъл, все още разтревожен от случилото се с неговата партньорка, но припомнил си бързо неприязънта, която изпитваше към своя събеседник. Усети се по тона му.

— И как по-точно е станало? — продължи да настоява за информация Мърсър. Може наистина да беше съвпадение. Макар че ги ненавиждаше до смърт, знаеше, че тези неща се случват понякога.

— Според патрулния полицай момичето завъртяло рязко волана, за да избегне пресичаща пътя котка, и се забило отстрани в колата на Кели. Има счупен крак и си е ударила главата в страничния прозорец, достатъчно силно за да строши стъклото. Тъкмо това най-много безпокои лекарите. В съзнание е, но е малко унесена.

— Сътресение — каза Мърсър.

— На такова прилича — съгласи се Лоуъл. — Защо я търсиш?

— Проследих една от уликите, на които се натъкнахме сред боклука на Джейкъбс. Обадих се в президентската библиотека „Хувър“ за една мостра, 681. Кели каза ли ти за нея?

— Ако питаш мен, това са глупости. В това парче хартия може да са си увивали обяда.

— Било е най-малко на петдесет години според вашите специалисти — възрази Мърсър.

— Няма нищо там, Мърсър. Разбирай ме както искаш, но нашето участие в това разследване е съвсем периферно. Истинската работа е на местопрестъпленията в Средния запад. Не тук във Вашингтон. Агент Хепбърн те държи в течение само за да се залъгваш, че вършиш нещо полезно и помагаш на мъртвия си приятел. Веднага щом приключим с разпитите при теб и Уейсман официално пускаме кепенците. Разбра ли?

— Не — отвърна Мърсър. — Това може да води към нещо.

— Би било загуба на важни човешки ресурси. Остави на ФБР да се занимава с разследването, а ти си гледай шибаните камъчета. — И Лоуъл прекъсна връзката.

Мърсър едва се сдържа да не запокити телефона през стаята. Нямаше нищо по-лишено от въображение и способности от бюрократичния ум. Той набра номера на болницата, но оттам му отговориха, че само роднини и колеги на Хепбърн могат да получат информация.

Мърсър затвори и се подпря на бара. Погледна Драг. Кучето му помаха лениво с опашка и затвори очи. Хари и Джордан се върнаха от кухнята с чинии, отрупани с остатъци от празненството на Хари — имаше дори омар, сирене, пушени гърди и домашен хляб, който все още ухаеше сякаш е току-що изваден от фурната.

— Кели Хепбърн е катастрофирала тази сутрин — каза Мърсър и в помещението настъпи смразяваща тишина. — Има счупен крак и вероятно мозъчно сътресение. Не мога да се свържа с болницата, защото ФБР са поставили завеса, но Лоуъл бе така добър да ме информира, че началниците му не се интересуват особено от разследване в посока библиотека „Хувър“.

— Мамка му! — изруга Хари.

— Нещо такова, да.

— Ами хората, които са убили Ейб? — попита Джордан.

— ФБР ще продължи разследването, естествено, но доколкото разбрах от Лоуъл, от нас вече няма нужда.

— Защо пак не се обадиш на Дик Хена? — предложи Хари.

— Едно е да го използвам за протекции, друго — да искам да се меси в текущо разследване. Просто не мога да го направя.

— И какво ще правим сега? — попита Джордан.

— Не съм сигурен. Предполагам, ще зависи от това, което ще узнаем от библиотечния архивист. Ако е нещо обещаващо, ще трябва да го прехвърлим на Лоуъл и да чакаме. — Не добави, че каквото и да намерят, смята да продължи със собственото си разследване.

Към четири следобед телефонът иззвъня. Мърсър позна кода на Айова. Вдигна го още преди да е звъннал втори път.

— Мърсър.

— Доктор Мърсър, Шърман Смитсън се обажда.

— Господин Смитсън, радвам се да ви чуя отново. Благодаря ви.

— Няма защо. За мен беше удоволствие — отвърна архивистът вече не така резервирано както по-рано. — Още повече защото мисля, че имам успех.

— Наистина?

— Именно. Президентът Хувър е притежавал нещо, което е нарекъл мостра 681. Била му е пратена от човек на име Майк Дилман някъде след Втората световна война, но преди Хувър да стане президент. Съжалявам, че не мога да съм по-точен за това.

— Знаете ли нещо повече за този Дилман?

— Не, за мое съжаление. Никога не бях чувал за него, а проверих цялата база данни. Не се споменава никъде в архивите на президента Хувър. За всеки случай надзърнах и в интернет. Прегледах десетина души с това име, но никой няма някаква историческа значимост. Ще трябва да оставя този въпрос на вас.

— Ще проверя, разбира се — отвърна Мърсър. — А какво узнахте за мостра 681?

— Там извадихте късмет. Президентът лично я е каталогизирал за своята колекция. Майк Дилман е нарекъл образеца „повелителят на светкавиците“ в писмо, което написал на президента и което пристигнало с мострата. Вътре се дават дължина и ширина за мястото, където е намерена. Поне на това ми приличат.

Мърсър отвори Google Earth на компютъра.

— Ще ми ги прочетете ли, ако обичате?

— Разбира се.

Пръстите на Мърсър въвеждаха координатите с бързината, с която Смитсън ги съобщаваше. Стилизираното изображение на глобуса се завъртя и даде увеличение върху точното място. Мърсър неволно изстена.

— Какво има, доктор Мърсър? — попита Смитсън.

— Мостра 681 идва от Южно-централен Афганистан.

— Ах, това обяснява приложената бележка от Дилман.

— Какво казва той?

— Написал е: „Господин Хувър, за много места се твърди, че са пъпът на света — между тях Делфи и Ерусалим. Мога да ви уверя обаче, че там, където открих тази мостра, е единственият земен анус“. Струва ми се доста точно от това, което съм чувал за онази страна.

— Такъв ми бил късметът — въздъхна без ентусиазъм Мърсър. — Ще трябва да играя планетарен проктолог.

12.

Мъжът, който посрещна Мърсър на международно летище на Кабул недалеч на север от самия град, приличаше на обикновен афганистанец, но с три забележими различия. Беше почти цяла глава по-висок от останалите шофьори, скупчили се пред вратата на летището в търсене на клиенти. Носеше войнишки обувки в западен стил, високи до глезените и със стоманени шини. И кожата му бе с около два оттенъка по-тъмна, отколкото на всички на много мили наоколо. Тъмното му лице се разцепи в широка усмивка, когато забеляза Мърсър да си пробива път през множеството, скупчило се около летището, както е във всеки град от Третия свят.

Прегърнаха се и черният мъж смъкна раницата от рамото на Мърсър.

— Виждам, че все още си подреждаш багажа като ученичка, тръгнала на летен лагер.

— Половината от това вътре е за теб, Бук. Галон „Мейкърс Марк“, защото вие двамата с Хари пиете различно уиски, и един стек марлборо, добър колкото доларите, когато трябва да оставиш бакшиш.

— Трябва да те разочаровам. Откакто преживяхме дълговата криза, местните предпочитат да ги подкупват с евро. — Букър Сайкс пъхна два пръста в устата си и свирна толкова пронизително, че за миг животът наоколо сякаш замря. Пикап тойота с четири врати се отдели от редицата подобни прашни машини и се приближи към тях. Неколцина въоръжени войници, застанали на пост край сградата на летището, проследиха колата напрегнато, винаги готови да реагират на поредния самоубийствен атентат.

Сайкс бе прекарал половината си живот изложен на смъртоносни опасности и се движеше с грациозността и стаената мощ на опасен хищник. Отвори вратата на пикапа, но почака Мърсър да си остави багажа и да се настани, преди да седне отпред.

— Добре дошъл в Кабул — подхвърли през рамо с басов глас, който заглуши дори рева на двигателя. — Не мога да повярвам, че си тук.

— И аз не мога — отвърна Мърсър.

Припомни си глобуса у дома с карфиците на местата, където беше ходил — затънтени кътчета в над седемдесет страни, в които бе консултирал различни фирми. Познаваше добре незавидните условия, при които живееха народи, чиито страни бяха на границата на анархията. Само десет минути след като пристигна тук той вече знаеше, че Афганистан и Кабул не правят изключение. Това, което му направи най-силно впечатление още от самото начало, бе почти едноцветният пейзаж. Пътищата, планините, сградите, камилите — всичко бе обагрено в мътнокафяво.

Изключение бяха само яркожълтите таксита, които преобладаваха по улиците, и яркосините бурки на жените. Афганистанските жени се движеха като призраци, стараеха се да останат незабележими за предимно мъжкото множество. Толкова по-странно за Мърсър бе, че яркосините бурки би трябвало да прикриват лицата, но същевременно им помагаха да изпъкват на улицата. Беше като да накараш войниците да облекат оранжеви бойни униформи вместо камуфлажни.

Мърсър се разсмя.

— Все пак е по-добре, отколкото ако бяха открили мострата в Северна Корея.

Трафикът бе истинско безумие. Може би в далечното минало по пътищата бе имало обозначения, но неумолимите летни горещини и силните пустинни ветрове отдавна ги бяха изтрили. Шофьорите маневрираха така, както им хрумне. Единственото, което правеха всички, бе да се опитват да избягват огромните дупки, някои от които бяха толкова дълбоки, че можеха да погълнат цял танк. Млади мъже с колела се шмугваха между колите, нерядко подпирайки се с крак на ламарините и гумите им, ако движението замреше съвсем. Каруци, теглени от коне и магарета, много от тях оставящи след себе си купчинки тор, се срещаха толкова често, колкото и камионите с пакистански номера, пренасящи стоки през Хайберския проход.

— Става ми смешно — заговори Букър, — когато слушам хора да се оплакват колко било натоварено движението в Ню Йорк. Не може и дума да става за сравнение с тази лудница.

— От колко време си тук? — попита Мърсър.

— Остават ми две седмици и се прибирам. Искат пак да се върна, естествено, но не съм сигурен. Стейси предпочита да си намеря някоя служба у дома и започвам да си мисля дали да не стана инструктор.

— Толкова ли дълбоко е забила куките в теб? — попита малко учудено Мърсър.

— Каквато и да е, по-добре, отколкото да се връщаш при Хари Уайт и онова смърдящо дърто псе.

Това си беше необорим аргумент.

Букър Сайкс бе сред най-елитните бойци на този свят. От рейнджър, през специалните части до непобедимата Делта — броят на назначенията му оставаше държавна тайна дори след като се уволни от армията. Сигурно и той не помнеше всички сражения, в които е участвал, някои от които на места, за които средният американец не предполагаше, че могат да са национален или военен интерес. Беше се пенсионирал предишната година, след като навърши двайсет години служба, за да се прехвърли на далеч по-добре платената служба на наемник за международна компания със странното название „Системи Ген-Д“. Сега му плащаха десет пъти повече за една десета от риска, който бе поемал в армията. Това, което не очакваше обаче, бе, че ще се влюби в една от адвокатките на компанията. Сайкс вече имаше един провален брак зад гърба си, жертва на неговите постоянни пътувания, ала вече не беше онзи глупав двайсет и седем годишен младеж и си даваше сметка, че Стейси Грантъм е вероятно последното му голямо завоевание. Може би най-подходящото за есенните дни на живота му.

— Кажи ми само, че вече сте подписали, и ще ви купя един хубав подарък.

Сайкс вдигна машинално среден пръст, без да откъсва поглед от пътя. Намираха се в град, където всичко можеше внезапно да избухне — от спрения край пътя камион със свалена гума, уж за да бъде сменена, до стърчащото на кръстовището дванайсетгодишно момче, пъхнало ръце в джобовете си.

Мърсър едва ли би поел на това пътуване, ако не беше приятелството му с Бук Сайкс. Двамата се бяха запознали, докато Сайкс все още служеше в Делта, по време на един тренировъчен курс на ВВС в прочутата Зона 51. Мърсър водеше там група миньори, прокопаващи дълъг тунел като част от свръхсекретен експеримент. Оттогава на два пъти бе прибягвал до уникалните способности на Сайкс и хората му в качеството си на високопоставен научен съветник на президента, но след като напусна този пост, се срещаха само като приятели. Сайкс все още живееше в околностите на Форт Браг, щаба на Делта в Северна Каролина, и близо до централата на „Ген-Д“. Но успяваше да прескочи до Вашингтон всеки път, когато си беше в Щатите.

Ден по-рано, малко след като приключи разговора с библиотеката „Хувър“, Мърсър потърси Бук по сателитния телефон в Кабул. Сайкс трябваше да получи разрешение от сегашните си началници, за да поеме за кратко време Мърсър като личен клиент, ала не успя да му уреди отстъпка от цената в графата „приятели и роднини“. За да наеме Сайкс и още трима негови колеги, плюс транспорта за два дни, Мърсър щеше да се изръси почти петдесет бона. Цената бе солена, но през изминалите години Мърсър се бе радвал на солидно заплащане, а и бе готов да брои много повече, за да се добере до убийците на Ейб.

Едва след като се уговори със Сайкс Мърсър потърси Нейт Лоуъл. Както и предполагаше, че ще се случи, Лоуъл го изслуша с незаинтересоваността на касиер от магистрална будка в деня на своето пенсиониране, обеща да включи информацията от библиотеката в доклада и затвори преди Мърсър да попита за Кели Хепбърн. Както бе посочила тя, да искаш от Лоуъл информация, да не говорим за интерес, бе само загуба на време.

След това Мърсър обясни подробно на Хари и Джордан къде ще го отведе следващият етап от неговото разследване. Хари остана невъзмутим. Беше изпращал твърде много пъти Мърсър към различни краища на планетата, за да се изненадва. Затова пък Джордан бе стъписана. Изглежда, дори след малкото време, което бяха прекарали заедно, се бе привързала към него. Той се опита да я убеди, че нападателите не знаят имената им и следователно би трябвало да са в безопасност, но не успя. Тя сякаш държеше той да остане край нея и да се отзовава всеки път, когато го повика по име.

Мърсър я дари с успокоителна усмивка. Имаше нещо в нея, което го вълнуваше — младежката ѝ красота, интелигентността ѝ, нейната уязвимост… може би и трите.

— Двайсет часа полет дотам, двайсет обратно. Да речем четири дни общо, за по-сигурно. После се връщам с отговорите, които ще сложат край на този кошмар.

— Може би… — отвърна тя. — Но е опасно, Мърсър, и ти го знаеш. — Той кимна и ѝ разказа няколко истории за Букър Сайкс и неговите приключения, сякаш да ѝ внуши, че щом човек като Сайкс е до него, не може да се случи нищо лошо.

На горния етаж Мърсър винаги държеше готов за пътуване сак. Единствените вещи, които вадеше от него, когато летеше, бяха сгъваемият нож и беретата. Надяваше се, че Букър ще му намери оръжие, след като влезе в страната. По-малко от шейсет минути след като узна откъде е взета мостра 681 той бе готов за път. Щеше да лети първо до Лондон, после до Ню Делхи и оттам до Кабул; накрая Сайкс щеше да го посрещне и да го ескортира няколкостотин мили. Не си направи труда да подаде ръка на Хари. Отдавна бяха надживели този момент. Старият копелдак дори не слезе от столчето. Махна небрежно през рамо, без да се обръща. Драг прояви дори по-голямо безразличие и само изсумтя, докато Мърсър напускаше читалнята.

Само Джордан го изпрати до входната врата. Мърсър спра да я целуне по челото, но тя се дръпна и го изгледа странно.

— Ти на колко години ме смяташ?

Въпросът го завари изненадан, но преди да успее да отговори, тя го спаси, като каза:

— Мърсър, знам, че изглеждам доста млада… това винаги е било недостатък в живота ми, но предполагам, че като стана четирийсет, ще е предимство. Аз съм на двайсет и осем, не на осемнайсет, така че ако възнамеряваш да ме целунеш както трябва, няма да те обвиня в опит за прелюбодейство с непълнолетна.

Той направи бързи изчисления наум и потвърди, че заключението ѝ е безупречно. Прегърна я нежно, притисна тялото си към нея и я целуна по устните. Стана малко несръчно заради превързаната ѝ ръка, но въпреки това се получи добре. Беше поставил едната си ръка на тила ѝ, а другата на талията, като почти бе обгърнал тялото ѝ. Тя притисна нежно коляно между краката му, едновременно игриво и подканящо.

Той прекъсна целувката преди да е станало невъзможно да се бори с желанието си и се дръпна назад задъхан, смутен и донякъде благоговеещ.

— Брей — възкликна Джордан и бавно отвори очи.

— Да, брей — потвърди той и се усмихна. — Надявам се да те видя след няколко дни.

— И тогава ще започнем от там, докъдето спряхме днес.

Той я целуна бързо, обърна се и излезе…

Това беше преди почти един ден.

— Мърсър — каза Сайкс и го върна в реалността. Посочи шофьора. — Запознай се с Хамид. Хамид, този тъжен бял момък е Филип Мърсър и ми повярвай, когато ти казвам, че опасността го следва като козя воня талибан. Братът на Хамид е пилот на вертолет и Хамид освен шофьор е и механик.

— Какъв вертолет?

— Един Ми-2, който е с около десет години по-стар от теб и мен и гори повече масло, отколкото керосин — отвърна със сардонична усмивка Букър. — Това е едно от нещата, свързани с работата за Чичо Сам, които ми липсват. Имахме блекхок, поддържани от момчета, дето знаеха техническото описание както евангелието поповете.

Мърсър бе запознат с Ми-2, вертолет от съветската епоха, предназначен за всякакви задачи, заради което го бяха кръстили „товарен кон“. Беше летял на такива в Африка, където използваха парчета от метални кутии, за да запушват дупките, и скоч и жица, за да прикрепят частите на местата им.

— Никога не съм твърдял, че не си куражлия — подхвърли Мърсър.

Букър се ухили отново и лапна парче тютюн за дъвчене.

„Системи Ген-Д“ бяха наели складове недалеч от наскоро ремонтирания стадион „Гази“, където до неотдавна талибаните бяха извършвали публични екзекуции като обезглавяване и пребиване с камъни. Сега бе дом на един от няколкото футболни клуба.

Хамид натисна клаксона на тойотата на половин пресечка от тяхната цел, предупреждавайки охраната, че се приближават. Тази част от града бе сравнително безопасна, но никой не искаше да поема рискове. Веднага щом доближиха оградата от бодлива тел един афганистански пазач отвътре вдигна бариерата и после побърза да я спусне. Хамид трябваше да натисне рязко спирачки, за да не се блъсне в другите коли в препълнения паркинг, както и в товарните контейнери, които изпълваха половината от пространството. Тук те бяха контейнери, но зад оградата по-често ги използваха за домове.

Складът бе доста пострадал от времето и някои от тухлите изглеждаха сякаш всеки миг ще се разпаднат, част от асфалтовата настилка на паркинга липсваше и поне половината коли бяха със свалени гуми. Всичко това напомняше на Мърсър за някое автогробище в Лос Анджелис, само дето когато слезе от пикапа го посрещна не негърски рап, а индийска синтезаторна музика, която звучеше като мяученето на хвърлени в чувал котки.

— Дом, сладък дом — въздъхна Сайкс, докато измъкваше туловището си от тойотата.

— Има приятни постапокалиптични вибрации — каза Мърсър. — Харесва ми.

— Не смятам да харча изкараните с кървава пот пари за стая в „Интерконтинентал“. Ще ти покажа къде можеш да се настаниш и после отваряме уискито.

Жилищното помещение, макар и спартанско, бе доста удобно, имаше дори душ и достатъчно топла вода, та Мърсър да отмие двайсет и двата часа застоял въздух в самолета и да отпусне схванатите си мускули. За толкова кратко време преди полета бе успял да намери само място в туристическа класа на полета от Лондон до Ню Делхи.

Откри Сайкс и други трима американци в оперативния център, който освен това изпълняваше функцията на всекидневна. Тук имаше няколко дивана, телевизор с плосък екран, окачен на висящ от тавана статив, и игрова конзола сони PS-4, поставена на циментовия под. Стените бяха облепени с плакати на туристически дестинации, на повечето жени по бикини се изтягаха върху снежнобели пясъци, но освен това видя и карти на Кабул и различни райони на Афганистан. Светлината струеше от жълтеникави монтажни лампи, насочени към тавана.

Навремето складът бе ползван от търговец на подправки и дори сега, след години, тук все още се долавяха ориенталски ухания — шафран, канела и, разбира се, ароматът на суров опиум, с който всъщност бе изкарвал прехраната си съдържателят.

Бутилката уиски бе поставена на една дъска, която американците използваха за бар, сред други алкохолни питиета, повечето от които бяха съвършено непознати на Мърсър — но в една страна, където алкохол купуват само чужденците, китайската водка и японският джин се приемаха с охота. Мърсър изстиска две лимонови резенчета в една чаша и наля водка догоре. Нямаше лед.

— Вземи си една от големите бутилки за вода — посъветва го Бук и махна към купчина шишета, струпани отстрани до бара. — Тук сме на почти две хиляди метра височина, а утре ще сме дори по-високо. Не искам да ти призлее от обезводняване.

Седеше на фотьойл, който отдавна бе изгубил истинската си тапицерия и бе заметнат с килим.

— И, Мърсър, надявам се, че няма да се обидиш, но нашите правила за сигурност изискват да не знаеш истинските имена на моите колеги. Но това са хората, които ще дойдат утре с нас на юг. Помниш ли кодовото название, което ти дадох, когато скочихме в онзи манастир в Тибет?

— Снежанка — отвърна намусено Мърсър, ядосан заради новобранското прозвище; даваше си сметка обаче, че не се бе потрудил достатъчно, за да получи истински прякор.

— Нека бъде Снежко тогава — засмя се Сайкс. — А тези тримата са Сърдитко, Сънливко и Кихавко. И, разбира се, аз съм вашият началник, Док.

— Да ти имам въображението — засмя се Мърсър. После подаде ръка на мъжете. Всичките имаха спокойните погледи и увереното държане на елитни войници, хора, преживели толкова много неща, че вече не се налага да доказват колко са жилави. Ако не го осъзнаеш от самото начало, значи не си заслужава да им губиш времето. Мърсър си даваше сметка, че едва ли ще може да спечели уважението им, но Сайкс, изглежда, бе разказал това-онова за него, защото го гледаха малко по-благосклонно, отколкото ако беше обикновен цивилен.

— Първо, искам да ви благодаря. Зная, че това са само повече пари за джобовете ви, но Бук ми каза, че сте се съгласили да участвате в тази мисия, без да знаете какви са рисковете. Аз също не ги знам. Ако извадим късмет, ще е само една спокойна разходка в провинцията и ще се приберем за вечеря. От друга страна, може да се озовем в район, гъмжащ от бунтовници и наркотрафиканти. Сателитните снимки, които разглеждах, показват само каньони и долини с толкова стръмни стени, че дъната им са скрити в сянка през целия ден. — Погледна Сайкс. — Имаш ли някакви разузнавателни данни за този район?

— Поразпитахме — отвърна уклончиво Букър. — Доста е отдалечен дори според афганистанските стандарти, но е достатъчно близо до Пакистан, та там да се навъртат наркотрафиканти, а тези типове се бият много по-храбро от талибаните, най-вече защото са по-добре платени. Извън това обаче не разполагаме с никаква сигурна информация. Успях да се свържа дори с предишните си колеги. Казват, че там нещата изглеждат спокойни. До пролетната офанзива на талибаните остават няколко седмици и още е рано да прехвърлят припаси през тази зона.

— И какъв е планът? — попита Мърсър.

— Нищо не се е променило за последните двайсет и четири часа. Ще се приближим колкото се може с вертолета, последния етап ще изминем пеша. Ти правиш това, за което си дошъл, ние ти прикриваме задника и после се връщаме бегом до мястото за евакуация и се качваме на вертолета. Единственият проблем е, че нашият пилот ще трябва да отскочи до Хост за презареждане, а това означава, че три часа ще сме без транспорт.

— Каква работа всъщност те води тук? — попита Сънливко. Беше афроамериканец като Букър и говореше с южняшки акцент. — Какво по-точно ще правиш? Бук каза, че си геолог.

Мърсър кимна.

— Преди няколко дни един мой приятел беше убит заради минерален образец, който е намерен в района, където отиваме. Нямам представа отпреди колко време е този образец и какъв е. Не зная дори дали е останало още от него, така че предполагам, че това ще е мисия за попълване на бели петна.

— Ако не греша в спомените си — подхвърли Сърдитко и изплю кафеникава от тютюн слюнка в кутия от сода, — Виетнамската война е започнала тъкмо с такива мисии за попълване на бели петна.

— Не се тревожете — обади се Бук. — Доколкото поне аз знам, Мърсър никога не е започвал войни. Нали?

Преди Мърсър да успее да отговори земята под краката им се разтърси и част от чашите на бара изпопадаха на прашния под. Мъжете се огледаха, но не изглеждаха изплашени.

— Какво беше това? — попита Мърсър.

— Експлозия — отвърна Кихавко. Беше строен мъж с черна коса и брада, заради които лесно можеше да мине за местен. — Прозвуча като да е на две мили от нас и доста голяма. По-вероятно камион-бомба, отколкото жилетка с експлозив.

След няколко секунди звукът на сирените проникна през плътните стени на склада.

— Талибаните предупреждават правителството, че скоро ще дойдат — обясни Кихавко. — А вземат ли властта, опозицията ще приеме на въоръжение тяхната тактика. Никой не може да управлява тази страна, защото са свикнали да воюват, откакто се помнят. Идеята за съществуване на единна афганистанска нация е мит, като тези за Шангри Ла и Атлантида.

От съседната стая се появи момче на около дванайсет години, облечено с местни дрехи. Тикаше количка, която изглеждаше сякаш е била отмъкната от някой хотел. Върху нея имаше сребърни чинии за храна, порцеланови купички и прибори.

— А, чудесно — възкликна Бук. — Дойде време и за вечерята. Мърсър, това е Фазрам, синът на Хамид. Фазрам е нашият ординарец, когато не е на училище, а майка му е готвачката ни. Най-добрата в Кабул, нали, Фазрам?

— И аз, господин Бук — каза момчето; това очевидно бе нещо като шега между тях.

— Да, и ти.

— И тя също. — Момчето се ухили и закотви количката до бара.

Докато се хранеха, разговорът секна. Мъжете се подредиха като в закусвалня, пълнеха чинии с ориз и козя пастърма, после хвърляха храната в устите си като локомотивни машинисти, мятащи лопати въглища в зейналата пещ. Когато привършиха, се оттеглиха по стаите си, по-скоро сепарета от дървени плоскости с паянтови врати, създаващи известно чувство за уединение.

— Ще успееш ли да се наспиш до утре? — попита Букър, когато останалите си тръгнаха.

— Да се надяваме, след този дълъг полет. Съжалявам обаче нещастника, който ще седи до мен на обратния път — освен ако не е глух или не е свикнал с хъркане.

— Чудесно. Ще те събудя в пет-нула-нула за закуска и стягане на багажа. Тръгваме за вертолета в шест и да се надяваме, че в шест и трийсет ще сме във въздуха. — Той се пресегна назад и взе лъскав черен пистолет. Извади пълнителя, щракна затвора, за да го провери, и пак го върна обратно. След това го подаде на Мърсър, с дръжката напред.

— Никога не позволяваме на клиенти да носят оръжие, защото почти всички са доброволци в благотворителни организации или строителни компании и не могат да различат „Берета“ от миксер. — Облегна се на фотьойла. — Но ти, от друга страна… само гледай да не гърмиш по хората ми.

13.

Тръгнаха още преди слънцето да е изгряло. Качиха се на голям мощен пикап, който подскачаше като кораб на завоите и подсказваше на Мърсър, че е тежко натоварен, вероятно с оръжия. Хамид бе на кормилото, а Бук по обичая си седеше до него. Мърсър, другите трима наемници и снаряжението бяха натъпкани отзад.

— Щяхме да те вземем с това чудовище от летището — обясни Букър, — но друга група го използва, за да откара неколцина ентусиасти от Силициевата долина, дошли да убеждават хора, които току-що са излезли от пещерите, че вече им трябва уайфай 4G.

— И как се справят? — попита Мърсър, зареял поглед в полумрака зад прозореца.

— Още са живи — отвърна Бук. — А ние сме тук тъкмо за това.

Приличаше на фукане, но Сайкс говореше искрено. Единственото, което го интересуваше, бе успешното завършване на мисията.

Навън освен тъмно бе и студено — два факта, които потискаха настроението и подкопаваха желанието, и докато се носеха по пустите улици, Мърсър усещаше, че увереността го напуска. В купето миришеше на смазка от оръжията и на подправки от дрехите им, но имаше и първичен мирис от феромоните на хора, прекарали напрегнати и опасни дни навън, както е било някога с ловците в дива Африка. Това беше белег за онази невидима сила, която им даваше кураж пред лицето на врага, въоръжени със зъби, нокти, бързина и умение да се прокрадват безшумно към плячка, която е по-едра от тях и по-добре екипирана, за да се защитава. Плячка, която въобще не е плячка, ала въпреки това онези прачовеци, с техните пръти и още зачатъчен език, не само бяха успели да оцелеят в тревистите равнини, но и с времето се бяха разселили по всички кътчета на планетата.

На едно по-първично ниво мъжете в колата не бяха кой знае колко различни от онези примитивни ловци. Оръжията им бяха по-добри, езикът им — по-развит, но те все още бяха пропити с онзи праисторически кураж, който подклаждаше духа им и ги караше да се изправят срещу предизвикателствата, каквито и да са те.

Вертолетът се помещаваше в хангар в далечния край на международното летище, встрани от пътническите самолети и бойните изтребители на афганистанските ВВС. Бяха го изтикали от хангара и сега ги очакваше под открито небе. Изглеждаше толкова нескопосан, че приличаше на голям фургон с опашка и ротори с издатина отгоре, където бяха турбините на двата двигателя.

Пилотът вече седеше на мястото си и извършваше предполетната подготовка. Втори афганистанец стоеше при товарния отсек и помагаше на пътниците да наместят багажа си. Хората на Букър не си правеха труда да прибират оръжията си в калъфи, а ги носеха открито. Мърсър нямаше представа какви бюрократични пречки е трябвало да преодолеят, за да им разрешат това, но наблизо имаше няколко въоръжени афганистанци и Сайкс отиде да им раздаде цигари — от онези, които бе донесъл Мърсър. Мърсър предполагаше, че това е по-скоро проява на любезност и че истинският бизнес се движи на корпоративно ниво. Войниците незабавно запалиха цигари, изправени пред ярка табела, забраняваща пушенето, изписана на пущу и английски и с картинки, които би разбрало всяко дете.

Сайкс представи Мърсър на пилота Ахмад и после двамата обсъдиха синоптичната прогноза в района на полета. Имаше възможност да вали, но това нямаше да им попречи, нито да отложи експедицията. Поговориха за горивото и Ахмад увери Бук, че е уредил резервно зареждане в Хост.

— Добре — оповести гръмогласно Сайкс. — Да тръгваме.

Мъжете носеха западна екипировка, скрита под афганистански дрехи, които бяха изненадващо удобни и топли. Снаряжението на Мърсър бе поне петнайсет килограма. Част от него бе алпийска екипировка — въжета, клинове, карабини и стопери. Останалото бяха резервни пълнители за автоматите и някои геоложки принадлежности, които бе изровил от склада на компанията. Острата част на чука можеше да свърши работа вместо пикел, но се съмняваше доколко е издръжлива шейсетсантиметровата метална щанга, която бе взел. Беретата, която му бе дал Бук, бе прибрана в кобур, завързан на бедрото, и му придаваше известна увереност. Чувстваше се като каубой от стар уестърн.

Докато се настаняваха по седалките, старите турбини се пробудиха мъчително, една след друга. Двигателят забоботи, когато Ахмад включи трансмисията на роторите и те се завъртяха над тях. След минути целият вертолет се разтресе като миялна машина малко преди разпадане. Усещането не бе непознато на Мърсър. В края на краищата това бе много стар вертолет и изглеждаше сякаш ще му е нужна цяла вечност преди да набере достатъчно мощ, за да издигне масивното си туловище във въздуха.

Като поскърцващ товарен асансьор старият Ми се бореше и хриптеше и издаваше още цял набор ужасяващи звуци, докато оставаше земята под себе си. Слънцето тъкмо бе започнало да озарява планинските върхове. Снежните хребети хвърляха неописуеми златисти отблясъци и изглеждаха толкова девствено чисти, че за миг Мърсър забрави беднотията и мизерията на града, който се простираше под тях.

Само Ахмад и Сайкс имаха слушалки, а руският вертолет бе твърде шумен, за да разговарят с друго, освен с викове, така че Мърсър се приготви за двучасово пътуване над едни от най-незаселените райони, простиращи се чак до границата с Пакистан. Към места, за които все още можеше да се каже, че никога не са били окончателно завладявани.

В ума му внезапно изникна една фраза от Едуин Олдрин[64], за Луната, която била „величествена пустош“. Същото можеше да се каже за Афганистан. Под тях нямаше почти нищо освен скали и долини, върхове и примитивни селца край ниви, които се състояха повече от чакъл, отколкото плодородна почва. Беше твърде ранна пролет, за да има цъфнали дървета, и пейзажът бе като килим от различни земни тонове, които се преливаха и смесваха в еднообразна мозайка, простираща се чак до сребристите планини в далечината. Колкото и опитен пътешественик да бе, Мърсър не намираше в себе си сили да хареса тази сурова и безпощадна земя.

Вертолетът продължаваше да се носи с оглушително боботене. Двама от хората на Сайкс бяха заспали, или поне очите им бяха затворени. Трети оглеждаше земята отдясно, докато самият Букър на лявата седалка се озърташе за подозрителни движения долу. Бяха на достатъчна височина и летяха достатъчно бързо, за да се опасяват от РПГ, а талибаните не разполагаха с изобилие от ракети „Стингър“, за да обстрелват всеки прелитащ вертолет, но годините, прекарани в различни бойни зони, го бяха научили да е предпазлив.

Докато се издигаха все по-високо в планината, Мърсър продължаваше да се налива с течности. Височинната болест не беше шега. Никога досега не бе страдал от нея, но му предстояха доста сериозни усилия през следващите дванайсет часа, при това без нужната аклиматизация. Като предпазна мярка глътна и няколко тиленола: знаеше, че главоболието е един от първите симптоми. Сънливко, снайперистът, го видя да гълта таблетките и одобри действията му с вдигнат палец. Мърсър отвърна със същия жест и наемникът кимна, после намести шапката по-ниско над очите си.

След около час и половина Мърсър усети, че Букър го тупа по рамото. Завъртя се върху тясната седалка и пъхна глава в пилотската кабина.

— Какво има?

— Наближаваме мястото с твоите координати — извика Букър над рева на двигателите. — Мислех, че искаш да огледаш.

Мърсър кимна, преизпълнен с опасения. Тази мисия му се бе сторила опасна още от мига, в който Шърман Смитсън му бе продиктувал координатите за мястото, където Майкъл Дилман твърдял, че е намерил мостра 681. Рискът се коренеше в това, че Дилман би могъл да описва място на десетки, дори стотици мили от целта. Тъй като образците бяха открити много преди създаването на модерните навигационни средства като джипиес, Дилман най-вероятно бе работил със секстант и с хронометър, който можеше да не е бил сверяван седмици или месеци, и бе трябвало да предполага и дори да гадае за някои други важни за определяне на местонахождението фактори.

Мърсър бе огледал в интернет точката, където се пресичаха координатите. Там имаше само дълбока сенчеста клисура. Но това съвсем не означаваше, че е мястото, където е била открита мостра 681. Мърсър можеше само да се надява, че Дилман е бил достатъчно педантичен в действията си, за да ги отведе максимално близо.

Земята под ниско летящия вертолет бе насечена от каньони и хребети, сменящи се в безпорядък. Всичко изглеждаше хаотично и същевременно запазваше монотонността на цветовете. Вместо кафявото, което преобладаваше около Кабул, тук светът бе обагрен в сивкави оттенъци, които на места избледняваха до бяло. Труднодостъпен терен, по който най-късото разстояние никога не беше правата линия. Небето също не изглеждаше обещаващо — имаше оловносивия цвят на буреносни облаци.

Букър разделяше вниманието си между панорамата под тях и екрана на джипиеса, на който бе въвел целта им. Мърсър виждаше само топографските особености, докато тримата наемници зад него следяха бдително за движение, което би могло да издаде талибански позиции. От време на време Мърсър виждаше, че Сайкс предава инструкции на Ахмад за корекция на курса.

След минута Бук посочи с палец надолу и Мърсър прочете по устните му, че казва: „Увисни тук“.

Мърсър огледа терена под тях за нещо, което би могло да му се стори познато. В началото ждрелата, стръмните склонове и дълбоките долини му се сториха еднообразни. Наистина ли тук Дилман бе намерил загадъчния минерал, който бе нарекъл Повелителя на светкавиците, а после бе предал на Хърбърт Хувър, за да бъде класифициран и прибран надлежно в колекцията му? Както и на сателитните снимки, нищо в този район не притежаваше някаква геологична стойност. Приличаше на всяко друго забравено от бога кътче в тази страна — голо, безрадостно, необитаемо, отблъскващо и непривлекателно.

Картината не се промени към по-добра след като Сайкс му подаде мощен военен бинокъл. Ахмад кръжеше над мястото, за да затрудни всеки, решил да се упражнява в стрелба по тях, но Мърсър успя да огледа подробно района.

— Да огледаме периметъра на пет мили наоколо — извика той на Бук. Сайкс кимна и предаде разпореждането на Ахмад. Както бяха обсъдили по-рано, разполагаха само с петнайсет минути летателно време преди да се наложи Ахмад да се отправи към Хост, за да презареди.

Полетяха в разширяваща се спирала около точката, зададена от Майкъл Дилман. Мърсър естествено не бе очаквал да открие голям светещ знак, сочещ място на разкопки, но колкото повече се отдалечаваха от пресечната точка, толкова по-малки бяха шансовете да намерят нещо. Когато търси нещо, човек или отива там, където са му казали, или претърсва целия район — стига да разполага с достатъчно ресурси.

Вертолетът кръжеше над нащърбения планински масив и Мърсър оглеждаше за каквото и да е, дори най-малък знак. Всички хребети и склонове изглеждаха еднакви. Нямаше дори място, което да определят за ориентир, нищо, което да им помогне в издирването. Не беше сигурен за какво точно трябва да гледа, за да разбере, че е то, ако го види. Нямаше нищо, което да привлича интереса, и той започна да се обезсърчава, дори да си мисли, че цялото това пътуване е колосална загуба на време.

Все пак реши, че ще е най-добре да се върнат на пресечната точка и да започнат оттам. И тъкмо да потупа Бук по рамото, за да му го каже, нещо долу привлече вниманието му. Беше цепнатина в един от планинските склонове, в началото на тесен каньон. Единственият начин да бъде забелязана бе ако човек застане в подножието ѝ или се намира в небето, както бяха те сега.

Той я посочи на Сайкс.

— Виждаш ли върха на онази покрита със сняг планина, която прилича на пипала на октопод? Погледни под нея и вдясно. Към тясната долина. На какво ти прилича онова, където се срещат двете заоблени части?

— На цепка на задник — отвърна Сайкс ухилено, след като и той забеляза аномалията.

— Помниш ли какво ти казах за бележките на Дилман? Че мострата идвала от „ануса на Земята“. Обзалагам се на каса уиски, че е имал предвид онова ждрело между склоновете.

Букър кимна.

— Ама и вие геолозите имате доста странно чувство за хумор.

— Така е. Това е нашето място.

Сайкс каза на Ахмад и пилотът огледа района за подходящо място за кацане. Имаха късмет, защото на няколко мили встрани на един от склоновете забелязаха равна естествена площадка. Афганистанецът ги откара там и Букър въведе новата им дестинация в джипиеса.

Ахмад приближи зоната за кацане толкова стремително, сякаш смяташе само да прелети над нея, и закова вертолета в последната секунда, изправяйки носа му, сякаш е кон, комуто са дръпнали юздите. Беше майсторска тактическа маневра, но наемниците не си губиха времето да го поздравят. Наскачаха от вертолета и се втурнаха към багажния отсек да си приберат вещите. След броени секунди вертолетът набра височина и ги скри в облак от прахоляк.

Когато облакът се разнесе, четиримата наемници лежаха проснати на земята и оглеждаха района и близките хълмове за признаци на живот. Мърсър също бе залегнал в очакване Сайкс да даде команда, че всичко е чисто. Равномерното бумтене на отдалечаващия се вертолет постепенно заглъхна и бившите командоси от Делта останаха сами.

Въпреки че не бяха забелязали нищо подозрително не се надигнаха, за да се очертаят на фона на небето, а се движеха приведени по склона. Тези планини бяха сред най-сеизмично активните на света и нищо около тях не изглеждаше да е било изложено достатъчно дълго на капризите на времето. Камъните бяха натрошени и заострени, като естествени ножове, които можеха да нарежат незащитената кожа. От цялата екипировка, която му бе дал Букър, Мърсър бе най-благодарен за бойните кевларени ръкавици. Пистолетът му беше в кобура, но Сайкс и хората му оглеждаха терена през мерниците на автоматите си, които въртяха в полукръг, без да пропускат и най-малката подробност. Сайкс водеше, останалите се движеха на дистанция от петнайсетина крачки. Разпръскваха се и се събираха отново, когато теренът го налагаше.

През първата част от придвижването им през планината трябваше да се спускат по стръмен склон и това се превърна в почти неконтролируемо пързаляне. Дребни камъчета изхвърчаха изпод обувките им и постепенно се превръщаха в малки лавини. Едва когато стигнаха до твърда скала към средата на склона успяха да си възвърнат целенасоченото движение.

Да се отправят към долината би било истинско самоубийство в страна като Афганистан. Откриха една стара животинска пътека по средата на хълма и поеха паралелно на хребета, приближавайки се към целта. Въздухът беше студен и влажен, от време на време навлизаха в мъгливи облаци, достатъчно гъсти, за да наподобяват ситен ръмеж.

Пътеката скоро се изгуби и трябваше отново да поемат през камънаците, открити за отсрещния склон на планината и за всеки, залегнал там със снайперова пушка. Докъдето им стигаше погледът местността изглеждаше безжизнена и необитаема. Но Мърсър знаеше, че един умел снайперист може да се прикрие дори на толкова негостоприемно място и да се спотайва в скривалището си дни наред. Питаше се дали би усетил, ако някой го гледа, и трябваше да признае, че не е сигурен. Започна да върви малко по-бързо и да се привежда повече.

Отне им час да приближат на миля от целта. Сайкс даде знак за почивка и нареди на Сънливко да заеме позиция малко по-нагоре със снайпера. Мърсър лапна още няколко обезболяващи и ги поля обилно с вода. Дишаше доста тежко в разредения въздух, но не смяташе, че засега има симптоми на височинна болест. Не усещаше промени в зрението, не го болеше глава, нито му се гадеше. Напротив, дори се чувстваше по-добре, отколкото в съботна утрин след нощ с Хари в бара.

Снайперистът се върна след петнайсет минути. Мъжете бяха залегнали зад една ниска канара, обрасла с шубраци.

— До долината има още път — съобщи той, докато оставяше оръжието до себе си. — Но може да имаме проблем. Чух звънчета.

Сърдитко изруга.

— Какво означава това? — попита Мърсър, макар вече да се досещаше.

— Кози — отвърна Сънливко. — Местните окачват какви ли не джунджурии на вратовете им, включително звънчета.

— И червило — пошегува се Кихавко. — Не забравяй червилото.

— Значи директният подход отпада — реши Сайкс; предполагаше, че козите и пастирите ще се придържат към ниската част на планината, където бе растителността. — Ще се изкачим на хребета и ще заобиколим до долината. И без това нашата цел е там.

Отне им още час бавно придвижване. Бяха наострили всичките си сетива. Повече не чуха звънчетата и решиха, че опасността е отминала. Но изникна нов проблем — спуснаха се черни облаци, натежали от дъжд. Ако бурята се разразеше преди мисията да приключи, Ахмад нямаше да може да се върне, докато не се оправи времето, а никой не се радваше на идеята да прекарат една нощ на открито.

Мърсър завърза кърпата си по-стегнато, за да се прикрие от усилващия се дъжд. От двайсет минути беше започнал да покашля и Сайкс го поглеждаше с нарастващо безпокойство. И двамата знаеха до какво може да доведе това. Освен това трябваше да признае, че тиленолът вече не потискаше така успешно главоболието и напрежението в синусите.

Дишаше малко по-шумно от другите, като задъхано куче в горещ ден.

— Забави малко, човече — посъветва го Сърдитко. — Опитай се да дишаш по-дълбоко и равномерно. Ето така. Дълбоко и равномерно. Дай на дробовете си време да абсорбират кислорода, който вече си поел, вместо да се мъчиш да вкараш още.

След около минута Мърсър почувства, че напрежението в диафрагмата му отслабва, както и стягането в слепоочията.

— Благодаря — изхриптя той.

— Няма за какво, братле.

Продължиха. Долината в началото бе широка, но бързо се стесняваше, а склоновете ѝ ставаха все по-стръмни. Мърсър помнеше от наблюденията си от вертолета, че ще се разшири отново като полукръгла купа точно преди цепнатината между двата заоблени хълма, които бяха оприличили на човешки задник. Предполагаше, че местните пастири използват вдлъбнатината, за да се прикриват от неблагоприятното време. Засега не чуваха звънчетата, нито бяха доловили миризмата на запален огън във влажния въздух, но Мърсър трябваше да признае, че е крайно изтощително постоянно да си нащрек за подобни признаци. Наемниците, които го охраняваха, можеха да издържат дни наред, когато излизаха на бойни патрули, но той щеше да рухне най-много след два часа. Винаги се бе възхищавал на Сайкс и хора като него, но преживяното сега издигна възхищението му на нова висота.

Черните облаци преминаха над тях, без да освободят товара си. Външната риза на Мърсър, макар и набрала влага, продължаваше да го топли, както бяха правили подобни дрехи в продължение на стотици години из тези сурови планини. Стигнаха началото на каньона. Оттук нататък склоновете бяха почти отвесни и потънали в сенки. Бяха безжизнени, ако се изключеха редки снопчета жилава трева и обитаващите цепнатините птици.

Мърсър и Сайкс се скриха зад една скална плоча, откъртила се от урвата преди хиляди, дори може би милиони години, докато останалите мъже ги прикриваха, и се заеха да изучават терена под тях, търсейки входа на пещерата, която Майкъл Дилман бе кръстил „ануса на света“. Отблизо заоблените хълмове пред тях приличаха още повече на гигантски вкаменен задник. Беше малко плосък и обрасъл с трева и Мърсър реши, че трябва да е мъжки, тъй като му липсваха примамливите извивки на женския. И точно там, където трябваше да се намира и при хората, той съзря тъмния вход на пещера, без съмнение вдъхновил Майкъл Дилман за неговото анатомично сравнение.

— Проклет да съм — рече Сайкс, който също бе забелязал високото почти два метра отвърстие. — И сега какво, ще напъхаме тялото ти в предпазен чувал и ще те тикнем вътре?

— О, престани най-после с тъпите си коментари.

Цепнатината бе на десетина метра над дъното на долината и Мърсър си даде сметка, че няма как да се изкатери лесно до нея. Освен това не биваше да забравя, че силите му бързо се топяха в разредения въздух. Имаше едно равно плато на петдесетина крачки над и вдясно от входа на пещерата и до него водеше една от козите пътеки. Оттам би могъл да се спусне по въже до входа, докато останалите го прикриват. Сподели плана си със Сайкс и след няколко минути на внимателно изучаване на терена бившият офицер от Делта даде съгласието си.

Пътеката бе толкова тясна, че трябваше да поставят крак пред крак и да вървят извърнали рамене настрани, но склонът не бе непреодолимо стръмен и скоро се озоваха на двайсетина метра над дъното на долината и на половината от това разстояние над входа на пещерата. Каменен чукан, пречупен наполовина и стърчащ над пропастта, бе подходящо място да завържат въжето, по което смяташе да се спусне Мърсър.

Сайкс и Сънливко му помогнаха с въжето, докато Сърдитко оглеждаше района през визьора на пушката, а Кихавко правеше същото през мерника на автомата си. Имаше още няколко скални отломъци, зад които можеха да се прикрият, но иначе мястото си оставаше неподходящо от тактическа гледна точка и се налагаше да вземат някои противоснайперови мерки.

Докато Букър размотаваше въжето, Мърсър отвори раницата и извади резервните пълнители, манерките с вода, пакетите неприкосновен запас и останалото снаряжение, тъй като смяташе да носи със себе си само чук, щангата, торбички за образци и фенер.

— Не ми харесва тук — промърмори Сайкс, докато проверяваше здраво ли е завързано въжето. — Слизай долу, върши си бързо работата и се връщай. Мястото е твърде открито. Ясно?

— Как казвате вие, момчета? Давай? — попита Мърсър.

— Давай — отвърна тихо Сайкс. Мърсър се покатери върху импровизираната барикада и започна да се спуска покрай стената.

Напрежението в ръцете и раменете почти веднага го накара да се закашля, но той успя да се овладее и се съсредоточи върху захвата за въжето. Беше студено и влажно и скалата бе хлъзгава и несигурна. Усещаше напрежение и в коремните мускули, които се бяха свили на твърди възли, и скоро това пробуди първата вълна на предизвиканото от височината усещане за гадене. Мъжете отгоре се стараеха въжето да не му се пречка, докато се спускаше надолу по дясната страна на скалното образувание. Планината изглеждаше доста млада в геологически план и ерозията все още не бе загладила повърхността ѝ, така че Мърсър намираше достатъчно места да се захваща и да се подпира с крак, ала основният проблем оставаше изтощеното му от усилие и недостиг на въздух тяло.

Като минен спасител Мърсър, естествено, беше опитен катерач, въпреки че този спорт никога не го бе привличал. Движеше се уверено и сигурно, с безупречна техника, като спазваше всички изисквания за безопасност. Пръстите му бяха измръзнали, но не безчувствени, и кракът му само веднъж се подхлъзна на малка издатина, когато рискува да отпусне върху нея част от тежестта си. Тъй като стената бе издадена, той не можеше да види дъното под себе си, което не беше проблем, докато вятърът не започна да се усилва. Първият порив бе толкова рязък и неочакван, че едва не го откъсна от стената. Трябваше да се вкопчи в скалата, да запъне крака в пукнатините и да прилепи тялото си към стръмния масив, докато вятърът полагаше усилия да го запокити в бездната.

Като се бореше за всеки милиметър, Мърсър продължи да се смъква мъчително бавно надолу. От устата му се стичаше слюнка, примесена с кръв. Вероятно си беше прехапал езика, но сега не му бе до това.

След около минута вятърът отслабна и той използва затишието, за да се премести вляво, към входа на пещерата. Толкова високо в планината бе малко вероятно да срещнат хищници — снежните леопарди отдавна бяха рядкост из тези планини, но имаше някои доста едри птици, обитаващи Хиндукуш, и Мърсър не би искал точно сега да се изправи срещу подобен екземпляр.

На няколко метра над и встрани от пещерата спря, извади от джоба си камъчета, които бе събрал горе, и ги метна към входа. Две-три се удариха в стената и отлетяха надолу, но останалите попаднаха вътре. Разчиташе да стреснат и изплашат някоя птица или животно, спотайващо се там.

Приключи спускането и се озова пред входа. Подът бе осеян с кости на дребни животинчета, гризачи и птици, любима храна на по-едрите летящи хищници. Имаше и птичи курешки, повечето засъхнали. В началото пещерата бе широка и висока, но малко по-навътре таванът се снижаваше и стените се приближаваха една към друга. Мърсър откопча карабинката и завърза въжето за един камък, почти толкова голям, колкото онзи горе.

Само на десетина крачки навътре вече се наложи да пълзи на четири крака и да осветява с фенера непрогледния мрак отпред. Нямаше нищо особено в геологичен аспект — стената бе от гранит, целия напукан. Уповавайки се на опита си, Мърсър спокойно можеше да заключи, че при повишената сеизмична активност в този район до няколко хиляди години пещерата ще се затвори напълно.

На още двайсет крачки навътре бе принуден да смъкне раницата и да я тика пред себе си, както правеха командосите. Тук нямаше никакви други следи освен от хищните птици. Върху пясъчния под имаше различни отпечатъци, но не и от човешки крака. Това не му се понрави и Мърсър започна да изпитва първите признаци на съмнение. Досега идеята, че Дилман е посещавал тази пещера, се основаваше само на предположения. Можеше да са на много мили от търсеното място. Все пак той продължи напред, усещайки как покривът се снижава сантиметър по сантиметър, а стените се доближават. Колкото и внимателно да пълзеше, вдигаше прах, който предизвика нов пристъп на мъчителна кашлица, ала този път обкръжаващата го скала само подсилваше усещането за задушаване и увеличаваше болката в гърдите му. Всяка кашлица сега отнемаше усилието на цялото му тяло и колкото и да се опитваше, той не успяваше да успокои дишането си. За миг се разтревожи, че паниката ще надвие разума и че ще изгуби контрол. Помъчи се да се овладее, започна да поема бавно и равномерно въздух, като се стараеше да не мисли за тоновете камък над него и за прашинките, проникващи през ноздрите му. Нито за киселия вкус на кръвта в устата му.

Букър и хората му бяха останали на открития склон над пещерата, в една страна, където властваха талибаните, и разчитаха на него да приключи по-бързо с тази мисия, за да могат да си тръгнат. Отново си пое дълбоко дъх, постара се да го задържи и да накара мускулите на диафрагмата да се отпуснат. Остана така, докато пред очите му не изникнаха тъмни кръгове. Стори му се, че фенерчето всеки миг ще изгасне и ще го запокити в непрогледния мрак на афганистанската пещера. Когато дробовете му се изпразниха, си пое още един, нормален дъх и този път вече нямаше спазми. Въздухът все още бе изпълнен с прах, който дразнеше лигавицата на носа му и чегърташе неприятно гърлото, но не проникваше достатъчно дълбоко, за да събуди наново конвулсии по цялото му тяло.

Беше на двайсетина метра навътре в планината и тунелът бе съвсем тесен, но все още проходим. Тук вече нямаше следи и от животинки. Всъщност нямаше нищо, което да събуди надеждата му, че цялото това приключение не е напразно. Вместо да скърби за смъртта на Ейб Джейкъбс, както би постъпил един истински приятел, Мърсър бе превърнал кончината му в подтик да се отправи на опасно пътешествие, за да задоволи личното си желание за мъст. И ето го сега тук, дълбоко във вътрешностите на забравена от бога планина, насред едно от най-опасните места на Земята, излагайки на риск не само своя живот, но и живота на други. Както бе постъпвал много пъти преди, Мърсър бе свърнал рязко в неочаквана посока, когато животът му бе поднесъл тази поредна изненада, и бе стигнал на място, за което дори не знаеше със сигурност дали е правилното. Даде си сметка, че свитото гърло и парещите очи не се дължат само на прахоляка. Размърда се бавно и започна да пълзи назад към изхода. Светлината от фенерчето се плъзна по неравната стена и за миг нещо привлече вниманието му — неясно петно в периферията на зрението му. Разколебан, объркан, той запълзя отново напред и след малко забеляза на стената нещо, което приличаше на надпис, ала сякаш изрисуван с неуверена детска ръка. Трябваше да изминат няколко секунди преди да си даде сметка, че потъмнялата боя, използвана за надписа, е всъщност човешка кръв.

Там беше изписано МД.

14.

Майкъл Дилман. Това трябваше да означава. Мърсър огледа тавана на пещерата, който бе само на сантиметри над главата му, и забеляза едно място, където Дилман вероятно се бе ударил и си бе наранил темето.

Изведнъж всичките му съмнения се изпариха и той вече бе убеден, че е на правилен път — не пътят, който щеше да го отведе при мистериозните камъни, а този, в края на който щеше да отмъсти за Ейб Джейкъбс. Да поправи една несправедливост. Някой бе убил неговия приятел, вероятно заради това, което бе намерено в тази пещера, и Мърсър трябваше да отмъсти, независимо как щеше да свърши всичко това, или на каква цена.

Запълзя отново, с удвоени усилия, забравил за доскорошните затруднения в дишането. Навлизаше все по-навътре в тесния тунел, промушваше се през отвори, които едва позволяваха да преминат раменете му, разчиташе изцяло на опита си от предишни експедиции. След петнайсетина минути стените и таванът внезапно се отдръпнаха и той се озова в подземна кухина с размерите на малка стая. Таванът бе скосен под наклон, единият ъгъл на пещерата бе рухнал и там имаше купчина камъни с дупка над нея. Никаква светлина не проникваше тук, но Мърсър усещаше, че въздухът се издига към тавана, сякаш там има комин. Беше достатъчно студено да вижда парата от устата си.

Три други неща привлякоха вниманието му, докато плъзгаше светлия кръг на фенерчето из кухината. Първото бяха странните назъбени ивици, които се разпростираха от отвора в тавана и се спускаха по стените към пода. Изглеждаше така, сякаш някой е рисувал с въглен по сивкавия камък. Второто беше криптата в дъното на помещението. Беше с естествен произход, висока метър и широка половин, и изглежда, черните опушени дири свършваха при отвора ѝ. Последното, което задържа вниманието му, бе тялото.

Трупът очевидно бе много стар. Суха пергаментова кожа, изопната върху скелет, който сякаш се бе свил и смалил с времето. Мъртвецът седеше в поза за медитиране лотос, с положени на коленете китки и кръстосани нозе. Единствената странност бе, че макар трупът да бе вкочанен в тази поза, в действителност бе полегнал на една страна и главата се бе отделила от тялото. Мърсър не се съмняваше, че някога тялото е стърчало като страж пред входа на криптата и някой, най-вероятно Дилман, го е преместил или просто го е избутал встрани, без дори да помисли да го пренесе внимателно.

Вгледа се по-внимателно и забеляза, че в тялото има отвърстия с неравни краища и кожата около тях е по-тъмна, почти почерняла, сякаш е била обгорена. Погледна отново ивиците на тавана и стените, които се спускаха към криптата, и изведнъж разбра какво се е случило някога тук.

Насочи светлината към криптата. Беше празна. Такива естествени кухини се наричаха геод и Майкъл Дилман — поне според предположенията на Мърсър — бе извадил отвътре кристалите, някога облицовали стените. И сега криптата по-скоро наподобяваше пусти пчелни килийки, където преди много милиони години са се оформили и разраснали кристалите, за да достигнат накрая размерите на бананов грозд. Той си спомни восъчната хартия, която бяха намерили в кошчето на Ейб. Десетилетия наред нещо продълговато е било съхранявано вътре, почти с подобни размери. Вероятно някой от тези кристали. Що се отнася до втората част от загадката, какъвто и молекулен състав и атомна структура да имаха тези кристали, очевидно по някакъв начин взаимодействаха с обкръжаващите ги геомагнитни сили, превръщайки този геод в огромен гръмоотвод. Пещерата бе поразявана от светкавици толкова много пъти през тези милиони години, че от сътресението се бе напукал таванът, а вторичните електрически разряди бяха оставили неравни следи от изгаряне по тялото на будиста, пропълзял тук, за да умре. Вероятно на място, което са смятали за свещено.

Названието, което Дилман бе дал на камъка, вече придобиваше смисъл.

Всичко това дойде с още една тревожна мисъл. Майк Дилман бе плячкосал напълно криптата. Мърсър огледа всеки сантиметър от кухината, като извиваше мъчително тялото си — ала нямаше и следа от мостра 681.

Хората, населявали тези места, вероятно бяха забелязали, че в тази част на планината по-често удрят светкавици. Може би те бяха претърсили пещерата, ала видът на полуобгорения труп ги бе прогонил. Но после дошъл Дилман, опитен геолог, който, подобно на Мърсър, умеел да дава логични обяснения на странни събития. Досетил се, че под земята има нещо, което привлича необичайния брой светкавици, и дошъл да потърси причината. Мърсър не знаеше дали Дилман е взел всички кристали още първия път, или само няколко мостри, които е изследвал, а после, когато разбрал, че са особено ценни, се е върнал и за останалото. И в двата случая, помисли си той, докато за пореден път плъзгаше лъча по кухината, бе действал крайно педантично. Гаден копелдак. Мърсър вече започваше да се изпълва с неприязън към него. Беше закъснял с няколко десетилетия за откритието.

Светлината отново попадна върху трупа на отдавна издъхналия поклонник. Пещерата бе твърде тясна, за да е донесъл някой тялото му тук и да го е нагласил в тази поза, така че човечецът бе слязъл с ясната мисъл, че идва, за да срещне смъртта. Мърсър не познаваше добре будистките ритуали, но не мислеше, че самоубийство от подобен характер би било заклеймено както в исляма или християнството. Замисли се за духовния и физически път, изминат от този човек преди да стигне това място. Вероятно е видял, че върху планината падат светкавица след светкавица всеки път, когато в небето се разрази буря. Гледка, която е имала някакво по-възвишено значение за него — и той е слязъл долу, за да узнае защо се случва или за да избере това свещено място, утроба дълбоко в планината, за своя гробница. Навярно се е досетил, че кристалите са тези, които привличат небесния огън.

И какво би направил? Би останал да чака? Или е влязъл тук с надеждата и той да бъде поразен от светкавица?

— Искал си да си идеш от този свят в блясъка на славата, нали? — заговори Мърсър на катурнатия труп. — И за да си сигурен, че ще стане, обзалагам се, че…

Млъкна и се наведе над трупа. Надяваше се, че ще зърне в сгърчените пръсти късче от кристала, но пръстите бяха празни. Мърсър изруга, ала после му хрумна друга мисъл. Като се бореше с отвращението и надигащото се отново гадене, успя да смъкне надолу почти откачената челюст. Отвътре, като тъмни снежинки, изпаднаха изсъхнали късчета плът. Зъбите бяха съвсем халтави в гнездата си и няколко тупнаха на земята, докато Мърсър опипваше с пръст… и изведнъж докосна нещо, което бе затъкнато под езика, или поне под онова, което бе останало от него.

Когато измъкна ръка, все още преизпълнен с отвращение, в жълтеникавата светлина на фенерчето видя кристал с размерите на грахово зърно, който бе с цвета на топче от изсъхнала глина. В първия момент изпита разочарование. По някаква причина съкровищата трябваше да блестят и да радват окото и той бе очаквал нещо магично и вълнуващо, нещо с пламъка на диаманта, загадъчността на рубина или страховитата очарователност на изумруда. А този камък би накарал дори най-матовия кварц да изглежда великолепен.

Сега вече не се съмняваше, че първия път Дилман е взел съвсем малък къс от кристала и едва втория го е отнесъл всичкия. Вероятно по заповед и със знанието на Хърбърт Хувър.

Докато разглеждаше непретенциозното късче, също така реши, че мостра 681, заради която бе умрял Ейб, е била от първия поход до планината. Тогава оставаше открит въпросът каква е била съдбата на лъвския пай от кристали, за които Дилман се бе върнал.

— По дяволите — изруга той и гласът му отекна глух в подземието. Беше дошъл да намери решение на една загадка, а се бе изправил пред друга, и то такава, която може би нямаше отговор, тъй като следите от нея отдавна бяха изстинали и мъртви като мумията, която лежеше извърната към него. Мърсър се наведе и я изправи, за да не посреща вечността с щръкнал нагоре задник, след което извади водонепроницаемата цифрова камера от раницата си. Използва две сребристи доларови монети като маркери: едната постави на пода, а втората залепи с дъвка на стената на геода. След това направи почти двеста снимки. Имаше едно студио във Вашингтон, което щеше да изработи триизмерна възстановка на криптата, като слепи неговите снимки и ги екстраполира до точния обем. По такъв начин можеше да определи какво количество кристали е извлякъл Дилман.

На първо време обаче задачата бе да прекара намерения образец през поредица тестове. Пусна мътното топче в найлонова торбичка и я залепи. Прибра я във втора, затвори херметично и нея и сетне я пъхна в трета, преди да я постави в един от джобовете с цип на якето.

Излезе по пътя, по който бе влязъл — пълзеше като командос сантиметри след сантиметри през прахоляка. Първоначалният изблик на адреналин се бе уталожил отдавна. Усещаше болезнени пулсации в слепоочията, устата му сякаш бе натъпкана с памук. На светлината на фенерчето не можеше да определи доколко е засегнато зрението му, но ако се съдеше по напрежението в очите, скоро можеше да започне да отслабва. И беше изтощен до смърт. Знаеше, че ако спре дори за миг, за да си почине на пода на пещерата, ще заспи… и едва ли ще се събуди.

Мисълта, че когато излезе навън, ще трябва да се катери обратно, го потискаше повече от всичко.

Когато пещерата се разшири достатъчно, за да може да се изправи, изключи фенерчето. Навън небето бе все така сумрачно, а над долината продължаваха да се събират облаци. Мърсър чу далечния тътен на гръмотевица и неволно докосна камъка в джоба си. Зачуди се дали наистина е в състояние да привлича светкавиците.

Закачи се с карабинката за въжето и дръпна веднъж силно, за да даде знак на хората горе, че се връща. Веднага получи същия отговор. Погледна циферблата на верния си тагхойер, с който не се разделяше от двайсет години, и установи, че е прекарал в пещерата четирийсет минути. Сайкс сигурно вече губеше търпение.

Започна да се катери, сигурен, че хората на склона ще придърпват въжето, за да му помагат и да не позволяват да се оплита в него.

Отекна нова гръмотевица, но звукът ѝ бе някак рязък и придружен от силно сътресение на въздуха. Изведнъж Мърсър чу вика на Сайкс:

— Ето ги! Идват!

Не беше гръмотевица, а зловещият трясък на мина, изстреляна някъде откъм долината.

Мърсър се завъртя на въжето и забеляза малко облаче да се разсейва на няколкостотин метра встрани. Този моментен рефлекс — да открие източника на заплахата — му коства обаче подхлъзване по скалата. Внезапно тялото му полетя надолу и увисна рязко на края на въжето, като махало, достигнало най-далечната си точка. Всичко това стана толкова бързо, че той едва успя да изпружи крака, за да не се блъсне в скалата. Отгоре, откъм хората на Сайкс, се чу яростният отговор на минохвъргачния обстрел. Бойците изливаха цели потоци олово към долината, ала въпреки това и втора мина описа парабола и се взриви вдясно и над отряда.

Мърсър стигна до края на дъгата, която описваше, и се понесе обратно; съзнаваше, че е лесна мишена на фона на откритата скала. Под него отекна нов изстрел на миномет, последван от характерното механично тракане на калашников. Забулени с черни кърпи бойци се надигнаха от прикритията си и откриха огън. При всеки изстрел от дулата на автоматите бликваше яркожълт пламък.

Още една мина се извиси във въздуха и този път тресна доста по-близо до целта. Следващата щеше да падне право в позицията на хората горе, на мястото, където бе вързано въжето на Мърсър.

Възвърнал сили от нахлулия в кръвта му адреналин, Мърсър се затича хоризонтално по скалата, гонен от жуженето на куршумите, сякаш го преследваше рояк оловни пчели. Усещаше как инерцията му постепенно намалява, докато въжето започва да го дърпа нагоре, и когато протегна ръка, пръстите му се плъзнаха по скалата, но не намериха място, за което да се заловят.

Мърсър се отблъсна назад и се завъртя като котка. Куршумите зачаткаха по мястото, където бе висял допреди миг. Отново пое обратния път по скалата. Мислеше си колко е лесно някой от куршумите да прекъсне въжето. Сайкс и хората му не спираха да отвръщат на огъня, но в долината имаше поне двайсет бойци и колкото и точни да бяха командосите, нямаше как да спрат напредването им.

Минометът изпука отново и този път американците нямаха друг избор, освен да изоставят позициите си. Мината най-вероятно щеше да попадне в целта си.

Мърсър бе принуден да се люшне отново назад, към отвора на пещерата. Изкрещя от усилие, съсредоточен върху това да се добере до относителната безопасност на кухината. Почти бе стигнал, когато над него избухна още една мина, точно на мястото, където Сайкс бе вързал въжето. Във въздуха се разлетяха каменни отломки.

Мърсър бе протегнал ръце напред като американски футболист преди атака. Беше набрал толкова силна инерция в почти главоломния си плонж, че успя да се вкопчи с една ръка за ръба на пещерата, после и с другата. Когато погледна нагоре обаче видя ужасяваща гледка. Тежкият поне петстотин килограма камък, който бе използвал за котва, се бе откъртил и се прекатурваше бавно през ръба, все още омотан от найлоновото въже. Мърсър разполагаше с броени секунди. Ръцете му бяха вкочанени от студ и надрани от катеренето, ала въпреки това той вкопчи пръсти в стоманената карабинка на колана си. Канарата, търкаляща се надолу по склона, щеше да го отнесе право към дъното на клисурата и да го размаже. Карабинката изщрака и отхвърча от ръцете му, дръпната от прелитащия край него огромен камък, който повлече въжето заедно с ръкавицата му.

Мърсър се претърколи в пещерата. Задъхан, с бясно пулсиращо сърце, той бе получил такава адреналинова инжекция, че почти щеше да се разсмее на невероятното си спасение. Ако се беше забавил частица от секундата, сега щеше да е на дъното на клисурата.

Около него продължаваха да свистят и рикошират куршуми, някои се удряха в стените на пещерата и отлитаха навътре. Едва сега той се сети, че наличието на миномет говори за добре подготвена засада. Бяха го изчакали да се покаже от пещерата преди да започнат атаката. Само благодарение на бързата реакция на Сайкс и прикриващия огън на командосите бе успял да се добере до укритието си. Предполагаше, че командосите ще се изкачат нагоре, за да заемат по-добра позиция за отбрана, но големият брой нападатели подсказваше, че рано или късно ще трябва да се оттеглят.

А това означаваше, че ще остане сам. Афганистанците знаеха къде се крие. Тези планинци умееха да дебнат и чакат, ако е нужно дори с години. Мърсър си даваше сметка, че шансовете му да се спусне невредим долу са нулеви и че ако не намери бързо изход от положението, ще намери смъртта си в това забравено от всички място на планетата. Анусът на Земята — колко добре казано.

Сега вече наистина мразеше Майкъл Дилман.

Пропълзя навътре в пещерата, като изостави раницата си при входа. Постепенно звънтенето на блъскащите се в скалата куршуми утихна, спря и тътнежът на миномета. Талибаните, наркотрафикантите или каквито и да бяха нападателите, вероятно не виждаха цели, по които да се упражняват в стрелба. Той клекна и продължи да се придвижва напред, после, когато таванът се снижи, запълзя. Подмина мястото, където Дилман си бе ударил главата. Стомахът му отново се бе свил на топка. Виждаше като във фуния, затворен в сивкава тръба. При второто си преминаване през тунела обаче забеляза, че тук също са падали мълнии, защото по стените имаше черни дири, които се простираха навътре, към камерата на геода.

Този път успя да се добере до криптата по-бързо и се насочи право към рухналия участък, поддал след безброй години на сипещи се от небето мълнии. Отново усети ледения полъх на нахлуващия през отвора планински въздух.

Изкачването щеше да е трудно, но поне в началото имаше достатъчно място, за да може да се закрепва. Той се покатери върху купчината камъни, някои от които бяха с големината на автомобил, пресегна се и намери пипнешком една цепнатина, за която да се залови. Придърпа се нагоре и повдигна крака в търсене на опора. Подхлъзна се, увисна за момент и отново задрапа навътре в комина.

От време на време проходът, прокопан от безбройните удари на светкавиците, ставаше толкова извит и усукан, че трябваше да се върти в него, за да може да продължи. На други места коминът се стесняваше и Мърсър имаше чувството, че ще си изкълчи рамото от напъните да се промуши. Ако имаше поне нещо добро, това бе свежият въздух, колкото повече се изкачваше, и макар да не съдържаше допълнително кислород, все пак му даваше известни сили.

Мърсър бе в състояние да надмогне болката от изтерзаните си мускули. Под него дребни откъртени от стените камъчета трополяха и се сипеха в кухината.

Когато най-сетне забеляза дневна светлина, не повярва на очите си. Беше сигурен, че изкачването му ще отнеме много повече време, ала фактите говореха друго. Небето бе все така мрачно, но никога не му се бе струвало толкова хубаво. Той се напъна да преодолее тези последни метри и да се измъкне от каменните обятия на планината.

Малко по-късно ентусиазмът му се изпари. Сякаш съдбата бе запазила за накрая най-зловещия си удар. Над него горният край на комина се стесняваше до дупка, по-малка от главата му. Котка би могла да се пъхне през нея, или може би малко дете, но нямаше начин мъж с неговите размери да се измъкне на повърхността.

Мърсър си пое дълбоко въздух и когато погледна отново, забеляза пукнатина в единия край на отвора. Подпря с рамо скалния похлупак и усети как под него отново руква ручей от камъчета. Скалата бе проядена от ерозия и бе станала ронлива като пясък. Мърсър се повдигна на пръсти и този път над него се изтърколиха няколко по-едри камъка и той успя да пъхне ръка през отвора и дори част от рамото си.

В този момент видя някой да притичва наблизо и да се прикрива зад шубрака. Не знаеше дали е враг, или приятел. Мъжът беше въоръжен, но беше невъзможно да се различи в мрака дали носи калашников, или американски автомат с правоъгълен пълнител. Докато наблюдаваше непознатия, Мърсър установи, че той всъщност се прокрадва зад друг човек, който се бе обърнал по такъв начин, че не виждаше човека, който го дебнеше. Разполагаше само с няколко секунди, за да предприеме нещо, ала не знаеше какво. Би могъл да спаси някой от своите — или да го издаде. Прибра ръката си през дупката и напипа пистолета в кобура. Извади го, вдигна предпазителя и измъкна ръка на повърхността.

По-далечната фигура не помръдваше. Преследвачът я доближаваше отстрани. Мърсър реши, че ще е най-добре да произведе предупредителен изстрел с надеждата, че който и да е неговият човек, ще е с по-бързи рефлекси от афганистанеца.

Внезапно болката в главата му се усили, но след като отмина, зрението му се проясни. Той видя, че преследвачът изважда нож и че лицето на жертвата му е твърде черно, за да е само от сянката.

Вдигна пистолета и пусна един куршум в шията на талибана. Секунди след като отекна изстрелът въздухът се изпълни със смъртоносен хор от автоматични откоси.

Сайкс се завъртя, без да е видял Мърсър, който се бе подал до кръста от дупката, но вероятно забеляза преследвача си, защото вдигна оръжието си и изстреля кратък откос, преди да залегне зад камъните. Трасиращите куршуми оставиха ярки дири в мъглата.

Осъзнал, че отново, както и на скалата, се е превърнал в мишена за врага, Мърсър започна трескаво да се измъква. Изрита с крака последните камъни, изтръгна се от каменния си затвор и в този момент целият похлупак се разцепи на парчета и рухна долу. Ако не се беше уловил за жилавите клони на близкия храсталак, лавината от камъни щеше да го повлече обратно към дъното на комина.

Озова се във вдлъбнатина, обрасла с храсти, откъдето преди малко вероятно бе изпълзял афганистанецът.

На двайсетина крачки по-нататък лежеше човек, оглеждащ околността през визьора на пушката си. Сведе дулото, когато забеляза, че в храстите е залегнал изцапаният и покрит с пръст Мърсър, изникнал по някакъв невъобразим начин насред планината като изпълзяло от гроба зомби.

Този път Сайкс също го забеляза и му махна с ръка, после откри прикриващ огън, за да може Мърсър да притича между канарите. Мърсър не се поколеба: даваше си сметка, че не бива да пропуска тази възможност, ала зрението му бе толкова влошено, че се спъна в един корен и тупна на земята още след първите няколко крачки. Наложи се Сайкс да изтича до него и да го повлече със себе си, уловил го за колана.

— Някой ден ще трябва да ми обясниш как се озова тук — каза задъхано той.

Мърсър видя, че останалите войници са налягали наоколо, така че да се прикриват един друг, макар че не можеше да определи в тъмнината кой кое от Седемте джуджета на Сайкс е.

Преви се от внезапен пристъп на кашлица, който го остави разтреперан и пребледнял, със стичаща се от устата слюнка.

— Просто ударих джакпота. Каква е обстановката?

— Обкръжени сме от трийсетина талибани — отвърна Сайкс, докато се оглеждаше за движение в полумрака. Валеше ситен дъжд, който падаше косо заради постоянния напор на вятъра. — Извадихме късмет, че минометът им не уцели позицията ни, докато бяхме още там, иначе щеше да ни помете като мухи.

— Вертолетът?

— Във въздуха е, но тук е твърде напечено, за да се приближи. Ще трябва да се измъкнем от обкръжението и да си плюем на петите.

Мърсър понечи да обясни, че не е в състояние да пробяга и сто метра, ала в този момент само на петдесетина метра от тях блесна светкавица, последвана от оглушителен гръм, и едно от сгърбушените дървета на склона лумна като факла. Въздухът се изпълни с резкия мирис на озон, иззад дървото се показа войник, стиснал калашников, с димяща дупка на гърба на якето, сочеща мястото, където го бе ударила мълнията. Кървавото парче месо, останало от ръката му, бе точката, откъдето бе излязла. Афганистанецът падна мъртъв на земята още преди американецът да се прицели.

След секунди нова светкавица разцепи небето и удари малко по-далече, но образува топка от кипяща плазма, която заподскача по земята. Топката удари друго дърво и го превърна във фонтан от горящи иглички.

Мърсър се сети какво става. Знаеше, че има само броени секунди, за да открие решение, иначе рискуваше да убие всички около себе си. В същия миг си спомни за месинговата кутия в опустошеното подземие на Лейстъровата мина, което учените бяха използвали за лаборатория. Затършува из джобовете си и извика на Сайкс:

— Дай ми пълнител за автомат!

След толкова много тътнежи Букър Сайкс бе изгубил донякъде слуха си, ала можеше да чете по устните. Измъкна пълнител от паласката на гърдите си и го хвърли на Мърсър, без да си задава въпроса за какво може да му е притрябвал, след като няма автомат.

Мърсър улови пълнителя и почна да изтиква с палец патроните един по един. Талибанските бойци се възстановиха от първоначалния си шок, след като край тях бяха паднали почти едновременно две мълнии, едната убила другаря им, и подновиха огъня.

Веднага щом изхвърли и последния патрон от пълнителя Мърсър измъкна пакет с бинт от джоба си и го разкъса със зъби. Събра няколко гилзи и ги хвърли върху бинта. Добави кристалното топче и постави отгоре още месингови гилзи. След това направи вързоп, като внимаваше кристалът да е напълно покрит от гилзите.

Механизмът бе съвсем прост. Мърсър не знаеше единствено дали физичните принципи ще са същите. Беше конструирал Фарадеева клетка около кристалния къс, за да неутрализира действието на причудливия електрически потенциал. На теория електропроводимостта на цинка и медта в месинговите гилзи би трябвало да изолира кристала от светкавиците, които, изглежда, го търсеха, или поне да превърне дърветата наоколо в по-примамлива цел. Ейб бе използвал за своята мостра месингова кутия с панти. Вероятно бе захвърлил восъчната хартия преди да излезе от кабинета си и да се отправи на своето последно пътуване към Минесота.

С помощта на хирургичен конец от същия пакет Мърсър прихвана здраво вързопчето и го напъха в джоба на ризата си.

Нова светкавица удари достатъчно близо, за да наелектризира космите по тялото му и да го накара да се почувства сякаш по кожата му пълзят насекоми. Последвалият гръм се оказа твърде оглушителен за един от афганските войници и той изскочи иззад укритието си и се затича по пътеката към долината. Оставиха го да избяга.

— Добре ли си? — извика Сайкс над общия грохот.

Мърсър кимна. Нямаше избор. Колкото и ужасно да се чувстваше, не можеше да се предаде. Не и сега, когато бе толкова близо. Сайкс даде знак на останалите и те откриха масиран огън по приближаващите се талибани. Самият Сайкс сграбчи Мърсър за ръката и го задърпа назад, все по-далече от долината. Секунди по-късно останалите ги последваха, като спираха на всеки няколко крачки, за да осигурят прикриващ огън и да забавят настъплението на талибаните — за да могат Букър и неговия човек да напуснат опасната зона.

Мърсър имаше чувството, че в гърдите му се е разгорял истински пожар; дори не бе забелязал, че по брадичката му се стича слюнка. Краката му трепереха от изтощение и ако Бук не го прикрепяше, сигурно щеше да падне. Бук го бе стиснал здраво под мишницата и почти го влачеше. Грохотът на стрелбата зад тях взе да утихва, изглежда, бе намаляла и заплахата от някоя смъртоносна светкавица, тъй като електрическите разряди сега се прехвърлиха на безопасна височина между облаците.

Продължиха напред приведени, търсеха прикритието на дървета и големи камъни. Трябваше да открият място, където Ахмад да приземи вертолета и да го задържи достатъчно, за да се качат, а това означаваше, че ще им е нужна известна дистанция от преследвачите. Но талибаните не подсказваха с нищо, че са готови да се откажат. Бяха подушили кръвта като хищници и сега, когато американците отстъпваха, щяха да ги преследват докрай.

Вързопът с гилзите в джоба на Мърсър подскачаше при всяка крачка. Сайкс поемаше все повече от тежестта му и вече забавяха крачка. Тялото на Мърсър не можеше да получи достатъчно количество кислород, за да продължава да функционира, и той можеше само да се чуди откъде бе намерил сили да се спусне в пещерата, още повече да се измъкне след това от нея. Ала краят идваше бързо. Мускулите му се нуждаеха от обогатена с кислород кръв, за да функционират, дробовете не можеха да доставят това, което се искаше от тях.

Изведнъж се озоваха извън района на бурята и над тях се ширна чисто небе. Мърсър видя, че тичат към една скална издатина, зад която имаше отвесна пропаст, спускаща се от три страни на няколкостотин крачки. Бяха се озовали в капан. Затова значи афганистанците не полагаха усилия да ги застигнат. Бяха подкарали жертвите си към мястото, където възнамеряваха да ги довършат, да ги покосят с дъжд от смъртоносно олово.

Ахмад вероятно бе чакал точно този момент, защото внезапно се появи над един хълм на няколко мили от тях и се насочи към единственото място, където можеше да кацне. Сайкс знаеше, че не са успели да си осигурят сигурна преднина и че е достатъчен един точен изстрел с гранатомет, за да свалят вертолета. Огледа се. Тримата командоси тъкмо се бяха появили иззад завесата на бурята. Сънливко, изглежда, беше ранен, защото Кихавчо го подкрепяше, а Сърдитко бе преметнал през рамо пушката си, след като бе свършил мунициите, и стреляше по все още невидимия противник с пистолета си.

Между тримата командоси и талибаните имаше трийсетина метра и Ахмад знаеше, че не може да се надява на повече. Беше задържал вертолета скрит зад планинския хребет и ниските дървета, докато се бе озъртал за своите другари. Показа се в мига, когато прецени, че е дошло време да им помогне, и веднага щом колесникът мина над короните на дърветата, изпразни ракетните гнезда на установката от дясната страна. Десетина неуправляеми ракети, източени и заострени като стрели, профучаха само на няколко метра над главите на командосите и паднаха пред настъпващите талибани. Сътресението от взрива повали тримата американци, но огнената стена и ударната вълна покосиха почти половината от преследвачите им.

Скрити зад завесата на опустошението, останалите афганистанци побягнаха, без да знаят, че вертолетът е изстрелял целия си боезапас.

Командосите побързаха да се изправят и хукнаха към вертолета, който се спускаше с рев към земята. Перките му вдигнаха облаци прах, които се конкурираха със завесата от ракетната експлозия. Сайкс почти пренесе Мърсър последните двайсетина крачки, метна го във вертолета и замаха на хората си да побързат. Кихавчо хвърли ранения Сънливко на пода до Мърсър и Бук изкрещя на Ахмад да излита още докато Сърдитко, последният от тримата, се пъхаше през вратата.

Отне им само няколко секунди. Ахмад вдигна вертолета във въздуха и веднага щом колелата му прелетяха над скалния ръб го спусна към долината, за да се отдалечи колкото се може по-бързо от района на бойните действия.

Сайкс дръпна една бутилка с кислород от статива зад пилотското кресло, нагласи маската на лицето на Мърсър и завъртя вентила докрай. Съвсем скоро Мърсър започна да усеща благоприятния ѝ ефект. Гърдите му все още се раздуваха мъчително и чувстваше черепа си сякаш всеки миг ще се разцепи, но вече не беше толкова зле. Само още минута и вече беше сигурен, че няма да прекрачи прага на смъртта… не и днес. Остана само усещане като от най-лошия махмурлук в живота му.

Сайкс бе насочил вниманието си към ранения. Командосът бе получил куршум в бедрото и макар да нямаше засегната артерия, щеше да е нужна операция, за да го извадят. Превързаха ранения и го натъпкаха с морфин въпреки протестите му. Едва след като се успокои, че всичко е наред, Бук погледна Мърсър и попита:

— Каква беше тая магия със светкавиците?

— Проклет да съм, ако знам — отвърна Мърсър и свали маската. — Никога не бях виждал нещо подобно, но мисля, че точно заради този феномен е цялата история.

15.

Ролан Д’Авежан се качи на подиума под нарастващите аплодисменти. Не беше изненадан, тъй като присъстващите бяха добронамерени към него, ала когато знаеш, че хората срещу теб откликват на думите ти, речта обикновено върви по-гладко.

— Мерси, мерси — каза той в микрофона, за да успокои ентусиазма на зрителите, които надхвърляха двеста души. — Много ви благодаря. За мен е чест да съм тук днес, въпреки че ми коства пет милиона долара да кажа само няколко думи. — Тълпата избухна в смях от шегата му, но повечето знаеха, че е истина. На триножник непосредствено до катедрата бе поставено уголемено копие на чека, който току-що бе връчил на президента на Земната лига.

— Ще призная, че аз съм този, който би трябвало да ви аплодира. Вие сте на фронтовата линия на климатичната война, тъкмо вие се борите с апатията на хората, които не виждат пред какви рискове е изправена планетата ни. И, което е още по-важно, воювате срещу противници, финансирани от компании, забогатели от продажбата на органични горива, поставящи лесната печалба над опасността от непоправимо унищожаване на околната среда.

Тази забележка предизвика негодуващи възклицания и съскане, сякаш беше нямо кино и току-що на екрана се бе появил мустакатият злодей. Бяха като добронамерени и наивни деца.

Д’Авежан продължи:

— Въпреки положените от вас усилия въглеродът в нашата атмосфера продължава да се увеличава. — Би предпочел малко по-научния термин „въглеродно замърсяване“, но проучванията сочеха, че информираната част от аудиторията го намира за малко префърцунен, въпреки че като пропускаше да спомене „двуокис“ подсилваше внушението за нещо мръсно. — Тревожният сигнал бе подаден още в началото на осемдесетте, но както знаем не бе направено нищо, за да се спре парниковият ефект. И докато доскоро заплахата си оставаше в далечното бъдеще, сега вече знаем, че ужасите на това бъдеще чукат на вратата. Сигурно малцина от вас не са чули за загиналите от ужасната горещина през 2003-та. Само Франция даде петнайсет хиляди жертви, повечето от тях възрастни хора. Или за убийственото лято на 2010-а, което покоси петнайсет хиляди руснаци. Това са едва първите жертви на глобалното затопляне, но няма да са последните, когато подобни екстремни явления се превърнат в ежедневие.

— Морското равнище продължава да се покачва и скоро тихоокеанските островни държави ще изчезнат под вълните и това ще добави милиони нови климатични бежанци — продължи той. — И щом Съединените щати, най-богатата страна на света, не можаха да спрат Катрина или супербурята Канди от разрушителните им въздействия върху собственост и население, какви шансове имаха Филипините с тайфуна Хаян, който отнесе хиляди невинни жертви в океана? Броят на загиналите непрестанно расте, дами и господа, не след десет и петнайсет години, а сега. Полярните шапки се топят. Древни глетчери из целия свят се смаляват и учените обсъждат възможността за гигантско разпукване на ледената покривка на Антарктида. И докато термометрите неумолимо скачат нагоре, топлината може да предизвика отделянето на нови подсилващи парниковия ефект газове, затворени под замръзналите мочурливи тундри на Русия, Аляска и Северна Канада.

Спря. Беше ги разходил из страната на опустошенията, на мрачното и безперспективно бъдеще. Макар и добре познато и дори изтъркано, нещо повече, в преобладаващата си част изплетено от недоказани твърдения и опашати лъжи; а ако имаше някакви факти, те се отнасяха за местни явления без глобално въздействие. Но неизменно оказваше нужния ефект, тъй като от постоянните повторения бе залегнало дълбоко в съзнанието на хората.

— Едва ли е нужно да ви припомням за последствията, които очакваме, когато Майката Природа реши да се възпротиви на намерението на човечеството да унищожи създадената от нея среда. Хората, които постъпват в Земната лига, разбират същината на кризата, пред която се изправяме, и осъзнават, че ние сме обединени от общата кауза да решим проблема. Ето защо днес преотстъпих на Лигата такава голяма сума. Ще поискам от вас да убедите останалия свят в необходимостта от спешни действия. Времето да спасим тази планета се ограничава с всеки ден, трябва час по-скоро да преустановим изгарянето на фосилни запаси и да преминем към възобновяеми източници на енергия. Вятърът и слънцето могат да озарят бъдещето ни, но само ако започнем още днес.

— Много хора тук, в Европа, призовават да се разчита все повече на природната енергия — това беше нов термин, „природна енергия“, звучеше като търговска марка и целеше да се превърне в един от лозунгите на природозащитниците, — но все още малцина си дават сметка колко е ограничено времето ни. Трябва да излезете сред хората и да ги убедите в нуждата от действие, нека гледат на вятърните централи край градовете си като на важно постижение. Вместо израза „не и в двора ми“ да преминем към заявлението „моля, нека има и в моя двор“. — Направи многозначителна пауза. — Имаме нужда от политическа воля, за да вземем тези трудни решения. Но вие разбирате добре това, а хората навън все още не. Вече няма възможност за избор, пред нас е само назряващото неизбежно. Трябва да се преориентираме към възобновяема енергия или просто да признаем, че не сме успели да създадем жизнеспособна цивилизация, ала по блясъка в очите ви виждам, че няма да допуснете това да се случи. Не и докато зависи от вас. Не и когато Земната лига има какво да каже по въпроса. Не сега. Нито никога!

„Ето това е“, рече си, докато се опиваше от оглушителните ръкопляскания. Трябваше да накара цялата тази пасмина да се пробуди и да се надигне, за да избере политици, готови да се вслушат в ООН, и хора, решени да се справят с проблема. Помаха към камерите, подаде още веднъж ръка на президента на Земната лига, човек, привикнал с неприятния си мирис, който поне за официалното събитие си бе направил труда да обуе изгладени панталони. Веднага щом слезе от подиума Д’Авежан побърза да избърше ръцете си с кърпичка очистващ гел — след малко щеше да ги измие както трябва.

— Ролан, благодаря ти още веднъж — заговори Жан-Батист Рено. — За изключителната ти подкрепа и затова, че отдели днес от времето си да говориш пред нас. — Наблизо стоеше малка групичка почитатели, повечето жени, и Ролан не пропусна да отбележи, че някои дори са привлекателни.

— Вие всички се борите в името на доброто — отвърна той.

— Но става все по-трудно. — Директорът поклати глава. — Допреди няколко години всички мислеха за климатичните промени. Получавахме непрестанни дарения, можехме да организираме многохилядни митинги. Днес разчитаме едва на няколкостотин души и половината от тях са платени клакьори.

— Кризата с недвижимата собственост се превърна в извинение за много хора да загърбят проблемите на околната среда — каза Д’Авежан.

— Баба ми казваше, че колкото по-лека става кесията, толкова повече се отпускат връзките ѝ.

— Мъдра жена — съгласи се Ролан. — Трагедията е, че напоследък се наблюдава все по-значима разлика между доскорошните предсказания на учените и покачването на глобалната температура. Започнахме второто десетилетие, а все още няма значимо повишение на температурата на повърхността.

— Това не ме безпокои — подсмихна се екокръстоносецът. — На всеки няколко месеца някой вестник публикува статия, която да го обясни. Тревожа се по-скоро от това, че някои медии говорят за неочаквана пауза в парниковия ефект и подлагат на съмнение обясненията, които даваме за нея.

— Това беше грешка от самото начало. — Д’Авежан се намръщи. — Физичните принципи на процеса, при който въглеродният двуокис задържа топлина в атмосферата, са добре установени. Научните основи за изработването на бъдещите сценарии включваха доста предположения, повечето от които не можеха да бъдат потвърдени. Но е твърде късно да посочим тези различия, без каузата ни да пострада.

Рено кимна.

— Съгласен съм. В началото всичко будеше тревога, а сега нямаме друг избор, освен да продължаваме в същата посока. Ако се опитаме да се върнем назад и да променим някои от по-ранните си твърдения, ще изгубим доверието на хората и тогава планетата ни ще бъде обречена.

— И точно затова имате нужда от мен — засмя се Д’Авежан. — Аз ще се погрижа Земята да е на мястото си и за нашите деца, както и за техните, приятелю.

Разнесоха се ентусиазирани ръкопляскания и Д’Авежан сложи край на разговора, както и на възможността да се запознае с някоя от привлекателните поддръжнички на каузата. Неколцина журналисти му зададоха обичайните въпроси, докато си проправяше път през залата на университета, но той отклони вежливо предложението за интервю с оправданието, че закъснява за среща. Отвън бяха разположени маси, от които парижани можеха да вземат брошури и постери, възвестяващи за опасностите от употребата на органични горива като цяло и хидравличното разпукване[65] в частност.

Д’Авежан не смяташе, че който и да било от протестиращите е наясно, че хидравличното разпукване е процес, който се наблюдава вече повече от едно поколение и неведнъж е доказвано, че не представлява реална опасност. За пореден път изпита благодарност, че младежите са склонни да приемат всичко на доверие и никога не проучват сами спорните въпроси. Спомни си един израз — „полезни идиоти“, чийто баща е бил Ленин, а може би Сталин. Беше малко грубичък, но не твърде далече от същината.

Така наречената „хидроразривна революция“ бе довела до нарастване на американските запаси от природен газ. Ако същото се случеше в Европа, мислеше си Ролан, щеше да довърши финансово неговата компания, която имаше доста добри позиции в сферата на възобновяемата енергия. Не ставаше въпрос за снижаване на въглеродните емисии чрез използването на природни газове, нито за намаляване на неблагоприятните промени в климата. Това си беше най-обикновена капиталистическа необходимост. Ако Европа не се преориентираше към борба с хидроразрива, цените на природните енергоизточници щяха да хвръкнат до небесата и всяка вятърна или слънчева електростанция щеше да преустанови работата си, което пък щеше да съсипе компаниите от типа на „Юродайн“. Д’Авежан бе готов на всичко, за да попречи на хора като Ралф Пикфорд да оглозгат кокалите на компанията, която бе създал, и това включваше финансиране на полутерористични екоорганизации като Земната лига и дори специални операции в Щатите. Е, което трябва да се направи, трябва да се направи.

А когато прахът се слегнеше, той щеше да се погрижи да засади няколко дървета някъде.

За да поддържа изградения си облик на екозащитник, Д’Авежан се возеше в нова Тесла S седан. Шофьорът го очакваше в края на улицата и паркира до тротоара още преди Д’Авежан да го повика. Беше се събрала малка тълпа ентусиасти от Земната лига и подгонен от полъха на немити тела и канабис, Д’Авежан побърза сам да си отвори задната врата, преди да го е направил шофьорът.

— Съжалявам, че не бях достатъчно бърз, мосю — извини се той.

— Няма проблем — успокои го Д’Авежан, докато колата потегляше безшумно, изпроводена от бдителните погледи на неколцина природозащитници. — Трябваше да се махна час по-скоро от тази воня. Баща ми често се оплакваше от това как смърдели хипитата през 60-те. Не мисля, че миризмата им се е променила оттогава.

— Да, мосю. Нито политиката им. Всичко е заради жените.

— Заради жените? — попита заинтригувано Ролан.

— Oui, мосю. Поне така казваше баща ми. Разказваше, че в онези години жените гледали на грима и фризурите като на признаци за мъжко потисничество и затова ги отхвърлили и се преориентирали към au naturel. Когато миризмата ставала твърде настойчива, се мажели с вонящи масла, не парфюм, моля ви се, а някаква гадост на име…

— Пачули. Това наистина не се трае.

— Именно. Е, тъй като това бил женският начин за протест, мъжете трябвало да търпят, ако искали да им пускат нощем. Затова спрели да се бръснат и стрижат, не минало много време и всичките тези непримирими борци започнали да изглеждат еднакви. Така е до ден днешен.

— Значи всичко пак е заради секса?

— Че не е ли винаги, мосю?

Д’Авежан подсмръкна. През годините Майкъл неведнъж го бе карал до някоя от многобройните му любовници и бе чакал търпеливо в колата, докато той се наслаждава на прелестите им.

— Предполагам, че си прав.

— У дома ли се прибирате, мосю?

Ролан провери двата телефона за съобщения. Имаше няколко пропуснати обаждания, повечето от които можеше да игнорира. На втория телефон зърна съвсем кратък текст: „Обади ми се“. Беше пристигнал, докато той произнасяше речта си пред Земната лига.

— Още не — каза той и прибра телефоните. — Трябва да отскоча до работата.

— Mas bien sur, мосю.

След половин час Д’Авежан посръбваше водка в своя защитен от електронни въздействия и подслушване кабинет, загледан през прозореца към светлините на града. Извади нов телефон, след като току-що бе пуснал предишния в шредера, и набра един номер. Далече под него трафикът се бе превърнал в бавна река от светлини. Айфеловата кула сияеше като ярка стрела, сочеща в небето.

— Никлас? — каза той, когато телефонът престана да звъни, но отсреща не отговори никой.

— Извинете. Тъкмо пиех вода.

— Как мина?

— Както очаквахме — отвърна наемникът.

Д’Авежан изруга, най-вече задето си бе позволил известна надежда.

— Американецът пристигна и си замина?

— Не. Пакистанският екип осъществи контакт. Стигнали са координатите, оставени от Майк Дилман преди почти сто години, но там нямало нищо. Разпитали афганистанския водач дали е имало минни проучвания в района. Той им казал, че на няколко мили от мястото, където търсели, някога имало стара каменна кариера, но после споменал нещо интересно — планина, която според неговите родители привличала светкавици. Прехвърлих информацията на моя стар приятел Парвез да провери на място. Той и хората му се насочили към планината и когато се приближили, американецът бил там с група въоръжени наемници от Кабул. Още не сме сигурни що за хора са, но Парвез смята, че е познал един от тях — негър на име Сайкс, преди служил в Делта, а сега нает от една компания — „Системи Ген-Д“.

— Приключвай по-бързо — подкани го Д’Авежан.

— Да, добре. Та нашите хора излезли на терена, когато решили, че моментът е най-подходящ, и нещата бързо се объркали. Наемниците имали вертолет, оборудван с ракети. Парвез изгубил шестима и има още осем ранени.

— Нали каза, че тези пакистанци са добри?

— Когато се запознах с Парвез Наджам в Сомалия, той беше в пакистанския контингент на ООН и се опитваше да възстанови положението в страната след инцидента с онзи блекхок. Винаги е бил първокласен боец, минхер, но понякога сраженията не протичат както си ги планирал. Особено след като не са знаели, че геологът разполага с въздушно прикритие.

— Добре — изсумтя недоволно Ролан. — Научили ли са нещо?

— Да. Открили пещера. Прати ми видеозапис. Имало изсъхнал труп, който сякаш бил там от хилядолетия, и естествена кухина, където вероятно са се съдържали минералите, но била празна. Прехвърлих целия му доклад на адреса, който ми дадохте.

— Нещо друго?

— Една странна работа. По време на битката се разразила буря и един от хората му бил ударен от светкавица, а още няколко мълнии паднали наблизо. Вие казахте, че минералът може да притежава електромагнитна сила. Има логика, ако светкавиците падат толкова начесто и наблизо, да смятаме, че американецът е открил някое малко парче.

Д’Авежан се ядоса.

— Малко? Колко малко? Можел е да отнесе цяла торба!

— Не, минхер, хората са го видели съвсем ясно. Не е носел нищо освен пистолет. Не той е човекът, плячкосал пещерата. Трябва да е бил Дилман преди години.

— Значи минералите са другаде? Това ли искаш да ми кажеш?

— Да. И мисля, че знам как да ги намерим.

Д’Авежан слушаше внимателно, докато наемникът описваше предложението си, и от време на време кимаше одобрително, макар че не можеха да го видят. Наемането на пакистанските бойци се бе оказало рисково начинание, което все още не се бе изплатило, но сегашното предложение звучеше като перспективен план за набавянето на минералите, необходими, за да осъществят начинанието си на борда на „Академик Николай Жуковски“.

— Добре — каза Д’Авежан, когато събеседникът му приключи. — Направи го и ще получиш щедра премия.

Наемникът понечи да отвърне нещо саркастично, ала стисна устни. Работеше от две години за Д’Авежан и „Юродайн“ и се бе научил, че има моменти, в които е по-добре да запазиш мнението за себе си.

— Данке, минхер.

16.

На летището в Ню Делхи Мърсър прехвърли имейлите на своя таблет от хотспота. Вниманието му се спря на бележка от един от колегите на Ейб Джейкъбс от колежа „Харт“. Професор Уоц му обрисуваше доколкото му е известно с какво е помагал Ейб на доктор Тюнис. Мърсър предполагаше, че двата университета, „Харт“ и Северозападния, все още не допускат директен достъп до базата данни, така че някой е събирал информация отдалече. Ако се съдеше по датите, когато бе станало това, изглежда, Кели Хепбърн бе задействала хората си малко преди инцидента.

Мърсър четеше съобщението с нарастващ интерес. Разработките им, изглежда, наистина бяха революционни и при определени обстоятелства вероятно можеха да се категоризират като нещо, което по-добре да не излиза на бял свят. Това удължаваше значително списъка на заподозрените.

Разказът на Уоц за проучванията на Ейб върху „мостра 681“ съвпадаше с малкото, което Мърсър бе научил за електромагнитните свойства на странния кристал. Като биолог Уоц не бе особено конкретен в подробностите, но според него Ейб вярвал, че минералът може да помогне за отразяването на дълбоко проникващите космически лъчи и така да помогне на учените да извършват изследвания под земята, без върху тях да оказват въздействие странични фактори. Подобни проучвания досега се провеждали само в много дълбоките мини на Южна Африка. Ейб смятал, че минералът ще намали значително средствата, харчени в областта на експерименталната климатология и космология.

Мърсър си помисли, че Ейб и Тюнис са пропуснали нещо много по-важно от ползата за изследването на климатичните промени, въпреки че това бе по специалността на Сюзан Тюнис. Ако бе възможно да се възпроизведат свойствата на мостра 681 в лабораторни условия, това щеше да помогне за решаването на един от проблемите, свързани с продуктите на микроелектрониката — платките са подложени на постоянни бомбардировки на космически лъчения и всеки удар увеличава опасността от блокиране на веригите. При един полет през 2008 на „Кантас“ от Сингапур се бе наложило аварийно кацане, след като поредица резки снижавания на височината предизвикали сериозни здравни проблеми у много от пътниците. Следователите стигнали до заключението, че най-вероятно космическите лъчи са оказали въздействие върху трансфера на данни от един вътрешен системен компютър, което довело до загубата на височина. Комуникационни и други сателити също често страдат от постоянния дъжд свръхзаредени микрочастици, сипещи се от космоса. Един защитен екран, който не добавя съществено тегло, би бил божи дар за всички тези клонове на електрониката. Дори компютрите на повърхността нерядко страдат от подобни проблеми и загуба на данни.

Не на последно място бяха, разбира се, и слънчевите изригвания, поразяващи цели електрически мрежи, както бе станало в Квебек през 1989. Защитата на енергоизточници от подобни бури беше скъпо и все още не напълно ефикасно начинание.

На всичко отгоре лекарите смятаха космическото лъчение за виновно при голям брой злокачествени заболявания, когато поразяват ДНК в момента на репликация. Земното магнитно поле по правило блокира повечето космически лъчи, но все пак преминават достатъчно, за да предизвикат значимо увеличение на раковите заболявания.

Обяснимо бе, че Тюнис и Джейкъбс са използвали свойствата на минерала, за да придвижат напред проучванията си в областта на климатологията и прогнозирането на времето, но те пропускаха истинския потенциал на находката, предизвикала интереса на Хърбърт Хувър.

Обявиха полета на Мърсър. Той прибра таблета и се опита да се свърже с агент Хепбърн. Нейт Лоуъл, нейният партньор неандерталец, този път не вдигна телефона и вместо това го посрещна гласова поща. Мърсър остави кратко съобщение за интересно развитие на нещата, пожела на Хепбърн бързо възстановяване и добави, че ще ѝ позвъни по-късно. Опита се да я открие и чрез регистратурата на университетската болница „Джордж Вашингтон“, но те не можеха нито да потвърдят, нито да отрекат, че имат пациент на име Кели Хепбърн.

След това позвъни у дома. Джордан отговори на второто позвъняване:

— Свързахте се с дома на Филип Мърсър.

— Обадете се на полицията — каза Мърсър. — В дома ми има непозната жена, която непрестанно вдига телефона.

— Мърсър! — извика тя. — Безпокоях се за теб. Добре ли си?

— Чудесно. Уморен, но всичко е наред. Как се справяте там?

— Скучно е без теб. Ръката ми е по-добре и има някои неща, които искам да опитам с нея.

— Сериозно? Какво например? — попита той, сякаш не разбираше накъде бие разговорът. За негова изненада и огромно удоволствие Джордан му описа някои вълнуващи еротични сцени, в които смяташе да участват и двамата.

— Имаш ли да добавиш нещо? — попита накрая с дрезгав смях.

— Не. Мисля, че покри най-важните неща, даже мина отвъд границите им.

— Значи се прибираш?

— Точно така. Но трябва да се отбия до Бомбай.

— Защо? — попита тя, опитвайки се да скрие разочарованието си.

— Открих едно изсъхнало тяло в пещерата близо до координатите. Проучих това-онова и изглежда става въпрос за тамошен гуру, починал през 1881. Експертът по тези въпроси е професор в Бомбай и тъй като не е далече оттук искам да се срещна с него лично, вместо да провеждам телефонен разговор по лични въпроси. Изглежда, споменатият учен е потомък.

— И мислиш, че ще знае подробности за мъртвеца?

— Е, не боли от повече информация, нали? Току-що обявиха полета ми. Ще ти се обадя, когато имам възможност. Как е Хари?

— Спря да пуши, отдаде се на благочестивост и смята да става аскет.

Мърсър се засмя.

— Типично за него, все се опитва да направи от себе си по-добра личност.

— Ох, почакай — спря го Джордан. — Какво е това? Аха, спря музиката, наля си цяла чаша уиски и бърка в джоба си за цигари. Беше по-добра личност цели… осем секунди, дами и господа.

Мърсър дочу смеха на Хари зад този на Джордан.

— Млада госпожице, смятам да ви напляскам по дупето — каза Хари, — но се боя, че е твърде стегнато и ще си счупя ръката.

— Скоро пак ще ти се обадя — усмихна се Мърсър.

— И внимавай, защото дъртакът обича да проверява хипотезите си на практика.

Не я лъжеше — познаваше добре Хари. Но тази загриженост? Нима смяташе, че връзката им може да е по-дълготрайна? Кой знае.

Когато най-сетне напусна климатизираната среда на модерната транспортна система и отново се озова в царството на природата, валеше проливен дъжд. Небето беше с калаен оттенък и толкова ниско, сякаш заплашваше да опре в земята. По бетона и асфалта пред сградата на летището се стичаха истински кафяви реки. Звукът от дъжда приглушаваше уличната гюрултия, виковете на шофьорите и клаксоните на автобусите. Преминаващите коли вдигаха пенливи вълни, сякаш бяха хидроплани или състезателни лодки. Въздухът бе студен и тежък. Коженото яке на Мърсър вършеше отлична работа, но той се шмугна до една сергия и си купи бейзболна шапка със стилизирана червена птица отпред.

Трябваше да изчака десетина пътници да се качат на един минибус, за да може да се приближи до паркинга с коли под наем, но като преференциален пътник почти веднага зърна името си изписано на дъската, заедно с указания къде го чака колата — джип, малко по-малък от онзи, който бе карал преди няколко дни.

Въведе адреса в навигационната система, благодарен, че я има, защото нямаше ни най-малка представа къде трябва да отиде. Включи радиото, улови само статичен шум и нещо, което приличаше на мяучене, като онова, което бе чул в Кабул, и реши да остави на бурята да му бъде спътник.

Според картата го очакваха два часа каране.

* * *

Шърман Смитсън завъртя ключа на входната врата и подсмръкна. Беше настинал, което правеше последната изцяло дъждовна седмица още по-неприятна. Въпреки педантичната му натура, заради която някои го мислеха дори за гей, Смитсън беше истински мъж. Беше почти метър и деветдесет и една година, докато беше в държавния университет в Айова, играеше за футболния тим „Циклон“. Сега беше на четирийсет и седем, широките му рамене се бяха поотпуснали и имаше шкембенце, но какво пък толкова. Това, което го безпокоеше повече, беше оредяващата му коса, особено на темето. Госпожица Дженкинс, една от доброволките в президентската библиотека „Хувър“, съвсем правилно го бе разубедила още преди няколко години да се реши назад.

Едва ли някога щяха да го покажат на корицата на лъскаво списание, но бе успял да спечели обичта на Алис Холмс, бездетна вдовица, само две години по-голяма от него. Тя работеше за един адвокат в Айова Сити, но живееше само на няколко мили от дома му близо до библиотеката в Уест Бранч. Беше се надявал тази вечер да му гостува и смяташе да ѝ сготви нещо, ала заради проливния дъжд имаше непрестанни предупреждения за опасност от наводнения и затваряне на пътищата. Така че тя бе предпочела да остане при една приятелка в града, вместо да кара в бурята.

Смитсън не смяташе, че наводненията са по-страшни от тези, които помнеше по тези краища като дете, но Алис, дошла тук от Чикаго, все разправяше, че бурите от година на година ставали по-лоши и че било време да се направи нещо за това. Ако питаха него, тя просто трябваше да се качи на колата и да отскочи до него, за да прекарат един приятен уикенд в къщата му, уютно скрити от дъжда, с хубаво вино и увлекателна настолна игра.

Шърман Смитсън прекрачи прага и замръзна.

Може би беше по-добре, че не бе дошла. Във всекидневната цареше мрак, светлината, която идваше от прозорците, бе някак заплашителна и дъждът, който се стичаше от стрехите като плътна завеса, не позволяваше да се вижда на повече от няколко метра в двора. Той се пресегна към ключа на осветлението и внезапно някой го улови за ръката, завъртя го рязко и го повали на пода. Входната врата се затвори със затръшване. Докато Шърман драпаше да се изправи, вдигнал ръце пред себе си да се защити, някой го изрита в коляното. Той извика от болка, тупна на пода и се присви.

— О, я стига си хленчил — каза нисък гърлен глас. — Ако исках да ти счупя коляното, щях да го счупя.

Блесна светлина. Смитсън видя двама мъже. Бяха с черни якета, като мотористи, но без надписи и знаци. Носеха черни ризи и джинси, тежки черни обувки и черни шапки за ски, спуснати пред лицата им. Виждаше само очите и устните им, които изглеждаха прекалено червени, сякаш пламнали от гняв. Макар вероятно целта на маските бе да крият лицата им, те им придаваха зловещ и застрашителен вид. Никой от двамата нямаше оръжие, но те като че ли не се и нуждаеха от оръжие.

Онзи, който го бе тръшнал на пода, се наведе и го погледна в очите.

— Имаме няколко въпроса и си тръгваме, ясно?

Смитсън успя само да кимне. Беше доволен, че се бе изпикал преди да си тръгне от библиотеката, и сега усещаше само лека струйка топла урина да се стича между краката му. Маскираният, изглежда, не я забеляза.

— Не можех да те попитам веднага, така че се наложи да използваме тоя начин, ясно? Виждаш ли, не съм чак толкова лош. Просто понякога ме карат да правя лоши неща. По дяволите, човече, някога правех само добрини. Има доста момчета, дето бащите им са живи благодарение на мен. Така че значи не искам да се боиш, чу ли ме? Просто ни кажи това, дето искаме да знаем, и си тръгваме. Ще трябва да те вържа, но няма да боли.

— Ник? — обади се вторият.

— А, не! Няма нужда от повече убийства.

— Какво искате? — успя да попита Смитсън. Коляното му се беше подуло. Остана седнал на пода, обгърнал го с ръце.

— Същото, което и твоят приятел Филип. Узнахме, че мостра 681 някога е била притежание на президента Хувър, от една папка в Охайо, където се описва къде била намерена. Мърсър е научил всичко това от теб, нали?

— Да. Не. Той знаеше, че президентът Хувър е притежавал мострата, но не и къде е намерена. Това го узна от нашите архиви.

— За същото искаме да си поговорим с теб. Какво още има във вашите архиви? Защото някой е заминал доста отдавна за Афганистан и е прибрал останалите кристали. Трябва да знаем кой и къде са те сега.

— Майк Дилман — изломоти намръщено Смитсън. — Той ги е донесъл. Мърсър ми го каза оня ден по телефона.

— И какво още ти каза? — попита маскираният. Не се държеше агресивно, но Смитсън не можеше да спре да трепери.

— Имало някаква пещера, нарече я естествен геод, но кристалите вече не са там. Освен това видял инициалите на Майк Дилман изписани с кръв на стената.

— Какво е направил Дилман с кристалите? Всичките ли ги е дал на Хувър?

Смитсън имаше чувството, че ще повърне. На лицето му изби пот.

— Не зная — проплака той. — В архивите няма нищо за посещението на Дилман в онази пещера. Поне не в официалните архиви.

Вторият нападател внезапно пристъпи напред и го изрита в гърдите. Архивистът се сви на пода и отново започна да стене.

— Той лъже — каза мъжът.

Водачът се извъртя, зашлеви помощника си през лицето и изръмжа на африкаанс:

— Ако още веднъж се намесиш в разпита, ще ти отрежа топките и ще ги дам да ми направят кесия.

Обърна се към Смитсън и мина отново на английски:

— Извинявай, спътникът ми е доста млад и неопитен. Малко се увлича, нали разбираш? А сега, приятелче, допуснеш ли още някоя грешка, ще ти струва скъпо, освен ако не кажеш цялата истина. Виждаш ли, имам богат опит в работата с хора и познавам, когато някой ме мами. Не искам да ме лъжеш повече, ясно?

Смитсън се огледа, облещил очи от болка и уплаха. Чувстваше се като притиснато в ъгъла животно.

— Та каза, че в архивите нямало официално внесени записи — продължи маскираният. — И аз ти вярвам. Но какво ще кажеш за неофициалния архив, а? Какво има там за онази пещера, дето Дилман е влизал в нея?

— Не зная нищо за никакви неофициални архиви — отвърна Смитсън.

— Шърман, излъжи още веднъж и моят партньор ще поработи здравата над ребрата ти. Както казах, той е млад и току-виж ти строшил по погрешка някое и тогава здравата ще го закъсаме, нали?

За чест на Шърман той успя да издържи още трийсет минути. Водачът не смяташе, че мекушавият библиотекар ще има толкова сила, а беше виждал много по-корави мъже от него да се пречупват в самото начало. Постара се с целия си професионализъм да не нанася повреди, които да заплашват живота на жертвата, и използва две рула скоч, за да му завърже устата, китките и глезените, преди да го затрупа с купчина дрехи в килера. След ден-два, когато се възстановеше достатъчно от побоя, Смитсън щеше да може сам да се измъкне и да потърси помощ.

Дотогава двамата маскирани мъже щяха да са далече, а откраднатата кола да е изгоряла до неузнаваемост.

17.

Докато гледаше дъжда, който не спираше да се излива от продъненото небе, Мърсър си помисли, че не би се изненадал, ако забележи край пътя стадо екзотични животни, тръгнали да търсят Ноевия ковчег. Потопът му напомняше за тропическия циклон, който бе прекарал във Филипините, където пред очите му за няколко часа изчезна цяло едно селце. Макар че вятърът вече не беше толкова силен, дъждът го накара да забави скоростта и сега джипът почти пълзеше. Местните, които знаеха, че в подобно време нерядко има торнадо, предвидливо си бяха останали по домовете или бяха отбили с колите си встрани. Нямаше почти никакво движение, докато пътуваше на юг и на изток, към река Мисисипи и към една жена, която може би държеше поредното парче от пъзела — надяваше се да е последното в разрешаването на загадката за убийството на Ейб.

Още докато беше в Кабул се бе погрижил за кристала. Първо накара един техник от гаража на Сайкс да му направи малка кутия от месинг, в която да го прибере. Тъй като нямаше доверие на афганистанските пощенски служби, отлетя до Ню Делхи и го прати с експресна поща в Годардовия институт за космически изследвания до един приятел, който сигурно вече потриваше доволно ръце от възможността да използва лабораторията си за изучаването на нещо толкова интересно и вълнуващо. Мърсър му обеща да са съавтори във всяка публикация, свързана с откритието.

Жената, към която пътуваше сега, бе Вероника Бътлър, лична секретарка на Хърбърт Хувър през последните години от живота му, докато той бе живял в „Уолдорф Астория“ на Парк Авеню в Ню Йорк. След смъртта му през 1964 Бътлър се бе върнала в родната си Айова и бе работила в президентската библиотека до пенсионирането си преди десет години. Мърсър бе разговарял по телефона от Кабул със Смитсън, който му бе казал, че ако има някакви тайни, свързани с последните години от живота на президента, особено що се отнася до Майк Дилман, то единственият, който може да хвърли светлина върху тях, е Рони Бътлър. Бе обещал да ѝ съобщи за интересуващия го въпрос и да се погрижи тя да го приеме.

Когато кацна в Де Мойн, Мърсър потърси Смитсън, за да провери уговорена ли е срещата, ала библиотекарят не отговаряше — може би заради лошото време връзката бе прекъснала. Опита още няколко пъти със същия резултат.

Включи радиото и след като смени няколко канала попадна на съобщение за текущото състояние на района около река Мисисипи. С монотонен глас дикторът изброяваше имената на селищата, на които е наложена задължителна евакуация. За щастие сред тях не беше и мястото, където пребиваваше Вероника Бътлър.

След два часа навигацията обяви, че вече пристига, и Мърсър отби на един паркинг край училище, където бяха спрели полицейски коли и няколко жълти автобуса. Две от колите бяха запречили пътя. Полицай с широкопола шапка, върху която бе заметнал качулка, се приближи към колата му.

Мърсър свали съвсем малко прозореца. Бурята навън бушуваше с тътнежа на гигантски водопад. През процепа влетяха едри капки.

— Съжалявам, господине — каза полицаят. — Не можете да продължите нататък. Твърде опасно е.

— Започнаха ли евакуацията?

— На приключване е. Досега сме събрали към две хиляди души в училищната сграда.

— Познавате ли госпожа Вероника Бътлър?

— Не, сър. Аз съм от Юрбъндейл, извикаха ни тук да помагаме за наводнението. Когото и да търсите, вече ще е в салона. Вътре има хора, които помагат на евакуираните. Трябва да попитате тях.

Полицаят се обърна преди Мърсър да успее да му благодари и се върна забързано в патрулката. Мърсър завъртя кормилото и влезе в паркинга на училището, който беше пълен, така че намери място чак в края.

Двама мъже стояха на вратата на салона и се дръпнаха, когато ги наближи, за да му направят път. Само за няколко секунди под дъжда панталоните му бяха мокри до коленете.

— Много страшно — рече единият, едър мъж със сбръчкано лице.

— Ами, само ръми — отвърна Мърсър.

— Имам предвид шапката. — Мъжът посочи рисунката на безйзболната шапка на Мърсър. — Тук хората са привърженици на „Хокайс“. А вие носите герба на щатския от Айова.

Очевидно се шегуваше, въпреки мрачното си изражение. Мърсър се направи на стъписан.

— Боже, знаех си, че нещо не е наред. Почти не ме пази от дъжда!

Едрият фермер се засмя.

— Това ти осигури пропуска, приятел. Върви по коридора и свий наляво. Там е салонът. Има кърпи, понички и кафе.

— Благодаря.

Минута по-късно с чаша димящо кафе в ръка Мърсър обясняваше на една от доброволките, че търси Вероника Бътлър. Глъчката в претъпкания салон беше като в кошер — и пронизвана от детски викове и крясъци. Би предпочел дори фалцета на Хари пред тази шумотевица, ала нямаше как да я избегне за момента. Въздухът бе влажен и тежък, миришеше на мокра кучешка козина.

— Съжалявам, няма я тук — отвърна жената, без дори да поглежда списъците, които съставяше с двете си помощнички.

— В салона на другото училище ли е? — попита Мърсър с надежда.

— Очевидно не познавате Рони. Тя няма да напусне дома си, колкото и да я убеждава полицията. Упорита е като магаре и десет пъти по-жилава. — В гласа на жената се долавяше гордост.

— Значи ще я намеря на улица „Уотър“?

— Там ще е, но на ваше място не бих рискувала. Ще реши, че сте от полицията, и току-виж гръмнала предупредително във въздуха.

— Тя… — Мърсър спря преди да е казал нещо, което може да прозвучи обидно. — Добре ли е?

— О, да. С ума си е като всички нас, просто е малко опърничава. Дядо ѝ е построил къщата, където живее, и тя твърди, че за сто и двайсет години оттогава тя нито веднъж не е била наводнявана, каквото и да прави Мисисипи.

— Дава ли си сметка, че оттогава са построени сто и двайсет мили диги, които променят напълно правилата на играта?

— Няма значение за нея. Ще си остане вкъщи колкото и високо да се вдигне водата. — Жената се засмя отново.

В този момент влязоха още евакуирани: майка с две деца и бебе на ръце. Доброволката се отправи към тях. Мърсър успя да ѝ кимне за благодарност, но тя бе твърде заета да помага с бебето.

— Изгониха ли те? — попита фермерът на входа. — Трябваше да скриеш тая шапка, момко.

— Добре че не нося шапка на моя университет — отвърна Мърсър и спря за миг пред събеседника си. — Аз съм Нитанийски лъв.

Мърсър бе на средата на пътя до колата, когато мъжът най-сетне осъзна, че говори за стария съперник на университета в Айова — държавния „Пен“.

Полицаите при барикадата бяха заети да напътстват един закъсал пикап, който се опитваше да направи обратен завой, за да влезе в паркинга. Мърсър прекара джипа по тревата отвъд преградата. И да го забелязаха, не му обърнаха внимание, нито си направиха труда да го гонят.

Дъждът продължаваше да шиба яростно земята и да отскача от ламарината на колата, сякаш тя беше под обстрел на пехотни оръжия. Чистачките едва успяваха да се справят с него и Мърсър караше предимно по интуиция. За щастие навигацията продължаваше да функционира и той се уповаваше главно на нея.

Улиците бяха станали на реки. Електричеството беше изключено или поради повреда, или преднамерено — и това придаваше на града призрачен вид. Нямаше хора, не се виждаше движение, освен местещите се завеси на дъжда и водата, която се спускаше от хълмовете. Беше пладне, но бурята бе обгърнала къщите в сивкава пелена и изглеждаше сякаш са тук от древни времена.

Мърсър видя двама мъже с надуваема лодка под навеса на една бензиностанция. Бяха с ботуши и якета и вероятно бяха от спасителния доброволчески отряд. Пикапът им бе с подсилено окачване и на покрива бе монтиран червен предупредителен панел. Те също го видяха и му замахаха да се приближи. Мърсър натисна клаксона, за да ги поздрави, ала продължи по пътя си.

Вече виждаше отвъд границите на градчето и редицата дървета разлялата се из низината придошла вода. Знаеше, че зад дигата бушуват водите на Мисисипи и че всеки, който не би искал да попадне в капана на разширяващата се вода, сега щеше да кара в обратна посока. Ако напорът на водата продължеше да нараства, дигата скоро щеше да се скъса и къщите щяха да бъдат пометени.

Зави наляво и пое на юг, извън града. Мина по мост със стоманени подпори: ръждата бе изяла останките от зелена боя. На няколко метра под моста доскоро кротката вода се бе превърнала в кална маса от прииждащи талази, които се носеха със скоростта на локомотив. Из пенливите води се мятаха дънери и някакви други неразличими отломки.

Пътят към дома на Вероника Бътлър се виеше покрай потока. Беше като пълноводна и скоротечна река, преляла през бреговете си и често заливаща участъци от пътната настилка. Да се кара при подобни условия не бе най-умното нещо на света. Въпреки размерите на джипа и плитката вода някоя внезапно придошла вълна можеше с лекота да го отнесе още преди да е успял да реагира.

Чистачките вече едва успяваха да оставят следи върху обливаното от дъжда стъкло.

Вляво се виждаха къщи с дворове и постройки отзад. Не можеше да различи какво има зад тях, но предполагаше, че са полета, които се простират до хоризонта. Вдясно бе потокът, заливащ пътя. Някакво движение в потока привлече за миг вниманието му. Беше бяла кутия, която профуча сякаш бе изстреляна. Трябваха му няколко секунди, за да осъзнае, че кутията е всъщност покрив на влачен от водата бял пикап, чийто двигател и купе са напълно потопени.

— Достигане на целта след двеста и петдесет метра — каза женски глас от навигацията.

Вероника Бътлър живееше в едноетажна къща на невисок хълм над завоя на пътя. При хубаво време това вероятно бе полегат склон, спускащ се към брега на потока, но днес тъмните води бяха стигнали на десетина метра от входната врата. Нямаше гараж и един нов форд бе паркиран на алеята отпред, изоставен на милостта на бурята. До къщата бе издигнат навес за трактор — машината вътре изглеждаше достатъчно мощна, за да дърпа всякакви земеделски приспособления.

Мърсър спря зад форда и изгаси двигателя. Без шума на двигателя и постоянния тропот на чистачките ревът на стичащата се в ниското вода се усили многократно. Дядото на Рони може и да беше вярвал, че е избрал чудесно място за къщата си, но винаги има първи път и Мърсър си помисли, че може и да е днес.

Измъкна се от колата и изтича на верандата. Точно преди да стигне се сети да си свали бейзболната шапка и да я напъха в джоба на якето. Нямаше смисъл да предизвиква неприязън.

Верандата бе широка само два метра, но на дължина се простираше пред цялата къща. От стрехите се стичаха потоци вода и едва когато се приближи съвсем Мърсър установи, че къщата не е бяла, а светлосиня. По стените бяха закачени саксии за цветя, но все още не бяха засадени. Външната врата бе от дебело дърво, или от метал, имитиращ дърво, и изглеждаше, сякаш е прекарала тук цяла епоха. Не виждаше светлини и предположи, че електричеството е прекъснато. Дръпна мрежата за комари и почука с юмрук по вратата. Не последва отговор и той затропа по-силно. Отново нямаше ефект. Мърсър изрита вратата с крак и тя се отвори. Пред лицето му, с бързината на нападаща кобра, изникна дулото на двуцевка и той едва успя да вдигне ръка, за да го избута встрани.

— Казах ви, дявол да ви вземе, че няма да си тръгна.

— Не идвам да ви моля за това — отвърна Мърсър, като все още придържаше дулото вдясно.

Вероника Бътлър бе на осемдесет, но изглеждаше с десетина години по-млада. Имаше целия набор от бръчки и побелели коси, но носеше знаците на времето с гордост. На младини навярно се бе водила зашеметяваща красавица — със светлорижа коса, налети гърди и тънка талия. Мърсър знаеше, че ако Хари бе сега с него, щяха да му потекат лигите.

— Ти не си от момчетата на шериф Конър. — Тя стисна по-здраво оръжието и Мърсър ѝ позволи да отстъпи назад и да го издърпа към себе си.

— Не, госпожо Бътлър. Казвам се Филип Мърсър. Шърман Смитсън от библиотеката „Хувър“ би трябвало да ви се е обадил, че идвам.

— Спомена нещо такова вчера, но не мислех, че ще има такъв глупак, който да пътува в подобно време.

— Понякога сам се изненадвам какви глупости върша — призна той.

Тя го огледа с критичен поглед. Втренчи се в сивите му очи, досущ като нейните, и видя нещо в тях.

— Не мисля, че има много неща на този свят, които биха ви изненадали, господин Мърсър. Влизайте вътре и ми кажете защо си рискувате главата, за да разговаряте с изкуфяла дъртофелница като мен.

Мърсър я последва в къщата. Хареса му безпристрастният начин, по който говореше за себе си. Явно беше от хората, които не се интересуват особено от мнението на околните.

Не му нареди да си свали мокрите обувки, за което ѝ беше благодарен, но той съблече мокрото яке и го метна на закачалката. Тя го преведе през сумрачната всекидневна и кухнята към дъното на къщата. Голям панорамен прозорец гледаше към задния двор, и той залят. На водата ѝ оставаха трийсетина сантиметра, за да нахлуе в къщата.

Вероника Бътлър вероятно бе прочела мислите му, защото каза:

— Потокът Блеър стигна половин метър повече, отколкото е досегашният му рекорд. Баща ми бе геолог аматьор и предполагаше, че този рекорд може да издържи поне още хиляда години. Затова повярва на този природен блъф.

— Аз също съм геолог и съм склонен да се съглася с преценката му, но това е било преди да започнат да вдигат диги по бреговете на Мисисипи и един бог знае какви още прегради нагоре по течението.

Тя изведнъж изгуби уверения си вид.

— Има един бент на десетина мили по-нагоре.

— Бетонен?

Тя кимна и Мърсър въздъхна облекчено. Докато бентът държеше, биха могли да поемат с колата на запад през полето и да се отдалечат от опасността.

— Казах ви, че не съм дошъл тук, за да ви моля да си тръгнете, но започвам да си мисля, че идеята не е толкова лоша.

Тя остави пушката в ъгъла и запали газовата печка.

— Можете да си тръгнете когато пожелаете, но аз няма да вървя никъде. Този бент стои там още от трийсетте, а оттогава е имало доста по-страшни бури. Кафе? Имам само разтворимо.

— Ще го изпия на крак — отвърна той с надеждата да я разубеди.

— Шърм каза, че се интересувате от минералните образци на президента Хувър.

Мърсър предположи, че Рони Бътлър е единственият човек на света, на когото Шърман позволява да го нарича Шърм.

— Точно така.

Тя не го остави да обясни, а продължи:

— Неприятно ми е да ви разочаровам, господин Мърсър, но не зная нищо за тези образци. Когато работех за президента, вече живеехме в Ню Йорк и той пишеше своята легендарна книга „Предадената свобода“. Като млад е бил един от най-добрите минни инженери, но по времето, когато постъпих при него на служба в края на петдесетте, се смяташе по-скоро за политик и историк. Освен няколко разказа за неговите приключения не знаех почти нищо за този по-ранен период от живота му.

Каза всичко това през рамо, докато действаше над газовия котлон. Мърсър знаеше, че подобни думи биха разубедили мнозина, но не и него. Хувър вероятно я бе подготвил за подобен разговор и през годините тя бе отигравала неведнъж твърдението, довеждайки го до съвършенство. Навярно отдавна се бе отказала да вярва, че някой ще прояви интерес. Сигурно се бе успокоила, че тайната е останала в миналото.

Тя се обърна към него. Усмивката ѝ бе малко пресилена.

— Рони — поде той, като повиши глас, за да надвие шума на бурята зад прозореца. — Знаели сте, че рано или късно някой ще дойде. Хувър също го е знаел. Затова ви е подготвил. Тайната е прекалено голяма, за да умре с него, както и да си отиде с вас.

Това я накара да се изчерви и тя запелтечи:

— Аз… не зная… не разбирам за какво говорите. Мисля обаче, че трябва да си вървите.

Отново му обърна гръб и продължи с приготвянето на кафето. От съседната стая се чуваше равномерният ромон на радиото.

— Бях в онази пещера, Рони — каза Мърсър и я видя да застива неподвижно. Беше носила това бреме петдесет години и ужасно искаше да се отърве от него. — Преди два дни бях в Афганистан. Зная, че Майк Дилман е ходил там и е взел всичко, което е имало в пещерата, но открих едно забравено късче от мостра 681.

Рони Бътлър, изглежда, най-сетне реши да спре борбата, която водеше със себе си.

— Президентът бе определил това наименование за колекцията, но предпочиташе да нарича минерала електриций. Повече ми харесваше името на Майк Дилман. Той каза, че му викали Повелителя на светкавиците. Не зная дали го е измислил, или го е чул от местните в района на пещерата.

— Едно парче от този минерал е попаднало у мой приятел и той бе убит, заедно с неколцина учени, а кристалът е откраднат.

— Убит? Откраднат? За какво говорите?

— Тази история вече не е толкова тайна — каза той. — Но трябва да науча останалото, за да спра убийците.

Тя махна с ръка, символичен жест, като хвърлянето на кърпа на арената.

— Както казах, президентът Хувър наричаше минерала електриций, заради свойството му да привлича светкавици и да променя работата на магнитите. Има и други странни особености, но честно, не ги помня — беше много отдавна.

— И това стига. Кажете ми каквото помните. Кой например е бил Майк Дилман?

— Работил е за президента, когато Бърт управлявал един рудодобивен концерн в Китай. Президентът го наричаше „моята хрътка“, защото можел да открива минерали навсякъде. — Мърсър преглътна забележката, че минералите по принцип са навсякъде. — Твърдеше, че Дилман открил огромни запаси от различни полезни изкопаеми, за които китайците не подозирали. Дилман изчезвал с месеци и никой не знаел къде се намира. По онова време президентът бил малко над двайсет, млад, но вече отговорен, и разправяше, че Майк Дилман бил по-млад дори от него — още юноша.

— Президентът Хувър казваше, че освен чудесен геолог Дилман бил и много добър етнограф и разпитвал местните жители за митовете и преданията им, за да разбере къде да търси залежи под земята — продължи тя. — Тъкмо затова заминал за Вазиристан, както се наричала онази страна тогава. При това конкретно пътуване бил придружен от млад французин, пратен в далечния Ориент от семейството си, за да избегне назряващ скандал у дома. Имали някакви връзки с Пекин или Тяндзин. Както и да е, смята се, поне според президента, че онзи млад французин имал влечение към хора от своя пол.

— Аха. — Мърсър повдигна вежди. — А Дилман също ли е бил…

— Нямам представа. Но по време на онова пътуване двамата се натъкнали на нещо. Французинът напуснал Азия малко след това. Не след дълго избухнало Боксерското въстание и семейство Хувър също трябвало да отпътува от Китай за Австралия. Оттогава Дилман преминал на самостоятелна дейност. Никой не осъзнал какъв потенциал крият в себе си кристалите, които донесъл, докато не изминали доста години — по-точно до момента, когато президентът решил да подари своята колекция от минерали. Той пратил сандък с образци на университета „Карнеги Мелън“. Вътре, както ми е разказвал президентът Хувър, имало предимно медна руда, събрана от няколкото мини, в които бил работил, и тя вероятно по някакъв начин е възпирала действието на кристалите, заровени дълбоко в нея. Неговият приятел от „Карнеги“ открил странния феномен и първи измислил термина електриций.

— Значи така се е сдобил Ейб с мострата — рече замислено Мърсър. Тя не отговори, а само кимна, и той я подкани: — Продължете, ако обичате.

Тя първо го попита дали иска сметана и захар и след като той поклати глава му подаде чаша черно кафе. Едва когато сръбна Мърсър си даде сметка колко силно се е нуждаел от ободряващата напитка.

— Когато осъзнал важността на откритието, президентът Хувър се свързал със стария си приятел Майк Дилман и го помолил да отиде в онази пещера, където намерил минералите, и да донесе останалото.

Радиото изпращя и Рони се пресегна да завърти копчето и да го нагласи на станция.

— Много по-късно президентът узнал, че Дилман се свързал с французина, за да го помоли за помощ, без да осъзнава, че трябва да запази откритието в тайна.

— Знаете ли името на този французин?

— Не. Веднъж или два пъти го чух, но не си го спомням, а президентът ми забрани да записвам каквото и да било от това.

Мърсър се опита да прикрие разочарованието си. Нови данни можеха да доведат до нови пътища за разследване.

— Продължете, моля ви.

— Французинът отказал да се върне във Вазиристан, или поне така твърдял, и Дилман тръгнал сам да прибере останалото количество електриций. Напуснал Калифорния през януари 1937.

— А минералът бил открит по време на Боксерското въстание. Това е около 1900, нали?

— Точно така.

— Значи Дилман вече не бил младеж.

— Не бил, но президентът Хувър имал влияние над него и можел да го накара да зареже каквато и да било работа, за да му помогне. Бил упорит в начинанията си, също както когато трябвало да спаси Белгия от глад през Първата световна война, или да се увеличат доставките на храна за Европа след Втората световна. Когато те помоли за нещо, ти го правиш, защото знаеш, че е най-правилното за момента. Историята не е била милостива към него, особено в тази страна, тъй като неправилно бил обвиняван за Голямата депресия, ала въпреки това той си остава един от най-уважаваните американски президенти, които някога е излъчвала тази нация. Беше велик човек, господин Мърсър. Дори в златните си години е бил толкова… — тя се поколеба в търсене на подходяща дума, — толкова завладяващ.

— Майк Дилман — напомни ѝ Мърсър.

— Да. Майк Дилман. Той се върнал в страната, която вече се наричала Афганистан, и извадил останалите кристали от пещерата. Успял да прати телеграма с кратък доклад от Равалпинди веднага щом се върнал в цивилизацията. Президентът Хувър ми разказваше, че в телеграмата се споменавало мъртво тяло в пещерата, което не било там при първото посещение.

Това правеше трупа в пещерата още по-загадъчен.

— Следващата му телеграма пристигнала от Калкута. В нея информирал президента, че на няколко пъти непознати се опитали да го ограбят. Смятал, че са агенти на французина, и добавил, че успели да измъкнат от него едно парче преди да осъзнае за нечестивите им намерения.

Рони се усмихна тъжно.

— Това бяха точните му думи. Все още звучат в главата ми. Извинете. Когато стигнете моята възраст, ще имате само артрит и спомени.

— Имам осемдесетгодишен приятел, който би добавил и уголемена простата, но тук това не се брои.

Тя се засмя.

— Щях да добавя и цици до коленете, ако разговарях с този ваш приятел.

— Би му било приятно да се запознае с вас.

Тя се върна към историята, докато Мърсър надигаше чашата, а дъждът навън продължаваше да вали.

— Дилман успял да се задържи на крачка пред онези агенти на мрака, докато си проправял път на изток, първо на параход, сетне с лодка и каквото още можел да наеме. Ала вече разбирал, че нямало начин да успее да се справи по време на дългото си завръщане до Щатите. Здравето му се влошавало, а французинът сякаш разполагал с главорези във всяка страна от Индия до Филипините. Всеки път, когато Дилман се опитвал да си вземе билет за някой пътнически кораб, пратениците на французина научавали за това. В Сингапур на господин Дилман се наложило да се отбранява с огнестрелно оръжие, а после да скочи от борда на кораб, поел към Сан Франциско, само на няколко мили от сушата. Президентът Хувър осъзнал в каква опасност се намира и му телеграфирал да намери американско консулство или да потърси посолството, но Дилман започнал да губи самообладание от това постоянно преследване и бил твърде изплашен, за да се свързва с непознати. По това време се укривал в град Рабаул на Папуа и Нова Гвинея и писал, че по улиците обикаляли хора, които го издирвали. Тогава на президента му хрумнала една идея как да сложи край на тази гонитба и той поискал услуга от Джордж Пътнам.

— Кой е той?

— Ще ви кажа след миг, защото краят на историята ще накара дъхът ви да спре — засмя се жената.

— Като всеки друг Пътнам не можел да устои на молбата на президента и на свой ред му позволил да се свърже с жена му. Дилман получил ново направление и се съгласил да предаде кристала веднага щом стигне целта си. Успял да открадне една яхта и отплавал на юг до градчето Лае, където на сутринта на 12 юли жената на Пътнам пратила телеграма на съпруга си, че предната нощ е получила пакета.

Мърсър имаше лошо предчувствие.

— А след това тя взела кристалите на своя „Локхийд Електра“, с навигатор Фред Нунън, и продължили дългото си пътешествие из най-опасната част на света, с намерение да извършат околосветски полет и да предизвикат сензация, която да изпълни първите страници на издаваните от мъжа ѝ, Джордж Пътнам, вестници.

Щом имената и датите заеха местата си, Мърсър изстена. Малцина знаеха кой е Джордж Пътнам, но всеки ученик бе чувал името на легендарната му съпруга.

— Знаете за кого говоря, нали? — попита Вероника Бътлър.

Мърсър не беше сигурен дали иска да се смее, или да плаче заради зловещата ирония на тази история.

— Амелия Еърхарт — рече той уморено. — Тя е взела остатъка от мостра 681 на своя самолет и после е изчезнала.

18.

В следващия миг светът около Мърсър взе рязък завой от лошо към още по-лошо.

От радиото се разнесе тревожен сигнал: разтърсващият нервите вой на системата за аварийно оповестяване, дразнещ звук, който хората предпочитат да спират, когато слушат радио или гледат телевизия. Но в тези части на страната, където местните си даваха сметка, че природата все още не е укротена, подобни сигнали можеха да означават разликата между живота и смъртта.

Когато ужасяващият звук затихна, го замени безизразен глас, който започна да изрежда названия на селища. Не значеха нищо за Мърсър, ала Рони Бътлър внезапно се напрегна. Каквото и да се случваше — случваше се тук.

Гласът междувременно продължи:

— Получихме съобщение, че инженерите от армейския корпус са предизвикали аварийно изпускане на вода от язовира Уилбър Бери в горната част на Блеър Крийк. Всички, които досега не са изпълнили нареждането за евакуация и живеят в районите около Блеър Крийк, трябва да знаят, че нивото ще се покачи с още метър и половина над досегашното си равнище.

Мърсър реши, че няма смисъл да слуша останалото.

— Да вървим!

На лицето на Рони внезапно се изписа неприкрит страх. Мърсър я улови за ръката и я дръпна към вратата. Не би се забавил с якето, ала ключовете от джипа бяха в джоба му. Хвърли на Рони една яркожълта мушама, нахлузи якето, отвори вратата и издърпа Рони навън. Водата продължаваше да се излива от стрехите и през завесата ѝ той забеляза, че към къщата се приближава пикапът с надуваемата лодка и подсиленото окачване.

Това беше спасителният екип, който бе видял по-рано, и този път Мърсър се зарадва на появата им. Без съмнение тези хора бяха тукашни и знаеха как най-бързо да се измъкнат от опасността.

Едва когато пикапът спря на входа на алеята в него се пробуди някакъв животински инстинкт. Изведнъж забеляза, че червеният предупредителен панел на покрива не примигва, светлините също не бяха запалени. Ако бяха дошли да спасяват Рони Бътлър въпреки желанието ѝ, щяха да пристигнат с надут клаксон и мигащи светлини. Нямаше да се промъкват безшумно.

Пътникът до шофьора отвори вратата и скочи на асфалта. Мърсър виждаше само очертанията му през завесата на дъжда, но веднага усети, че нещо не е наред. Не беше съвсем сигурен, но му се стори, че мъжът държи пистолет.

Реши да не чака докато и шофьорът слезе от пикапа, дръпна Рони в къщата и затвори вратата. Беше почти сигурен, че не са ги видели. Изтича в кухнята и взе пушката от мястото, където тя я беше оставила.

— Заредете я — каза Рони.

Той я погледна въпросително.

— Да не мислите, че посрещам хора на прага си с пълна пушка?

Мърсър завъртя учудено глава, взе патрона, който му подаваше, и го пъхна в патронника.

— Сачми или бренеке?

— Сачми за глигани. — Тя извади от едно чекмедже още няколко патрона и му ги подаде.

— Ще свършат работа. Залегнете до печката. — Беше стара изработка, от времето, когато не са пестели стомана за бяла техника, и щеше да ѝ осигури добра защита.

Той се върна при предния прозорец. Не виждаше първия мъж, но вторият бе слязъл от пикапа и пресичаше моравата.

Сърцето на Мърсър подскочи. Това беше той. Водачът, старшият на групата, същият, когото бе видял да излиза от тунела след хладнокръвния разстрел на Ейб и хората му. Пристъпваше като котка от джунглата, бърз, уверен, смъртоносен. С партньора му вероятно бяха откраднали пикапа от спасителите.

Мърсър опря пушката на рамо, но не бързаше да стреля. Разстоянието бе твърде голямо за стрелба със сачми и той свали оръжието, пое си бавно въздух и се опита да не позволи на чувствата да попречат на разсъдъка.

— Кои са тези хора? — попита с пресипнал шепот Рони.

— Убийци.

— Без майтап? — Тя го погледна. — Кой? Защо?

— И те като мен търсят големия пай от мостра 681. Нямам представа как са ви открили.

В този момент зазвъня телефонът. Беше стенен апарат с дълъг спираловиден кабел, какъвто Мърсър не бе виждал от години. Тя се пресегна, взе слушалката и отстъпи назад, приведена зад печката.

Мърсър я чу, че говори, но не обърна внимание, докато обикаляше от стая в стая и следеше придвижването на противника. Моравата бе плувнала в дъждовна вода и разкаляна, приличаше на траншеи в ничия земя през Първата световна война. Той забеляза, че единият от мъжете наблюдава къщата иззад близкото дърво.

— Господин Мърсър? — повика го Рони. Мърсър се намираше в спалнята. Предполагаше, че имат още минута-две, докато противникът оглежда терена. Дръпна се от прозореца и се върна в кухнята.

— Шърман Смитсън се обади — продължи Рони. — Искаше да ме предупреди за тези типове. Нападнали са го в къщата му преди няколко часа и са го оставили завързан в килера. Измъчвали са го, за да им каже името ми.

Мърсър се учуди, че не са го убили, за да прикрият следите. Помисли си, че може би са го оставили жив с някаква цел, ала не се сещаше каква може да е тя.

— Каза, че е успял да се измъкне само благодарение на това, че приятелката му решила да го изненада и дошла в къщата му въпреки бурята. Били само двама и не знае дали има още.

Мнението на Мърсър за Смитсън се подобри неимоверно. За архивист той, изглежда, схващаше добре кое е важно в момент като този.

— Колко нагоре по течението е язовирът, който споменаха?

— На десет мили.

Мърсър пресметна времето след съобщението и скоростта на прииждащия потоп и реши, че имат шанс. Протегна ръка да отведе Рони при задната врата.

— Рони, ще се опитаме да се измъкнем, инак ще се озовем в капан, когато водата започне да приижда. Можете ли да тичате?

— Не толкова бързо, колкото някога, но само се опитайте да ме спрете.

— Добре, сега ще отворя вратата и ще изляза на верандата. Един от тях е зад онова дърво.

— Дървото при спалнята ли?

— Да. Веднага щом изляза искам да хукнете с всички сили към моя джип. Вратите не са заключени, така че скачайте на задната седалка и лягайте долу. Аз ще се опитам да ги задържа с пушката.

Тя го погледна разколебано.

— Можем да го направим, Рони. До колата ми няма и двайсет крачки, а един изстрел от тази пушка може да отнесе главата на човек.

Този път тя кимна и стисна устни, показвайки, че е твърдо решена да го направи.

Мърсър отвори вратата и тъкмо се готвеше да излезе, когато вляво от него прозвучаха изстрели. Вторият противник бе от другата страна на къщата и бе прескочил перилата на верандата. Мърсър се дръпна назад, завъртя пушката с лявата си ръка натам и натисна спусъка. Изстрелът едва не изтръгна оръжието от пръстите му, но той успя да го задържи, а в дясната ръка вече стискаше нов патрон, готов да презареди. Стреля отново и подаде предпазливо глава. Вторият нападател беше изчезнал. Може да го беше ударил в гърдите и сега да лежеше в тревата, но най-вероятно се бе хвърлил назад при изстрела.

Погледна в другата посока и видя, че водачът бяга по диагонал между досегашния си пост зад дървото и пътя. Тичаше с гладките премерени движения на олимпиец.

Мърсър се обърна към втория нападател и видя, че той също тича към откраднатия пикап, сякаш по петите го гонеха хрътките на ада.

Изведнъж разбра какво става. И какво ги е изплашило толкова.

Затвори вратата и погледна Рони.

— Има ли таван, или стълба към покрива?

— Да. Какво става?

— Водата от язовира идва по-бързо, отколкото предполагахме. Къде е капакът?

— В килера зад кухнята.

И го поведе натам. Мърсър погледна през прозореца и видя, че потокът е погълнал половината от задната морава и вече се плиска в основите на къщата. Всъщност стигаше почти до прозореца. Достатъчно бе нивото да се покачи още малко и стъклото щеше да поддаде на напора — а ако издържеше по чудо, щеше да го строши някое повлечено дърво.

Вдигна очи и видя, че в долината нахлуват огромни талази.

Неведнъж се бе изправял срещу какви ли не опасности, но този път бе сигурен, че ще умре.

— Рони! — извика той, докато тя посягаше да дръпне въжето на сгъваемата стълба. — Дръж се!

Вълната удари къщата, издигна се толкова, че закри прозорците, и кухнята потъна в непрогледен мрак. Мърсър очакваше стъклата да се строшат и си пое дълбоко въздух, преди водата да е нахлула. Вместо това цялата къща се залюшка като пияница и той падна на пода. Нещо се откъсна отдолу, където напречните греди се опираха в каменните основи. Къщата бе построена да издържи яростния напор на торнадо, но не можеше да мери сили с безжалостния натиск на водата.

Мърсър се вкопчи в печката и в същия миг къщата се изтръгна от основите. За кратко той долови миризмата на пропан от разкъсаната тръба на печката и чу над рева на водата стърженето на металните тръби, които се издигаха към приземния етаж от основите. Внезапно в кухнята просветля — къщата заподскача като коркова тапа върху вълните и се понесе по течението, за да се озове след минутка в малко по-спокойни води. Завъртя се, заклатушка се, ала по някакъв начин успя да остане цяла.

Но това не можеше да продължи дълго. Във всекидневната вече нахлуваше вода от процепите в пода и през вентилационните отвори.

Мърсър се изправи и размаха ръце. Не можеше да повярва, че е жив. Наложи се да се подпре на стената, за да запази равновесие, а през това време къщата описа още един бавен и изящен пирует.

— Рони? — извика той. — Рони!

— Тук съм — дойде приглушеният ѝ глас от килерчето. Мърсър пристъпи към нея, сякаш крачеше по палубата на мятан от тайфун кораб. Рони лежеше на пода и върху нея се бяха посипали кутии и консерви. Той ѝ помогна да се изправи. И тя като него се клатушкаше, но като че ли не беше пострадала.

Той отърси малко брашно от косата ѝ.

— Знаеш ли, ако решиш някога да оставиш косата си бяла, доста ще ти отива.

Въпреки преживяното тя се разсмя чистосърдечно.

— Но нали каза, че твоят приятел Хари предпочитал червенокоси?

Мърсър погледна през рамо към големия кухненски прозорец. Светът отвън бе калейдоскоп от въртяща се вода и дъжд. Къщата се носеше върху вълните към Мисисипи.

Водата вече се бе покачила до глезените им.

— Трябва да се махаме оттук — заяви той, хвана я за ръка и я поведе към предния край.

Екна изстрел и прозорецът се пръсна с трясък на парчета, които полетяха навътре. Мърсър бе забравил напълно за нападателите. Избегнали прииждащата вълна, те се бяха качили в надуваемата лодка и сега кръжаха около плуващата къща в очакване да удари техният час. Той се изруга за глупостта си — беше оставил пушката в кухнята.

Лодката бе само на няколко метра от входната врата и единственото, което спираше нападателите да не скочат на площадката, бе, че къщата продължаваше да се върти около оста си. При това завъртане площадката бе останала извън обсега на нападателите, но при следващото щяха да имат по-добра възможност да се прехвърлят. Мърсър изтича в кухнята за пушката, сграбчи я и се завъртя. Къщата също се въртеше, но Мърсър успя да заеме позиция при задния прозорец на кухнята тъкмо когато той се изравняваше с надуваемата лодка. Натисна спусъка. Пушката изтрещя и предният край на четириметровата надуваема лодка изригна във фонтан от накъсана гума, след като няколко камери се пръснаха едновременно.

Мърсър не знаеше дали е уцелил някой от нападателите, но се съмняваше да е имал подобен късмет. Нямаше опасност лодката да потъне, тъй като корпусът ѝ се състоеше от множество изолирани камери, ала управлението ѝ щеше да стане неимоверно трудно.

Забърза през къщата. Леденостудената вода вече се бе покачила до коленете и трябваше да полага усилия, за да стигне до килера. Част от мебелите плуваха. През пръснатото предно стъкло нахлуваше дъжд. Мърсър зае позиция до прозореца. Лодката трябваше да се появи при следващото завъртане на къщата, но не я виждаше. Мярна няколко дънера, понесени от придошлата река, и розовите трупове на удавени прасета, но не и бялата надуваема лодка.

Докато се оглеждаше, водата се покачи над коленете му. Къщата на Рони потъваше, а той все още нямаше план как да се измъкнат. Не мислеше, че би могъл да примами противника достатъчно близо, за да отмъкне лодката. Следващата възможност бе да открие в къщата нещо, което може да се използва като сал. Матрак изглеждаше добра възможност и той си спомни, че бе видял двойно легло в голямата спалня. Преметна пушката на рамо и тръгна към спалнята. Лодката отвън вероятно бе изостанала, защото не я видя и от прозореца на спалнята. Смъкна с бързи движения завивките, за да не се омотаят, и успя да повдигне матрака на една страна. Беше голям и неудобен и бе натежал от просмукалата се в него вода. Той опита да го издърпа в коридора.

Изведнъж Рони Бътлър нададе вик. Мърсър се опита да се отърве от импровизирания сал, ала за миг бе притиснат към стената от подгизналия „Ортопедик“. Изруга и бутна матрака назад. Реката нахлуваше през предния прозорец и къщата бе започнала да се накланя.

Върна се в кухнята тъкмо когато един от нападателите издърпваше Рони през задния прозорец. Вероятно бе скочил през него и я бе сграбчил, докато Мърсър се беше борил с матрака.

Силуетът на нападателя се очертаваше на фона на светлия прозорец, но Мърсър не смееше да рискува да стреля, за да не уцели Рони. Вместо това повдигна цевта и когато натисна спусъка, пушката бе насочена над главата на нападателя. Куршум вероятно би профучал на сантиметри над главата на похитителя. Ала тежките оловни сачми се понесоха в разширяваща се фуния.

За един кратък миг главата на нападателя се люшна, а след това се пръсна и полепна по мястото, където стената опираше в тавана, в отвратително пюре от кръв, плът и коса.

Двигателят на надуваемата лодка изрева на максимални обороти, а през това време почти обезглавеният труп се люшна към прозореца и се прекатури в бушуващите води. Мърсър изтича до прозореца и вдигна пушката, готов за нов изстрел. Лодката, с разкъсан и хлътнал във водата нос, бе на двайсетина крачки от него, отнасяна от разгневеното течение. За миг той мярна пъстрата риза на Рони, свита на дъното в краката на нападателя.

Мърсър нямаше шанс да го повали от това разстояние — не и с ловна пушка. В пристъп на гняв вдигна пушката към небето и дръпна спусъка. Нападателят завъртя глава, привлечен от звука. Мърсър можеше да се закълне, че му се усмихва подигравателно.

Къщата се завъртя и гледката се промени — прозорецът на кухнята вече гледаше по посока на движението. Това, което Мърсър видя, го накара да настръхне повече, отколкото от студената вода. Точно отпред ниско над реката се издигаше мостът с метални подпори, същият, по който бе минал, докато идваше към къщата на Рони Бътлър. Отломките, които стигаха до него, потъваха под водата, за да изскочат от другата страна и да продължат бясното си подскачане към водите на Мисисипи. Ако се съдеше по дълбочината на реката и това докъде е потънала къщата, тя щеше да удари металните перила на моста на нивото на прозорците и щеше да се разпадне.

Мърсър пусна пушката и се хвърли към килера. Сграбчи връвта и дръпна капака на покрива. От тавана се посипа прах, ала заедно с него се процеждаше и светлина. Смътно си спомни, че на покрива имаше малко прозорче.

Нямаше стълба, така че се покатери по рафтовете на килера и се шмугна в тясното пространство. Гредите на покрива се събираха над главата му — имаше място само колкото да приклекне. Дъските под него поддаваха: бяха толкова стари, че заплашваха всеки миг да се строшат.

Имаше по едно прозорче от всяка страна на покрива. Мърсър изпълзя към онова, което предполагаше, че е над спалнята на Рони; молеше се да не греши заради въртенето на къщата. Наложи се да прескача от една дъска на следващата, приведен, за да не си удари главата в тавана. През прозорчето не се виждаше нищо освен бушуващата река. От време на време някоя по-висока вълна стигаше до стъклото.

Той извика, събра цялата си воля и се хвърли право към него. Зад стъклото се мярна метална преграда. Мостът бе съвсем близо.

Сега или никога!

Мърсър скочи с главата напред през прозореца и прелетя два метра заедно с натрошеното стъкло между стоманените перила. Тупна върху настилката на моста и се претърколи, прикрил главата си с ръце, а под него уютната доскоро къща на Рони Бътлър се блъсна в моста с разтърсващата сила на тежкотоварна катастрофа.

Разлетяха се греди, стиропорна изолация, метални скоби. Къщата изригна във водовъртеж от натрошени мебели, домакински уреди и събирани цял живот спомени. Повечето от това бе засмукано под моста, но няколко парчета се посипаха върху Мърсър, като едва не го избутаха от другата страна на моста. Мърсър успя да се прикрие от този разнороден дъжд, когато чугунената вана на Рони се преобърна до него и той се прикри под нея като под черупката на костенурка.

Всичко приключи в миг. Къщата беше изчезнала и Мърсър лежеше задъхан под преобърнатата вана върху мокрия от дъжда мост на крачки от бушуващата долу стихия. От другата страна на моста се виждаха отделни островчета на цивилизацията, стърчащи от придошлата вода — телеграфни стълбове, като самотни часови, къщи, с вода почти до под стрехите. Огромни части от дигата, която доскоро бе пазила града, се бяха срутили и реката нахлуваше.

За разлика от бента, мостът се намираше на по-високо и нямаше опасност да рухне. Мърсър бе в безопасност поне за момента, но бе измръзнал до кости. Разкопча колана си и се върза за металния парапет. Тази простичка процедура му отне доста повече време заради изтръпналите му вкочанени пръсти. Постепенно умората взе да надделява и той отпусна уморено глава, а умът му потъна в благотворния мрак. Ако не се бе завързал с колана, водите щяха да го отнесат.

Събуди се след три часа, когато дъждът най-сетне бе спрял и Националната гвардия бе пратила в небето цяла флотилия спасителни вертолети. Беше почти четири следобед. Слънцето не грееше с цялата си сила, но денят бе достатъчно ярък, за да може пилотът на един блекхок да забележи вързания за моста мъж. Отначало помисли, че е заклещен труп, но тогава човекът долу вдигна изтощено ръка. След десет минути един от спасителите се спусна от вертолета с въже и изтегли пострадалия.

Един парамедик настани Мърсър на скамейката, зави го със сребристо термоизолиращо одеяло и го попита:

— Освен че си измръзнал и носиш шапка на щатския тим на Айова, надявам се, че си добре?

— Чакай да позная — успя да отговори с разтреперани устни Мърсър. — Тук всички сте фенове на университета в Индианаполис, нали?

— О, не, по дяволите! Ние сме от Илинойската национална гвардия. Признаваме само Войнствените илини.

Тези бяха дори още по-омразни съперници на „Пен“, отколкото дори хокай.

— От трън та на глог… — промърмори Мърсър.

След което разказа на спасителите си за Вероника Бътлър и въоръжения човек в лодката. Даваше си сметка, че ще последват дълги часове на разпити и попълване на формуляри, но нямаше друг начин да накара полицията да започне издирването на възрастната жена и нейния похитител.

След час вертолетът се напълни със спасени от различни покриви и дървета и се върна на отсрещната страна на реката, където Националната гвардия бе разпънала палатков лагер. Засега нямаше и следа от Рони и нейния похитител. Мъжът, когото Мърсър бе застрелял с пушката, бе изваден от Мисисипи на четири мили надолу по течението, където водата го бе изхвърлила близо до брега. Раните по тялото му съвпадаха с историята на Мърсър, но без свидетели на случката той все още оставаше под подозрение. Макар да не беше пленник в лагера на Националната гвардия не му бе позволено и да го напуска.

Чак след три часа името му бе засечено от някой от ФБР и дойде телефонно обаждане. Един ефрейтор се появи на входа на палатката и му подаде клетъчен телефон.

— Какво има? — попита Мърсър.

— Очакваното освобождение — отвърна ефрейторът. — Шефът каза, че може да си вървите когато пожелаете.

Той взе телефона.

— Мърсър слуша.

— Чудя се винаги ли край теб има само смърт и разрушение? — попита специален агент Кели Хепбърн.

Мърсър се ухили и отвърна с благодарност:

— Да, обикновено е така.

19.

Тъй като в района течеше евакуация, Никлас Кьотцер не се затрудни да намери къща, в която да се настани заедно с пленничката си. Подкара лодката обратно почти до мястото, откъдето бяха потеглили, и си набеляза едно място доста встрани от залетите участъци. Тук изкара лодката и изпадналата почти в несвяст Рони Бътлър на сушата. С помощта на сгъваем нож проби останалите камери и издърпа разкъсаните останки на лодката, за да ги скрие.

Къщата, която избра, бе по-голяма от тази на Рони, двуетажна масивна фермерска постройка, с морава, минирана от детски играчки — колела, миниатюрни трактори и един басейн с повалени стени. Предната врата, както очакваше, не беше заключена.

— Това е къщата на Боб и Ели Лумис — заяви Рони, когато най-сетне осъзна къде се намира. — Те имат деца. Какво смяташ да правиш?

— Имам нужда от сухи дрехи и някаква кола, а ти ще ми кажеш това, което си казала на него.

— Нищо няма да ти кажа — заяви тя ядосано.

Той я зашлеви с опакото на ръката си, достатъчно силно, за да ѝ сцепи устната.

— Напротив, ще ми кажеш.

Тя се разсмя и обърса с пръст потеклата кръв.

— Това ли е най-доброто, на което си способен, чуждоземна свиньо? Имах съпруг, който ми наритваше задника всеки божи ден. Очите ми все бяха насинени и няма кост, която да не ми е трошил. Най-добре да вдигнеш залога, ако смяташ, че с тези глезотии ще ме накараш да ти изпея всичко.

— Млъквай! — изръмжа той.

— Или какво? Ще ме удариш пак ли, импотентен задник такъв? Обичаш да биеш бабички, така ли? Животът сигурно наистина се е подиграл с теб, за да паднеш толкова низко. Някога помислял ли си за това?

— Казах да млъкнеш! — изрева Кьотцер и завря дулото на пистолета под брадичката ѝ, достатъчно силно, за да я накара да се повдигне на пръсти.

Тя видя лудостта в очите му и осъзна, че ще натисне спусъка дори ако само преглътне. Изминаха няколко напрегнати секунди, преди южноафриканецът да свали оръжието и да я бутне навътре в къщата. Беше тъмно поради дъжда и липсата на електричество. Светлината, която се процеждаше през прозорците, бе слаба и размита.

Той я накара да седне на един стол в кухнята. Масата бе разтребена, ала мивката бе пълна с мръсни чинии, а върху бара имаше отворени и недовършени пакетчета чипс. Кьотцер разрови чекмеджетата, не можа да намери скоч, но извади навит на топка канап.

Рони мислеше да се съпротивлява, но в края на краищата го остави да я завърже за стола. Канапът бе тънък и той трябваше да омотае глезените и китките ѝ няколко пъти, за да не може да помръдне.

— Съжалявам — заговори той, докато я връзваше. — Не трябваше да става така. Бяхме при твоя приятел от библиотеката, но не бери грижа, няма му нищо. Кажи ми само какво разказа на онзи тип Филип Мърсър и ще си тръгна.

Не я гледаше, докато говореше, но тя разбираше, че я лъже. Шърм Смитсън ѝ бе казал, че мъжете, които го бяха нападнали, разпитвали и завързали, били с маски. Явно присъствието на Мърсър в нейната къща бе променило плановете им. Този човек можеше лесно да бъде разпознат и затова нямаше да я остави жива.

— А що се отнася до по-ранния ти въпрос, кое ме е направило такъв. Тази история започва с дядо ми Пит Кьотцер. Той беше феноменален стрелец и трябвало да представя Южна Африка на Олимпиадата. Когато няколко години по-късно избухнала войната, страната ни предпочела да се обвърже със Съюзниците, вместо да остава неутрална. Дядо ми бил човек на дълга. Прочул се с това, че обучил хиляди млади войници да стрелят добре, а после постъпил в армията и отишъл да се бие с нацистите. Дори написал наръчник за обучение. Велик човек. Точно това ме вдъхнови да се запиша в армията, когато ми дойде времето.

— Единственият проблем беше, че… по време на една учебна стрелба уцелих друг войник — продължи той. — Беше чернокож, по-старши по чин. Стана точно след като чернилките взеха властта в моята страна и ме обвиниха в убийство. Твърдяха, че било проява на расизъм и прочее глупости, и в края на краищата бях изправен на съд. Оправдаха ме, но трябваше да напусна армията. Ето как станах наемник. Знаеш ли какво означава това?

— Че си главорез. Убиваш за пари.

Мъжът си пое дъх през зъби. Нервен тик, който бе забелязала по-рано, в лодката.

— Сега ни наричат предприемачи. И ни плащат царски, за да си рискуваме главите там, където редовните войници не желаят да се бият. Работил съм за някои добри хора, най-често като бодигард, и дори съм участвал в спасяване на заложници. Никога не съм стрелял пръв и никога не съм убивал човек, който не се е опитвал да ме убие. Живях по войнишките закони.

— И войниците бият стари жени, така ли? — попита тя ехидно.

— На един патрул нещата се объркаха — продължи той, в гласа му се долавяше огорчение. — Имахме задача да спасим трима доброволци, отвлечени от един хотел в буша, но се натъкнахме на лагер в джунглата. Помислих, че това са похитителите, и почнахме да ги наблюдаваме, ала малко след това избухна престрелка. Не зная кой пръв откри огън, но стана една… момчетата около мен падаха като круши. Това бе единственият път, когато са ме прострелвали. Неколцина от другарите ми бяха мъртви, двама бяхме тежко ранени, но успяхме да се изтеглим, да се доберем до болница и да докладваме за случката. Оказа се, че това не са терористите, които търсим, а някакви нелегални ловци, търсещи маймуни, горили или кой знае какво. В болницата ме закърпиха, но полицията искаше да ме разпита за инцидента. Наложи се да напусна страната и когато най-сетне намерих доктор, който да прегледа раните ми, беше твърде късно. А след това бе все по-трудно да си намеря работа… и в края на краищата станах наемен „главорез“.

Завърза и последния възел и я погледна в лицето.

— Та какво каза на Мърсър?

— Дадох му моята рецепта за сладкиш с праскови.

— Виж, не искам да ти причинявам болка, но ако се наложи, ще го направя. Сега работя за голяма корпорация и на карта са заложени ужасно много пари. Пари, заради които богатите са готови да убиват. Милиарди долари. Кажи ми и ще си тръгна и никога повече няма да ме видиш.

— Омесваш брашното с мазнина и винаги използваш само пресни праскови.

— Какво ви има на вас, твърдоглави американци?

— Видях лицето ти — каза тя. — Запомних гласа ти. Ще ме убиеш веднага щом ти кажа това, което искаш. Приятелката на Шърман вече го е освободила и той ми се обади, докато бяхте пред къщата. Каза ми, че тогава сте носили маски. Сега, когато мога да те идентифицирам, нямаш друг изход. Може да съм стара, но искам да живея и ще се опитам да протакам докрай. И докато ми причиняваш болка само ще ми напомняш, че съм още жива… Освен това не бива да забравяш канелата и пудрата захар…

Шамарът бе по-силен от всичко, което бе получавала от покойния си съпруг, и Вероника Бътлър осъзна, че този път няма да издържи.

След двайсет минути Никлас Кьотцер скри останките от надуваемата лодка под ръждясалата кола в обора на фермата. Самата кола бе покрита с платнище, което изглеждаше сякаш не е било сваляно цяло поколение. Вече беше заровил старицата под един храсталак на стотина метра от пътя. Дъждът бе превърнал почвата в лепкава кал и бе трудно да се копае, така че гробът стана по-плитък, отколкото искаше.

От друга страна, предполагаше, че когато дойдат, спасителите ще се интересуват повече от оцелелите, отколкото да претърсват околностите за погребани. Ако по някакво чудо се бе спасил, Филип Мърсър би могъл да се досети каква е била съдбата ѝ и да организира издирване, но какво от това? Кьотцер отдавна щеше да е изчезнал, а от това, което бе изтръгнал от Бътлър, можеше да предположи, че следата към минерала е изстинала отдавна. Тази мисия бе приключена.

Огледа още четири къщи, докато се спре на една, която не бе пострадала от потопа. Отпред нямаше паркирана кола, но под навеса откри малко бъги с двигател петдесет коня. Ключът бе на стартера.

Напусна района и се насочи на запад, далече от Мисисипи и спасителите, които щяха да удесеторят усилията си веднага щом дъждът спре. След час стигна едно градче, достатъчно голямо, за да има автобусна спирка. Скри бъгито и се присъедини към десетината измокрени бежанци, които се качиха на пристигналия автобус, без да знае накъде отива — стигаше му да се отдалечава оттук.

Законите на конспирацията изискваха да смени няколко автобуса преди да се озове в Далас, Тексас. Избра си един с нищо незабележим мотел близо до летището, прекара близо час под душа и спа цели дванайсет часа. Когато се събуди, изяде закуската в стаята, докато му изпраха и изсушиха дрехите. Чувстваше се нов човек.

Едва след това се обади на Ролан Д’Авежан. Както очакваше, работодателят му не бе доволен от новините.

— Амелия Еърхарт? — повтори той, след като почти цяла минута сипа ругатни. — Сигурно лъже.

— Това каза, и то в момент, когато вече не можеше да крие нищо от мен.

Настъпи пауза. Кьотцер усещаше, че човекът отсреща би искал да попита как може да е толкова сигурен, да разбере някои подробности. Но вместо това Д’Авежан каза:

— А какво стана с американеца, който непрестанно ни създаваше проблеми?

— Филип Мърсър? Смятам, че вече е мъртъв, минхер.

— Но не си видял как умира?

— Да, не видях. Последния път, когато го видях, беше в една къща, която се носеше по придошлата река. Малко по-късно къщата се разби в железен мост и се разпадна. Все пак докато не открият тялото му, съм склонен да мисля, че може и да оцелее.

— Прословутата ти предпазливост? — попита Д’Авежан с нескрита насмешка.

— Тя ми помогна да оцелея, когато толкова много мои другари загинаха — отвърна незлобливо Кьотцер.

Усещаше, че босът все още е ядосан и че иска да скастри някого, за да докаже, че той дърпа конците. Кьотцер разполагаше с досие на Д’Авежан и още няколко ключови фигури в Европа, в случай че му потрябва нещо, с което да ги притисне. Даваше си сметка, че Д’Авежан е започнал голяма игра и че в мига, когато повече не се нуждае от него, ще се погрижи да напъхат тялото му във варел със сярна киселина. Предполагаше, че е от онзи тип хора, които обичат да бият жените и любовниците си, и този факт едва ли можеше да му действа успокояващо.

— Изглежда, ще трябва да се задоволим с оскъдното наследство на моето семейство и парчето, което взехте от мината в Минесота — изсумтя Д’Авежан. — Можем да продължим напред с помощта на изкуствения кристал, който успяхме да синтезираме в лабораторията, но ще отнеме доста повече време, та резултатите да станат видими. А това увеличава възможността да бъдем разкрити.

— Затова ли ни е нужен „Жуковски“? — попита Кьотцер, който знаеше, че истинската причина за създаването на компанията „Драконът на късмета“ бе да се прикрие от акционерите, че са дали парите си за един бракуван кораб от съветската ера. — Защото ако остане в открито море, ще е по-трудно да го засекат, отколкото с наземни антени?

— Точно така — потвърди Д’Авежан. — Освен това корабът е с атомни двигатели, тоест разчита сто процента на себе си. Никой не може да проследи енергопотреблението му и да се поинтересува защо гълта толкова много мегавати. Започнем ли операцията, промяната ще е бавна, но неизбежна, а най-важното е, че атмосферата ще реагира точно така, както предвиждат климатичните модели. След не повече от десет месеца светът ще възвърне интереса си към продуктите на „Юродайн“.

Кьотцер остави думите на Д’Авежан да натежат като камък, преди да продължи:

— Минхер, струва ми се доста опасно да изпращаме енергия към небето, за да покачим средната температура на планетата.

— Самата енергия не прави нищо. Промяната се дължи на начина, по който тази енергия се преобразува в кристалите и въздейства на магнитното поле около Земята. Като усилваме дори минимално това поле, ще възпрем проникването на космическите лъчи в атмосферата, а тъкмо те помагат за образуването на големи облачни формации. Заради по-високото си албедо облаците отразяват слънчева светлина обратно в космоса и снижават поглъщането на топлина от планетата. По-малко космически лъчи означава по-малко облаци, което ще доведе до покачване на планетарната температура след пауза от почти две десетилетия. Досега учените не бяха в състояние да дадат разумно обяснение на какво се дължи тази пауза, няма да могат да обяснят промяната и сега.

— Промените в климата отново ще застанат в центъра на обществения интерес, и не само сред западните правителства. Когато термометърът наистина започне да се покачва, всички ще поискат от правителствата да предприемат нещо. Европа, Америка, Китай. Няма значение къде. Покачването на температурата ще се усети навсякъде. Пазарите за въглища ще се сринат, инвестициите в слънчевата и вятърна енергия ще се удвоят и утроят и „Юродайн“ ще излезе на сцената, за да отговори на повишените нужди. — Д’Авежан спря за момент и продължи доволно: — Но най-важното е, че човечеството отново ще се изправи пред заплахата от глобално затопляне и ще трябва да се заеме с решаването на този въпрос. А после нивата на въглеродното замърсяване ще се понижат и катастрофалното покачване на температурата, предсказвано отдавна, никога няма да се случи. Когато достатъчна част от световните нужди от енергия бъдат покривани от възобновяеми източници, ще спрем излъчването от „Жуковски“, облачният слой ще се върне към нормалното и излишната топлина, образувана с нашата намеса, ще се отдели в космоса. Все едно ваксинираме света с малки дози глобално затопляне, за да накараме народите да потърсят истинска защита от него.

— Значи няма реална опасност?

— Аз не съм учен — заяви Д’Авежан. — Но са ми казвали, че американците разполагат в Аляска с една система, ХААРП, която въздейства на магнитните полета в горните слоеве на атмосферата, без това да е навредило особено. Увериха ме, че нашата система не е по-различна. Щеше да е по-добре, разбира се, ако бяхме намерили оригиналните минерали, но и изкуствените ще свършат работа.

— Мосю Д’Авежан, опитах всичко, но камъните са изгубени някъде в миналото.

— Е, има неща, които са извън нашия контрол. Вземи няколко дни да довършиш работата там и в края на седмицата се прибирай в Париж.

— Да, сър. В понеделник ще съм в офиса.

— И, Никлас — добави Д’Авежан. — Макар че не успя да намериш камъните, ти удвои запасите ни от естествени кристали и аз няма да го забравя. Ще се погрижа да получиш възнаграждение.

— Благодаря, минхер.

— Ще се видим идната седмица.

Кьотцер затвори телефона и веднага след това позвъни в авиокомпанията. Преди да се върне в Париж бе решил да посети още едно място. Изчака на телефона, докато служителят отсреща го попита закъде иска да пътува.

— Вашингтон — отвърна той. Нямаше никакво желание да остава в Минесота, за да се увери, че Мърсър е мъртъв. Смяташе да провери каква е била съдбата му по по-директен начин.

20.

Мърсър бе капнал. Цялото тяло го болеше от изтезанията, на които го бе подлагал през изминалите дни, дрехите, които си бе купил малко след като го освободиха от лагера на Националната гвардия, бяха твърди и неудобни, сякаш изработени от фибростъкло. В този момент не искаше нищо друго освен един бърз душ и да спи до насита. Но вместо това бе посрещнат от горещи устни, които се притиснаха към неговите, и твърди гърди, опрели се в него.

— Не казвай нищо — произнесе задъхано Джордан. Дишаше развълнувано, изпълнена с желание. — На билярдната маса. Веднага.

— Хари?

— Отиде в „Тини“. — Тя му разкопча ризата и плъзна език по кожата му, докато ръцете ѝ посегнаха към колана му.

След като му свали панталоните, Джордан го дръпна така, че бедрата ѝ да опрат в ръба на билярдната маса. Смъкна с един бърз жест джинсите и бикините си. Мърсър изхлузи обувките и зеления панталон. Устните им се разделиха само за секунди, докато Джордан изхлузваше фланелата през главата си. Бе свалила превръзката на ръката си, ала за миг, докато я докосваше, трепна болезнено. Вместо да спре обаче, болката сякаш разпали желанието ѝ и тя притисна крак между бедрата му.

След дългата зима кожата ѝ беше бледа и без разлики от тен. Имаше слабо, но атлетично тяло, с красиви женски извивки като антична статуя. Ръцете на Мърсър се плъзгаха по него, докосваха я нежно и я галеха и това я караше да се извива и да стене. Тя го насочи трескаво вътре в себе си и за миг изтощението му изчезна. Не бяха нежни, а ненаситни и жадни час по-скоро да получат животинска наслада. Когато приключиха, Джордан лежеше просната върху зеленото сукно, с щръкнали гърди с твърди зърна, а долната част на тялото ѝ все още потръпваше от преживяното удоволствие.

— Уф — въздъхна тя. — Трябва да го направим пак.

Той ѝ се усмихна, надвесен над нея.

— Не съм на двайсет. Трябва ми малко време.

— Ще ти сготвя миди… и полусурово месо — за повече издръжливост — обеща тя, докато го разглеждаше ухилена. Той ѝ помогна да се изправи и тя се опря на него, притворила очи. — Много те бива.

— Упражнявах се сам със себе си, откакто станах на тринайсет, а с жени още през първата година в гимназията.

Тя го плесна игриво и си събра дрехите.

— След минута ще се срещнем на бара. Направи ми мохито. В хладилника има джоджен. А след това искам да ми разкажеш за всичко, което стана, откакто тръгна.

Той ѝ даде повече от минута и използва времето да се изкъпе и да се преоблече с удобни джинси и мека блуза. Чакаше я в бара с бутилка хайнекен в ръка, когато тя се появи откъм спалнята. Беше си измила лицето и си бе сложила грим. Носеше същите джинси, но бе сменила ризата. По начина, по който подскачаха гърдите ѝ, Мърсър определи, че не носи сутиен.

Мидите, които бе споменала, май щяха да са излишни.

Тя го целуна в движение, взе чашата и се отпусна на дивана.

— Чувствам се, сякаш са ме набучили на кол. Благодаря ти.

— Не, аз ти благодаря — отвърна той и я поздрави със зелената бутилка. — Как ти е ръката?

— По-добре. Би трябвало да нося превръзката, но ми омръзна. Разкажи ми за пътуването. Толкова ли е ужасен Афганистан?

— Не е най-лошото място, където съм бил — призна Мърсър и седна на стола до нея. — Но е близо до това. Най-неприятното бе, че хората, които ни нападнаха в къщата на Ейб, бяха на крачка пред нас — бяха устроили засада в района, когато наближихме пещерата.

— Какво? Как е възможно?

— Подразбрах от разговора с Шърман Смитсън. Той ми каза, че терористите са го разпитвали преди два дни и се изтървали, че узнали за местонахождението на пещерата и участието на Хърбърт Хувър в тази история от документи, които намерили в кабинета на Ейб.

— Преди да стигнем там?

— Не мислех, че са имали време за претърсване. Но очевидно съм грешал.

— Ти попадна ли в засадата?

Мърсър кимна.

— Беше доста напрегнато. Освен автоматите тия типове разполагаха с РПГ-та и миномети. Ако не беше Букър Сайкс и хората му, със сигурност щяха да ми видят сметката.

Джордан бе пребледняла, но гласът ѝ остана твърд.

— Мърсър, трябва да спреш това. Непрестанно излагаш живота си на опасност. И за какво? За някакви камъни? Заради отмъщението? Заслужава ли си да умреш за тези неща?

— Сега вече няма голямо значение.

— Защо?

— Защото научих също така, че Майк Дилман се е опитал да прати останалите кристали със самолет в Щатите. Но те не са пристигнали.

— Как може да си сигурен?

— Били са на борда на самолета на Амелия Еърхарт, когато изчезнала някъде в Тихия океан през 1937.

— Амелия Еърхарт? Наистина?

— Боя се, че да. И освен ако някой не е готов да похарчи милиони долари за издирването на самолета ѝ, смятай, че са изгубени завинаги.

— Хъм… това означава, че двамата с теб ще имаме повече време да се опознаем. Трябва да призная, че докато те чаках, тръпнех от нетърпение като малко момиче.

— Тръпнеше? По мен? Наистина? Това ми харесва.

Тя се усмихна срамежливо.

— Има нещо в теб, Мърсър. Ти си… различен. Искам да те опозная по-добре. Имаш ли семейство? Кой ти е любимият филм? Всичко.

На вратата се позвъни и Мърсър се изправи.

— Май няма да имаме време да се опознаваме.

Тя смръщи вежди.

— Напротив, ще имаме. Който и да е — отпрати го.

Той прекоси библиотеката и извика от терасата над фоайето:

— Отворено е.

Вратата се отвори и влязоха двама души. Той им помаха и се върна при Джордан.

— Кой е? — попита тя. Мърсър не отговори. На лицето ѝ се изписа тревога. — Мърсър, какво става?

— Историята ѝ се оказа съшита с бели конци — отвърна той.

— За какво говориш? Чия история?

— На момичето, което блъсна агент Хепбърн. В началото изглеждаше наред — работела в „Старбъкс“ и учела в Мериланд, така че фактът, че в този ден била на пътя и блъснала Кели, приличаше на случаен инцидент. Но някои неща не ми даваха мира, затова вчера от Айова позвъних на партньора на Кели Хепбърн и го помолих да се разрови по-дълбоко.

— И аз го направих — заяви агент Нейт Лоуъл, който тъкмо пристъпваше в стаята. Свали слънчевите очила и ги прибра в страничния си джоб. Зад него, подпирайки се на патерици, влезе Кели Хепбърн. Главата ѝ бе омотана в бинт.

Тя се усмихна на Мърсър и заговори:

— Оказа се, че онова момиче — Саманта Роудс — си бъбри постоянно по телефона с приятели, докато пътува от работата за училище. Проследихме движението ѝ по клетките и установихме, че маршрутът ѝ минава на половин миля от мястото, където ме е блъснала.

Лоуъл продължи оттук:

— Притиснах я, за да обясни защо в този ден е сменила маршрута, и ѝ заявих в лицето, че е търсела среща с Кели. Тя отрече, но тогава се развиках и изиграх ролята на лошото ченге.

Мърсър подозираше, че тази роля страшно му харесва.

— Не разбирам. — Джордан ги гледаше. — Какво искате да кажете?

— Казваме, че Саманта се огъна и си призна всичко. Било ѝ е платено от една организация, за да удари Кели Хепбърн. Дори са ѝ помогнали да наеме джип, за да не пострада.

— Какво? Каква е тази организация?

— Успокой се, Джордан — каза навъсено Мърсър.

— Работила е за Земната лига. Предполагам, че ти също работиш за тях. — Джордан се облещи. — Трябваше да се вслушам в проклетата си интуиция още в самото начало, в къщата на Ейб. Стори ми се, че чух стъпки горе, когато влизах, но не бях сигурен. После те намерих заспала — но ти си претърсвала къщата по поръчка на твоите приятелчета, а като си ме чула, си захвърлила дрехите и си се престорила, че спиш. Всичко беше театър, нали? Предполагам, че си отишла там, защото наистина си познавала Ейб отпреди това и двамата с баща ти са били колеги.

Джордан мълчеше.

— Онази хонда, дето я гонехме, беше твоята, нали? Кой я караше — приятел, другар по оръжие?

Тя отказваше да отговори. Това нямаше значение. И без това беше загазила. Мърсър продължи:

— Нещата малко се объркаха в колежа, когато взеха да стрелят по нас, а после ти опряха оръжие в челото. Но ти издържа. Изигра го чудесно. И когато всичко беше казано и направено, аз повярвах, че си жертва в тази история също като мен, и ето че изведнъж противниковата страна се обзаведе с шпионин, обитаващ проклетата ми гостна. — Блъсна с длан по масичката за кафе и Джордан подскочи, но не посмя да го погледне в очите.

— Ти си им казала какво намерих в кошчето на Ейб. И как това има връзка с Хърбърт Хувър. Дала си им координатите, които получих от Шърман Смитсън. Ето откъде са научили за пещерата и са наели местни главорези, за да ни причакат. А когато избягахме, твоите хора са направили това, което вече бях намислил. Отишли са в библиотеката „Хувър“, за да потърсят други сведения, за които Смитсън не се е досетил. И са ги открили. Вероника Бътлър. Жена, която отвлякоха пред очите ми и която вероятно в момента е мъртва.

Джордан прие тази новина като плесница. Мърсър продължаваше със студен и безстрастен глас:

— Стори ми се странно, че онези типове са оставили Смитсън жив. Застреляха Ейб и колегите му, защо тогава да не убият и него? Още по-странно бе, че нападателят му казал, че са измъкнали повечето информация от кабинета на Ейб. Казали са му го нарочно, за да стигне тази информация до мен. Удобно обяснение защо винаги се озовават там, където и аз. Погрижили са се да прикрият истинския виновник в тази история. И което е най-интересно — Мърсър се обърна към агентите, — аз си спомних, че Джордан ми каза, че изгубила телефона си, когато изгоря къщата на Ейб. След засадата в Афганистан проверих разпечатките на моя домашен телефон. Не че имах някакви подозрения към нея, просто исках да не пропускам нищо. Видях само познати номера. Не се беше обаждала на никого. После, тази сутрин, докато летях от Де Мойн, зърнах в едно списание същата пластмасова гривна, която Джордан носи откакто се срещнахме. Помня, че я забелязах на ръката ѝ първата вечер, докато галеше Драг. Но сега вече знаех, че това е последен модел часовник, който е свързан с клетъчния телефон. През цялото време е била в контакт с хората си.

Джордан продължаваше да мълчи.

— Това, което не разбирам, е защо се е прицелила в мен? — попита Кели Хепбърн. — Вярно, ти им каза, че работя по случая, но ние не разполагахме с нищо. Двамата с Нейт бяхме стигнали задънена улица.

Джордан и този път предпочете да не участва в разговора и Мърсър продължи:

— Предполагам, че е била пред вратата на тази стая онази първа нощ, когато вие двамата нахлухте като Рамбо и Рипли от „Пришълец“. Мислехме, че е заспала, но вероятно е чула разговора и е подала сигнал за тревога. Или пък си е помислила, че без теб ще бъда напълно откъснат от разследването. Ти каза нещо в този смисъл, когато вечеряхме тук.

— И без твоята помощ — кимна Хепбърн, съгласна със заключенията му, — разследването на ФБР нямаше да стигне доникъде.

— Защо? — обърна се Мърсър към Джордан. — Доста хора изгубиха живота си в тази история, ти самата пострада и можеше да загинеш. Попита ме дали това, което правя, си заслужава да умре човек. Сега те питам същото.

— Арестувана ли съм? — отвърна с въпрос Джордан. Говореше с по-твърд глас, отколкото Мърсър би очаквал при тези обстоятелства, и той се зачуди дали за пръв път не чува истинската Джордан Уейсман.

— Още не — рече Кели.

Джордан изгледа и тримата преди да отговори:

— В такъв случай няма да кажа нито думичка.

— Добре. — Кели кимна на партньора си. — Нейт, твой ред е.

Едрият агент прекоси стаята. Все пак бе така добър да дръпне Джордан за здравата ръка, докато я изправяше.

— Джордан Уейсман, арестувана сте за съучастие в опит за убийство на федерален агент.

Тя изстена от болка, докато той кръстосваше ръцете ѝ отзад и ѝ слагаше стоманени белезници.

— Имате правото да мълчите. Всичко, което кажете… — Той изговори забързано останалата част от протокола „Миранда“. — Разбирате ли правата си, или трябва да ви ги обясня?

— Върви на майната си, фашистка свиня!

Мърсър поклати тъжно глава.

— Мисля, че знам за какво е всичко това. — Лоуъл и Хепбърн се обърнаха към него. — Преди да си тръгна двамата с нея имахме спор за глобалното затопляне и за миг ми се стори, че разговарям с фанатичка — беше толкова пристрастена, че не понасяше чуждо мнение по въпроса. От години повтарям, че темата за климатичните промени вече не е свързана с наука или политика, а се е превърнала в морален императив. Някои вярват, че спасяват планетата, и всеки, който не приеме правотата на кръстоносния им поход, се превръща във враг. И това оправдава всички техни действия. Когато четем за климата, срещаме думи като може, би могло или потенциално. Уклончиви изрази, които нямат място в истинската наука. Ала когато повтаряш твърде често някои твърдения, хората започват да вярват в тях и да си мислят, че климатолозите наистина могат да предсказват времето със стотици години напред.

— Науката го е доказала, кучи сине! — ядоса се Джордан. — Деветдесет и седем процента от климатолозите са съгласни, че…

— За какво са съгласни, Джордан? — прекъсна я той. — Че Земята се затопля. Хората, които са съгласни с това, трябва да са сто процента, а не деветдесет и седем. Че човечеството допринася за затоплянето. Отново по-добре да са сто процента, защото излиза, че тези три процента са кръгли глупаци, които не разбират какво им казва науката. Но какво ще кажеш за твърдението, че сегашното затопляне е безпрецедентно? Че е опасно? Че трябва да прекратим използването на органични източници на енергия, или рискуваме да превърнем планетата в пустиня? Наистина ли смяташ, че деветдесет и седем процента от сто процента са съгласни с нещо, което намирисва на политика или на лична преценка на риска? Това деветдесет и седем процента, което чувам навсякъде, е толкова безполезно, колкото когато някой ти каже, че определена година е с една десета от градуса по-топла от всяка друга заради глобалното затопляне. Това е статистически шум и не е доказателство, че трябва да обезвъглеродим нашето общество.

— Мърсър, ти просто отричаш всичко — каза тя. — Държиш се покровителствено с мен и казваш, че приемам истината за климатичните промени на доверие, но сам я отхвърляш само защото като всички други глупаци предпочиташ онова, което вече ти се дава наготово — та било то и органично гориво, което накрая ще съсипе тази нещастна планета.

— Никога не съм отричал нищо — отвърна Мърсър. — Но ти си приела догмата за климатичните промени, без да я подлагаш на съмнение. Навремето бях сигурен, че в края на краищата науката ще победи и че вярата, че нашата планета е обречена, ако не се върнем в осемнайсети век, ще бъде подложена на преоценка в светлината на нови открития. Сега? Климатологията бе похитена от политици и защитници на околната среда и вече не съм уверен, че здравият разум ще надделее. И не забравяй — ти и хората ти сте готови да убивате, за да прокарате своята научна теория… при това все още в нейния зародиш.

Възцари се тишина. Накрая Лоуъл попита:

— И сега какво?

— Сега ще подготвим обвинението срещу Джордан и момичето, което се опита да ме убие с колата си — отвърна агент Хепбърн. — И ще разследваме Земната лига. Сигурна съм, че ще отрекат за връзка с тези двете, но няма да е задълго.

Джордан седеше на дивана, втренчила поглед пред себе си.

— А ти, Мърсър? — попита Кели.

— Аз ли? За мен остава по-лесната част. Ще ида да потърся изчезналия самолет на Амелия Еърхарт. И трябва да го свърша за… — Той вдигна глава, сякаш изчисляваше нещо наум. — За три дни.

— Глупости — изръмжа Лоуъл.

— Не. Говоря съвсем сериозно.

— Нейт, отведи госпожица Уейсман в колата — каза Кели. — Искам да поговоря с Мърсър. Ще сляза след минутка.

— Ей, кучко! — озъби се Джордан. — Нямам нито обувки, нито сутиен.

— Съжалявам, миличка. — Кели я погледна състрадателно. — Не бях забелязала. Ще ти взема вещите.

— Не можеш да ги пипаш без заповед за обиск.

— Е, тъй като Мърсър плати за тях, те всъщност не ти принадлежат. Достатъчно ми е неговото разрешение. — Тя погледна Мърсър и той кимна. — Ето. Разчитай на мен.

— Джордан — каза Мърсър, докато я извеждаха. — Само за протокола, направих ти услуга, като не ти казах, че отивам в Айова, за да не го съобщиш на твоите чудовища. Едно обвинение по-малко за теб. Препоръчвам ти да сътрудничиш на ФБР и може би ще избегнеш решетките.

— А аз ти препоръчвам да идеш в ада!

Мърсър погледна Кели и завъртя обезсърчено очи.

— Радвам се да те видя на крака, ако може така да се каже.

— Още не са ме обявили за здрава, но не бих пропуснала тази сцена за нищо на света.

— Какво казват лекарите?

— Ще ме държат в гипс пет седмици, а вече не се търпи.

— Ами за главата?

— Сътресение. Виждам малко замъглено и главата ми ще се пръсне, но ще се оправя, ако не ме фраснат наново.

— Колко коса трябваше да обръснат?

— Достатъчно, за да нося шапки докато ми свалят гипса. — Тя го погледна с усмивка. — Знаеш, че е заради циците, нали?

— Моля?

— О, стига, Мърсър, беше заради циците на Джордан. Затова не я заподозря, не послуша интуицията си. Жалко, но… не мога да кажа, че те виня. Наистина са доста впечатляващи. Или природата е била благосклонна към нея, или е изръсила трийсет хилядарки на някой пластичен хирург в Бевърли Хилс. И ако кажеш кое от двете е, ще ти откъсна едната ръка и ще те пребия с нея.

Мърсър се ухили, но не отрече обвинението ѝ.

— Сигурен съм, че имаше повече от това.

— Няма друг начин, след като е най-старият трик от книгите. Винаги действа. Аз, от друга страна, не ѝ вярвах от мига, когато я видях.

— Женска интуиция?

— Наречи го както щеш, но знаех, че прикрива нещо зад това хубавичко лице и подскачащи цици.

— Моята малка глава е мислела вместо мен, това ли искаш да кажеш?

— Ти си мъж, Мърсър. Няма как софтуерът да надвие хардуера. — Кели трепна, осъзнала двойното значение на фразата. — Това изобщо не си го чувал от мен.

Мърсър се разсмя.

— Никога.

— Както и да е, мисля, че Джордан е казала на шефовете си да ме изключат от играта, защото е усетила, че ровя около нея. Тя те въртеше на пръста си, а Нейт не беше фактор, защото смяташе случая за загуба на време, така че само аз представлявах опасност.

— Има логика — съгласи се той.

— Освен това, ако трябва да съм честна, мисля, че тя ме виждаше като съперница и се е постарала да ме разкара от сцената.

— Кели, говориш смешни неща.

— Не се инати. Знаеш какво имам предвид — а макар че ти се бе изкъпал току-що, тя направо миришеше на секс. — Преди Мърсър да успее да отговори Кели Хепбърн вдигна ръце. — Не съм дошла тук, за да те съдя.

Мърсър завъртя глава. Не знаеше какво да каже. Успя само да се разсмее.

После дойде и моментът Кели да се разсмее.

— Ти си толкова предсказуем… дори мисля, че вече обсъждаш със себе си дали да не ме поканиш на среща.

— Така ли?

— Точно така, но няма да го направя, докато тази къща не се отърве от миризмата на предишната жена.

— Съвсем правилно.

— И гледай да не ме каниш в присъствието на Нейт. Той малко прекалява с протекциите си… което обяснява защо се прави на мачо задник, когато ти си наоколо.

— И това е вярно. Нещо друго?

— Предпочитам тайландска и френска кухня и освен ако нямаш ножица за гипс не смятай, че ще получиш нещо повече, докато не се отърва от него… може би. А сега трябва да вървя. Изпрати ме.

Мърсър трябваше да признае, че му бе приковала вниманието.

Когато излязоха в преддверието, Кели спря, подпря се на патериците и погледна Мърсър в очите.

— Нейт беше прав, нали? Че дрънкаш глупости. Имам предвид как си щял да намериш самолета на Амелия Еърхарт.

Мърсър вдигна пръст пред устните си, за да я накара да замълчи, и отвърна небрежно:

— Глупости са, разбира се. Никой никога няма да открие Амелия Еърхарт. Направих го само за да подразня партньора ти. — Наведе се към нея и усети уханието на шампоана ѝ за коса. Реши, че миризмата му харесва. — Джордан все пак прекара в къщата ми цяла седмица. Нищо чудно да се подслушва.

Тя го погледна и по лицето ѝ позна, че не се бе досетила за това. После попита с небрежен глас:

— Какво ще правиш сега?

Той я поведе навън и ѝ помогна по стълбището. Слизаха бавно, тъй като Кели се затрудняваше с патериците по витата стълба.

— Ще проверя в интернет за ножица за гипс.

— Много смешно.

— Така си и помислих. — Прекосиха фоайето и Мърсър отвори вратата. Излезе на площадката и огледа улицата. Не виждаше нищо извън обичайното. Ягуарът му си бе на мястото. Трафикът бе нормален, никой не седеше в колата си близо до къщата. Видя, че Нейт Лоуъл се е надвесил над задната врата на своя седан: вероятно разговаряше с Джордан.

— Мислиш ли, че има бръмбари?

— Възможно е — каза Мърсър. — Щом могат да организират катастрофа, значи пипат здраво.

— А за Еърхарт — сериозно?

— Напълно. До два дни ще знам приблизително къде е паднала. Но откриването на самолета ще отнеме малко повече време.

Кели Хепбърн извади телефона си.

— Какво правиш?

— Ще се обадя на Нейт. Все още съм в болнични и не мога да поискам да пратят екип, за да провери къщата ти. Но той може.

— Остави това — спря я Мърсър. — Ще ми помогнеш много повече, ако размърдаш хората си за самолета. Ако къщата ми се подслушва, вече знаят, че нямам никакво намерение да го търся.

Кели кимна, осъзнала, че е прав, и прибра телефона. После попита:

— Имаш ли нужда от охрана?

— Не. Не мисля, че е наложително. За такива като Джордан и момичето, което те блъсна, това е кръстоносен поход. Начин да докажат, че са посветени на каузата. За хората над тях, предполагам, мотивът е само пари. Няма да харчат повече средства за мен, ако смятат, че следата е изстинала.

— Добре — каза агент Хепбърн, но не изглеждаше напълно убедена. — Ще държим връзка, ако има нещо за обсъждане.

— Разбира се.

Хепбърн бе права да се съмнява, че е изгубил желание да преследва убийците. Ако го познаваше по-добре обаче, щеше да знае, че твърде дълго бе прекарал в защитна позиция и сега бе готов да прехвърли топката в терена на противника.

21.

През следващите четирийсет и осем часа Мърсър се постара да се държи сякаш за него всичко е свършило. Напусна дома само веднъж да направи компания на Хари за няколко питиета в бара, но през останалото време се занимаваше вкъщи. Изчисти старателно бара и лъсна медния обков. Прегледа няколко предложения за работа, отхвърли четири и поиска допълнителна информация за петото. Във всички разговори се стараеше да изглежда, сякаш е изгубил надежда да намери останалите кристали. Нейт Лоуъл наистина откри два бръмбара, заложени в къщата му — единият бе монтиран под ръба на барплота, а вторият близо до бюрото, но не ги махна, за да може Мърсър да ги използва в своята малка война на дезинформация.

Агент Хепбърн му прати имейл, в който му предлагаше да разположи охрана, но той отказа повторно, като обясни, че това само ще привлече нежелано внимание. По-добре, писа ѝ, цялата тази история да отмре от липса на интерес.

Това не означаваше обаче, че не се е заел с подготовка. Всичко бе започнало още в Кабул, след завръщането им от пещерата. Беше инструктирал един от механиците на „Системи Ген-Д“ как да му изработи фарадеева клетка за малката мостра, с която се бе сдобил от устата на мъртвеца. Импровизираното устройство вършеше работа на първо време, но му трябваше нещо по-добро, ако иска отново да пътува.

Кристалът бе пристигнал във Вашингтон по същото време, когато Мърсър кацна в Де Мойн. Снимките и размерите на пещерата също бяха стигнали местоназначението си и без съмнение вече бяха анализирани от човек, за когото Мърсър не се съмняваше, че е истински професионалист. Ставаше въпрос за Джейсън Рътланд, служител на Годардовия център за космически полети, работещ в студентското градче при Капитал Белтуей, където се наблюдаваше най-голямото скупчване на учени и инженери извън Силициевата долина. Мърсър се бе запознал с Джейсън преди няколко години, когато работеше над друг проект, и Рътланд го бе изумил с острия си ум и аналитичните си умения. Разчупвайки стереотипите за учен със занемарен външен вид, Джейсън винаги изглеждаше елегантен, носеше стилни дрехи, караше класически форд мустанг и в момента излизаше — по преценката на Хари — с една много сексапилна синоптичка от местен телевизионен канал. Дори Хари, въпреки огромния си житейски опит, я гледаше с изплезен език, когато четиримата се срещнаха случайно в един ресторант.

През последните три дена Джейсън пращаше на Мърсър редовни послания относно напредъка в проучването, като следваше насоките, дадени му от самия Мърсър. Ала на третия ден от началото на работата Мърсър получи съвсем кратко съобщение. „Открих я“ — пишеше в него.

Мърсър прочете съобщението в шест сутринта, веднага щом се събуди, и почувства прилив на адреналин. Минути по-късно, седнал на бара и наместен така, че да е близо до микрофончето, поставено от Джордан, позвъни по телефона. Отсреща чу гласа на телефонен секретар. Мърсър понечи да остави съобщение, но в този момент Джейсън вдигна слушалката.

— Извинявай. Току-що излизам от душа. Не съм прослушвал повикванията.

— Дори и да си, няма защо да се извиняваш.

— Прав си. — Джейсън говореше развълнувано. — Мърсър, не мога да повярвам, че успя. Имам предвид Амелия Еърхарт… след всички тези години. Сигурен ли си, че е паднала със самолета близо до…

Мърсър го прекъсна преди да успее да продължи:

— Не по телефона! Знаеш добре, че АНС подслушва всички разговори в района на столицата.

— Успокой се. Да не мислиш, че на властите им пука за нея?

— Мисля, че колкото по-малко хора знаят за това, толкова по-добре, защото този, който открие самолета ѝ, ще се прочуе. — Той продължи, специално за онези, които може би го слушаха: — Пътуването до Афганистан ми изпразни джобовете и ще ми трябва поне година да организирам експедиция до Южния Пасифик.

— А. Ясно. Значи ще си затваряме устата.

— Именно. Може ли да се срещнем?

— Ами да. Къде?

— На някое оживено място.

— Метростанция „Пентагона“.

Мърсър знаеше къде е. Намираше се на входа на една от най-силно охраняваните сгради в целия свят.

— Идеално. Кое време ще е подходящо за теб?

— Тъкмо мислех да си лягам. Изтощен съм до смърт. Какво ще кажеш за късния следобед — към пет? Не, нека да е шест. Да мине час пик.

— Добре. В шест на метростанция „Пентагона“, точно при входа на сградата.

— Ще нося документите.

— Не и в онази твоя смешна чанта.

— Не е чанта — възрази Рътланд. — Фелисия я нарича куфарче.

— Фелисия ако иска може да ѝ вика и кумкуат, но пак си е чанта.

— Майната ти — отвърна Джейсън и затвори. Мърсър изключи телефона с доволна усмивка.

Денят бе хубав, а до Пентагона не беше далеч и той реши да се разходи дотам, когато наближи времето. Подухваше приятен ветрец и преди да излезе си взе якето. Под него, в кобур на гърба, бе поставил своята деветмилиметрова берета, Модел 22. Напусна къщата с поставена в ухото слушалка, свързана с телефона, който бе прибрал в един от многобройните джобове.

Крачеше по улицата нехайно, разглеждайки витрините и прозорците на офисите. В отраженията им не видя някакви очевидни призраци за следене, но инстинктът му подсказваше, че го наблюдават. Усещаше върху себе си чужди погледи.

Възрастен мъж с дълго палто и измачкан костюм излезе от една от офиссградите и размаха ръка, за да привлече вниманието на спряла наблизо кола. Двамата с шофьора се поздравиха преди мъжът да се настани на седалката отзад. Трафикът бе натоварен и колата измина само няколко метра, преди да се наложи да спре. През следващите две пресечки между Мърсър и колата сякаш се водеше надпревара и никой не успяваше да се откъсне пред другия. Светлините на светофарите се меняха толкова бързо, че само по няколко коли успяваха да пресекат задръстените кръстовища.

Мъжете в колата разговаряха помежду си и постепенно Мърсър престана да им обръща внимание и продължи да се озърта небрежно за преследвачи.

Колата сви на следващия завой и шофьорът даде газ, за да се измъкне от задръстения участък.

Мърсър подмина с десетина метра станцията на метрото и се завъртя толкова рязко, че едва не събори дребна китайка и нейната още по-мършава майка. Не им обърна внимание, придал си изнервен вид, защото е пропуснал мястото за среща, ала погледът му търсеше някой, който да е бил изненадан от внезапната смяна на посоката на движение. Никой не даде вид да се е смутил, освен двете жени, които едва не бе стъпкал.

Той се спусна в станцията на метрото.

Извади от джоба си смарткарта, опря я на четеца и мина през турникетите. Построената за двестагодишнината на нацията станция все още имаше футуристичен изглед, който те караше да мислиш, че влаковете ще се отправят към далечни планети, вместо да спрат на пресечките със Синята или Жълтата линия. Когато дойде влакът, той се задържа на платформата, докато прозвучи сигнал, и едва тогава скочи във вагона.

И този път никой не му обърна внимание. Започнаха да го обхващат съмнения. Ами ако подслушвачите се бяха отказали да го преследват и сега играеше този театър без публика? Не му се щеше да повярва, че сложният му план се е провалил, дори ако това означаваше, че ще може да работи безпрепятствено.

Защото освен това значеше, че е изгубил шанса си да открие кой или какво стои зад убийството на Ейб Джейкъбс. Провал, който не можеше да си позволи. Погледна си часовника. Беше преценил всичко перфектно. До уговорения час оставаше една минута и вагонът вече намаляваше скоростта, навлизайки в станцията на Пентагона. Платформата бе претъпкана с пътници, повечето цивилни служители, но имаше и много с военни униформи.

Мърсър слезе на яркоосветената платформа. Продължаваше да се оглежда за подозрителни движения. От първоначалната петчленна група, която бе срещнал в Лейстъровата мина, бе премахнал един в Научния център „Лодър“ и втори в кухнята на Рони Бътлър, така че трябваше да се озърта за двама души и техния водач — мъжа, чиято стойка, походка и поведение би познал веднага. Наистина странно усещане. Бе го зърнал само за няколко секунди, ала имаше чувството, че го познава от години.

Не видя нищо освен забързани пътници, които нямат търпение да се приберат у дома. Докато напускаше платформата в посока към входа на Пентагона, забеляза бързо движение зад себе си. Беше мъжът с измачкания костюм от колата, когото бе видял по-рано. Сега даваше някакъв сигнал с ръка над главата на пътниците. Мърсър се завъртя тъкмо навреме, за да види Джейсън. Ученият от НАСА също го видя и вдигна ръка за поздрав.

— Джейсън! Не!

Но беше твърде късно. Джейсън бе забелязан и още докато сваляше ръка, през тълпата се шмугна сянка, с бързината на акула, преследваща пасаж риби, и чантата на Джейсън бе отрязана от дръжката. Сянката продължи нататък, оставяйки Джейсън с опулени очи пред подобна нагла кражба. Явно беше готов да се хвърли след нападателя.

— Не, Джейсън, спри! — извика му Мърсър, ала той самият имаше подобно намерение. В този момент нещо твърдо се опря в гърба му малко над бъбреците. Не беше нужно голямо въображение, за да осъзнае, че е пистолет.

— Остани на място, инак ще те гръмна и ще се измъкна в суматохата. — Гласът имаше доловим бруклински акцент.

Нямаше начин този старец да е част от групата. Мърсър се опита да се извърне, за да го огледа по-добре. Първоначалното му впечатление бе за небръсната брада, бледа кожа и хлътнали очи. Би могъл да опише по-добре шапката, отколкото човека, който я носеше — каквато всъщност бе целта. Който и да бе непознатият, Мърсър осъзна, че умее да се прикрива.

— Ще пъхна в ръката ти кабел — продължи мъжът. Мърсър усети, че му пъхат нещо между пръстите. — Завържи си глезените.

Когато се наведе, за да изпълни нареждането, Мърсър усети, че онзи измъква беретата от кобура на гърба му. Добре че не беше сантиментален относно оръжията — това бе четвъртото или петото, което губеше. Нападателят стоеше достатъчно близо, за да не може никой наоколо да заподозре нещо.

— И благодаря за мострата — приключи той.

Мърсър се изправи и внезапно онзи го бутна отзад. Заради кабела около краката си нямаше как да пристъпи, за да запази равновесие, и се наложи да поеме удара с длани и лакти. Една жена извика уплашено, докато той падаше. Мърсър се обърна, ала успя само да види как мъжът със смачкания костюм изчезва в тълпата. Движеше се доста чевръсто за старец.

— Ударихте ли се? — попита красива млада униформена жена с флотски отличия. Наведе се и забеляза, че краката му са вързани. На лицето ѝ се изписа подозрителност. — Какво става?

— Ами не помните ли играта на „събаряница“ отпреди няколко години? — попита я Мърсър, като се престори на ядосан. — Мисля, че това е нещо подобно. Усетих нещо да се увива около глезените ми, после някой ме бутна. И паднах. — Бръкна в джоба си и извади сгъваемия си нож. Острието преряза кабела с лекота.

Тя му помогна да се изправи.

— Да извикам ли полиция?

— Не — отвърна Мърсър. — Това са просто някакви хулиганчета, които отдавна са изчезнали. Благодаря ви за помощта.

— Няма защо — отвърна тя и си тръгна, без да го поглежда.

Джейсън вече се беше приближил. Изглеждаше блед.

— Добре ли си? — попита го Мърсър.

— Досега не ме бяха ограбвали. Изобщо не ми хареса.

Мърсър притисна слушалката до ухото си, за да приближи микрофона до устните си.

— Бук, засече ли го?

На лицето на Джейсън се изписа изненада.

— О, да — чу Мърсър отговора на Сайкс от другата страна на връзката. — Мършаво бяло хлапе със смъкнати дънки, като член на улична банда. Тъпакът едва не се спъна в смешните си панталони, докато търчеше по ескалатора. Чакай малко… по-рано с каква кола те следяха?

— Шестгодишен сребрист кадилак. В него се качи възрастният.

— Бинго. Хлапето се шмугна в същата кола. Номерата са от Пенсилвания, но бас държа, че е наета от летище „Дълес“.

— И аз съм на същото мнение. Оня, смачканият, говореше с бруклински акцент — предполагам, че са дошли с аеробуса от „Кенеди“ и са наели колата. — Не беше забелязал хлапето на задната седалка. Това явно беше професионален екип за отвличане и грабежи, вероятно нает от трето лице, за да свърши работата, без да останат следи.

Мърсър плъзгаше поглед из тълпата — и изведнъж се смрази.

Водачът на групата. Животното, което се бе заклел да унищожи.

Стоеше горе, на площадката, откъдето бе наблюдавал цялата сцена. От това разстояние бе почти сянка, но Мърсър го позна по начина, по който накланяше глава и повдигаше рамене. Вероятно бе почакал, докато Мърсър го познае, защото му махна, а сетне изчезна от поглед.

Мърсър изруга в микрофона.

— Бук, има един тип горе на ескалаторите. — Тръгна забързано към стълбите. По правило пътниците в метрото заставаха от дясната страна на ескалаторите, за да могат тези, които бързат, да се изкачат отляво, но в час пик никой не спазваше тези неписани закони и ескалаторът бе задръстен.

Букър долови тревогата в гласа на Мърсър и попита обезпокоено:

— Какъв тип? Опиши го. Там има десетина души.

— Моят ръст, бял, плещест. Не зная какъв цвят е косата му, нито с какво е облечен.

Сайкс се бе разположил в една стая в близкия хотел „Дабълтри“, откъдето наблюдаваше станцията с мощен бинокъл. Нямаше смисъл да търси някой, отговарящ на описанието — бяха твърде много. Вместо това се оглеждаше за човек, който се движи твърде бързо — но не видя такъв.

— Мърсър, не виждам никой, който да привлича вниманието. Кадилакът потегли. Сигурен ли си, че не искаш да го проследят?

— Напълно. Но можем да приключим тази история още сега, ако намерим онзи тип. — Мърсър полагаше отчаяни усилия да се промуши нагоре по ескалатора, но освен гневните погледи нямаше особен успех.

— Все още нищо подозрително тук. Има стотина души в района и поне двайсет автобуса. Може да се е качил на всеки.

Мърсър се отказа от борбата и въздъхна. Беше победен и го знаеше. Водачът не би се издал, като хукне да бяга от мястото на инцидента. Бе дошъл тук, за да подразни Мърсър, да му покаже колко е голяма неговата организация, щом може да си позволи да докара хора от Ню Йорк и после да изчезне без следа, като последно оскърбление.

Мърсър остави на ескалатора да го изведе на улично ниво и слезе заедно с другите. Зад него се издигаше масивната сграда на Пентагона, а отпред се простираше море от паркирали коли и автобуси, които товареха и разтоварваха пътници. Вече си даваше сметка, че залавянето на лидера ще е особено трудна задача, но нямаше намерение да се отказва. Достатъчно бе клопката, която току-що бе заложил, да се задейства час по-скоро.

Огледа автобусните спирки. Бук беше прав. Имаше много рейсове и щом някои тръгнеха, други заемаха местата им.

Заозърта се над главите на сновящите наоколо минувачи. Внезапно вдясно от него някакъв човек изключи телефона си и се завъртя. В първия момент Мърсър си помисли, че е пътник, който е сгрешил посоката, но мъжът изпъна бързо ръка и насочи стиснат юмрук към гърдите му.

Ножът бе предназначен да убива — с петнайсетсантиметрово острие от черна стомана и тънка дръжка, за да се скрива по-добре. Един точен удар би разсякъл гръдния кош на Мърсър, би сцепил диафрагмата, би пронизал белия дроб и с рязко повдигане и завъртане би стигнал до сърцето. И този удар бе такъв.

Сблъсъкът накара Мърсър да се превие и той вдигна инстинктивно ръце към мястото, където го бяха ударили. В първите частици от секундата не беше сигурен какво се е случило, усещаше само, че в гърдите му се е появила тъпа болка. Пръстите му напипаха ръката на нападателя и стоманеното острие.

В следващия миг осъзна какво става, улови ръката на нападателя с двете си ръце и се опита да вложи в тях цялата си сила.

Тъй като не знаеше как ще се развият събитията, си беше сложил под ризата кевларена предпазна жилетка — беше му я дал Букър. Докато повечето бронежилетки не осигуряват защита от удар с нож, тази специално, заради двойното покритие, не позволи на острието да проникне. Ножът бе спрял движението си навътре, защото ръката на мъжа се бе плъзнала по незащитената дръжка — и преди да успее да я дръпне, Мърсър го бе стиснал, влагайки всичката си сила.

Мърсър побърза да отпусне ръце и се шмугна покрай нападателя преди някой да забележи, че се е случило нещо ужасно. Беше на петнайсетина крачки и продължаваше да крачи спокойно, когато нервната система на нападателя регистрира какво е станало. Той вдигна ранената си ръка във въздуха, изцъклил очи, и ножът изтрака на земята. Фонтан от ярка артериална кръв бликаше от срязаните съдове и част от него попадна на лицето и дрехите на една жена наблизо.

Както всички останали Мърсър се обърна, когато чу писъка на жената. Видя вдигнатата над тълпата окървавена ръка, стичащата се надолу кръв, прерязаните пръсти, които се поклащаха безпомощно. Мъжът падна на колене. Докато тълпата се стичаше към него, Мърсър бавно се отдалечи и каза в микрофона:

— Бук?

— Спокойно, никой не те видя. Всички гледат оня нещастник. Какво направи?

— Опита се да ме промуши, но твоята жилетка свърши добра работа. Помогнах му да си среже няколко пръста на собствения си нож.

— Оттук изглеждаше сякаш направо си е отрязал ръката. — За да подсили ефекта от думите си, Букър изсумтя отвратено.

— Бук, гледай за водача — припомни му Мърсър. — Това беше само един от неговите лакеи.

— Все още си на чисто. Ама и ти пипаш здраво. Гадна работа!

Мърсър се опря на една бетонна стена. Едва сега усети колко бързо тупка сърцето му. Ако не беше облякъл кевларената жилетка, сега щеше да е мъртъв. Заради сляпото си увлечение да открие водача бе допуснал да го изненадат, да го заварят неподготвен. Имаше късмет… отново. Замисли се за това, че щастливата случайност не за първи път изиграва важна роля в живота му.

Малко след това се приближи Джейсън Рътланд. Не беше хукнал след Мърсър по ескалатора и Мърсър си помисли колко лесно бе позволил да го подмамят. Джейсън посочи над рамото му.

— Промушили са някого там.

— Един от техните — ядно отвърна Мърсър. — Мисля, че може да е бил младежът, който караше хондата в Охайо. Да се махаме оттук. — Полицията вече бе обкръжила мястото на престъплението. Мърсър поведе Рътланд към близката опашка и се качиха на автобуса. Не беше препълнен и Мърсър машинално се огледа за водача. Никой не приличаше на него.

Джейсън му подаде една флашка с форма на кораб от „Междузвездни войни“.

— Заповядай.

— Това ли е? — попита учудено Мърсър.

— Аха.

Автобусът се люшна и потегли. След трийсет секунди Сайкс се обади по радиото и каза, че никой не ги следва. Бяха на чисто. Бук се готвеше да напусне наблюдателния си пост.

Мърсър му благодари и извади слушалката. Имаше малко кръв по ризата и джинсите му, но петната бяха потъмнели и не се забелязваха. Той си оправи сакото и се наведе към Джейсън.

— Слушам те.

— Как си? — попита го първо Джейсън. Беше загрижен. Не беше свикнал да вижда Филип Мърсър толкова объркан.

— Чудесно. Макар че днес всичко мина горе-долу както очаквах, все още съм пораздрусан.

— Естествено, след като се опитаха да те убият.

— Не това. Насмешката. Начинът, по който онзи ми помаха — сякаш за да ми покаже, че най-слабите му усилия са по-успешни от моите най-добри. Това ме подразни. Много.

— Аз бих се впечатлил повече от опита да ме намушкат, но всеки си има вкусове.

Мърсър разтърси глава.

— Да се върнем към важната част. Кажи ми какво имаш.

— Добре. — Джейсън, изглежда, все още не бе убеден напълно, че това може да е по-важно от другото, но реши, че е най-добре да продължи. — Изчислих обема на геода от снимките, които ми прати — както ме помоли. После премерих образеца от Индия и направих необходимите изчисления, за да получа теглото на кристалите, изнесени от пещерата в Афганистан и натоварени на самолета на Амелия Еърхарт. Като се има предвид обемът камъните и необходимостта да са прибрани в защитна обшивка, логично е да се сметне, че са били поставени в предния товарен отсек на самолета. От което пък определих отстоянието им от радиоапаратурата и навигационните инструменти.

— Дотук ясно.

— Това си е чиста математика, нещо, което можеше да свършиш и сам.

— Нямах време. Какво нататък?

— Моделирах електромагнитните вариации на кристала, който ми прати. Между другото, там има доста странни феномени. Не бях виждал подобно нещо.

— Не мисля, че някой е виждал — отбеляза Мърсър.

— Притежава твърдост, която е доста високо по скалата за диаманти. А електромагнитните свойства покриват целия спектър. Проводници, изолатори, полупроводници — нищо чудно утре да наблюдаваме и ефекта на Джозефсън. Освен това действа като усилвател на микропулсации.

— Което означава?

— Което означава, че може да приеме всеки електромагнитен сигнал и да го усили хилядократно — или, при други обстоятелства, но не зная още какви, да го заглуши напълно. И може да го прави с каскадно мултиплициране.

— Джейсън, първо… забави малко. Говориш твърде бързо. Второ, използваш физика върху един прост геолог. Трето, по-малко ме интересува какво прави сега, отколкото тогава — през 1937.

— Ясно. — Физикът си пое бавно въздух. — Накратко, интуицията не те е подлъгала. Тези кристали са можели да променят изцяло действието на радиото на онзи самолет, също както и на пеленгатора. Като се има предвид количеството им, около двайсет и три килограма, те несъмнено са повлияли и на хронометъра на навигатора. Когато е правел засечки с позицията на слънцето и звездите, повреденият хронометър го е пращал на стотици мили встрани от курса и не е имало начин да го разберат. Знаем, че радиото ѝ е получавало сигнали от „Итаска“, кораба, пуснал котва край остров Роуланд, и че те са я чували от време на време, но комуникациите им са били повлияни от увеличителния ефект на кристала в носа на самолета.

— Ето ти въпрос за един милион долара — каза Мърсър. — Можеш ли да изчислиш по количеството кристали в самолета как точно е била повлияна навигацията на Фред Нунън?

— Наложи се да пусна около четирийсет милиона симулации, за да получа стойности, близки до верните, но го направих. По-трудното е да се изчисли каква част от електромагнитния ефект е била блокирана от екранировката, използвана от Дилман. Приложих принципа на КИСС, сиреч правилото за максимално опростяване, и стигнах до извода, че се е постарал само дотолкова, доколкото да не привличат светкавиците, но не и да бъдат блокирани останалите ефекти върху дължината на вълната или нейната честота. А тъкмо те са оказали влияние върху работата на хронометъра и радиото.

— Все пак получи ли някакви резултати?

— Не съвсем точни, ала с доста висока степен на приближение. Затова ми трябваха онези четирийсет милиона симулации. Ти беше прав. Въобще не е било близо до остров Хауланд, накъдето е трябвало да летят. Определих, че са поели на север, както са възнамерявали, но постепенно курсът им се е измествал на изток.

— И къде по-точно ги е отвел? — попита Мърсър, който вече беше уредил пътуването си до Южния Пасифик. Беше запазил билет през Фиджи, Тарауа и Мауро до Маршалските острови, макар все още да не знаеше какъв е бил окончателният курс на падналия самолет. И за всеки случай, ако се окажеше, че грешката е твърде голяма, бе резервирал и място за Оукланд. Отговорът на Джейсън щеше да стесни възможните дестинации.

— Доколкото можах да преценя, горивото им е свършило близо до Уолис и Футуна.

— Кои са пък тия?

— Уолис и Футуна са острови, а не хора. Принадлежат на французите. Уолис е по-северно от Футуна и мисля, че са паднали край втория.

— Кое е най-близкото международно летище?

— Бих летял за Фиджи. Самоа е по-близо до Уолис, а Фиджи до Футуна.

— А сега отново въпросът за милион. Дали е била достатъчно близо, за да види островите и да се опита да кацне, или горивото им е свършило насред океана?

— Виж това не знам, Мърсър. Най-високият връх на Футуна е 540 метра. Може да се забележи от четирийсет до петдесет мили, в зависимост от видимостта. Ако е имала достатъчно гориво, вероятно се е насочила нататък.

— Заселен ли е?

— Аз да не съм ти уикипедията? — тросна се Джейсън. — Намерих ти мястото. Да не искаш цялата му история?

Мърсър се усмихна.

— Бас държа, че вече си един от най-големите специалисти в света по Уолис и Футуна, дори и никога да не си бил там.

Рътланд изглеждаше едновременно горд и засрамен.

— Нали знаеш, че обичам да изпипвам нещата в детайли.

— Население?

— Да. Днес са около пет хиляди, повечето от които живеят в два града. По времето, когато е катастрофирала Еърхарт, са били половината от този брой. Интересното е, че близо до Футуна има незаселен остров, казва се Алофи. Говори се, че някога там имало канибали и че докъм края на деветнайсети век никой не се връщал от острова. Така че, да отговоря на незададения ти въпрос, да, мястото е достатъчно отдалечено, за да не открие никой, че е катастрофирала там преди осемдесет години.

Мърсър млъкна, припомнил си нещо. Извади телефона и набра номер.

— Деветстотин и единайсет. Какво се е случило? — попита женски глас.

— Преди пет минути имаше инцидент на метростанция „Пентагона“.

— Да, сър, знаем за това. Имате ли да добавите нещо?

— Да. Раненият, този, чиято ръка е била порязана, може да има връзка с нападението на колежа „Харт“ в Киленбърг, Охайо. — Стрелбата в университетското градче бе представена своевременно от националните новинарски емисии. — Покажете снимката му на свидетелите. Те ще го познаят като шофьора на хондата, нахлула в научната лаборатория.

— Кой се обажда?

— Бях в градчето по време на атаката и видях същия мъж днес на станцията. Изглежда, се опита да нападне някого с нож, но накрая той самият пострада.

— Сър, телефонният ви номер е блокиран. Мога ли да науча името ви?

— Не. Съжалявам. Свържете се със специален агент Кели Хепбърн или Нейт Лоуъл от ФБР — те ще могат да използват сведенията. Сигурен съм, че раненият днес на станцията и шофьорът на хондата са едно и също лице. Благодаря ви и дочуване. — Той затвори, прибра телефона в джоба си и се обърна към Джейсън. — Това ще ги държи далече от улицата поне за известно време, дори ако никой не го разпознае. Докъде бяхме стигнали?

Джейсън поклати глава, загледан в него.

— Обсъждахме, че Амелия Еърхарт е била близо до островите Футуна или Алофи и че е най-добре да летиш дотам през Фиджи.

— Вече е уредено — отвърна Мърсър, доволен, че е взел всички предпазни мерки.

— Ще ми се да можех да дойда с теб — въздъхна с нескрита завист Джейсън. — Такъв шанс пада веднъж в живота.

— Ще бъдеш споменат с всички необходими почести, като му дойде времето — обеща Мърсър. — Последното, което търся в този живот, е слава. А какво ще кажеш за нещата, които ти отмъкнаха от чантата?

— Куфарчето!

— Кумкуат — парира Мърсър. — Нямаше да го вземеш, ако не го бях споменал. Сега имаш легитимно извинение, в случай че Фелисия те попита за него.

— Печелиш — призна Джейсън. — Ти спомена, че онези типове вече разполагат с част от минерала, така че нямаше как да скалъпя измислени стойности относно електромагнитните му свойства, които те биха могли да проверят. Това, което направих, бе да променя снимките на геода, които ми прати, за да изглежда, че количеството извлечен минерал е с десет процента по-малко от действителното. Дори и да проверят изчисленията ми, пак ще стигнат до същите резултати.

— Няма ли начин да разберат, че снимките са фалшифицирани?

— Моля те — рече обидено Джейсън. — В Годард разполагаме с фотоапаратура, за която не са мечтали дори в Холивуд. Можех да направя снимки, на които геодът да изглежда натъпкан с пуканки, и най-добрият компютърен специалист би потвърдил, че са истински.

— Добре, добре. Къде ще ги пратиш? — В случай, че съперниците му имаха достъп до регистрите на авиокомпаниите, което бе напълно възможно, като се имаха предвид мащабите на предприетото от тях издирване, Мърсър възнамеряваше да откаже всички полетни резервации с изключение на тази, която Джейсън бе избрал, за да ги прати за зелен хайвер. От билетите, които бе резервирал под името Букър Сайкс, възнамеряваше да запази само два до Фиджи.

— Те ще смятат, че самолетът е паднал близо до остров Гарднър. Това е част от изолираната островна група Карибати, бивши Гилбъртови острови, и от тях Тарауа е най-известният. Гарднър е по-близо до предполагаемия курс на Еърхарт от Футуна и в добавка е атолът, за който се говори, че някога е бил в кръга на местата за издирване, тъй като местните говорели за някаква катастрофа.

— Наистина?

— Разбира се. Издирването на Еърхарт било истинско индустриално начинание. Парчета от самолета ѝ са намирани почти навсякъде из Южния Пасифик. Гарднър просто е един от най-скорошните. Преди това една от преобладаващите теории бе, че самолетът ѝ е бил пленен от японците. Била съдена и екзекутирана за шпионаж, а електрата била прибрана в склад, като онзи от „Изгубения кивот“.

— Интересна теория. Само дето Щатите са държали Япония под окупация седем години след войната и така и не са открили това толкова тайно хранилище.

— Казах теория, не факт.

— Извинявай — отвърна Мърсър малко разсеяно: вече преглеждаше списъка със снаряжение в главата си. Част от това, което смяташе, че ще му е нужно, можеше да набави на Фиджи, друга трябваше да вземе оттук. — Всичко това е чудесно, Джейсън. Не зная как да ти благодаря.

— Лесна работа, приятелю. В замяна ми стига да продължа с изследванията на този твой камък. Много странно нещо е той. И като се има предвид, че привлича светкавици, и останалите му чудни свойства, ще е най-безопасно да е в някоя лаборатория.

— Нека те попитам нещо… — Мърсър го погледна. — Наясно съм, че тези кристали са необичайни и че доста хора вече умряха заради тях. И някой излива купища пари, за да се сдобие с всичките. Но защо?

Беше ясно, че Рътланд вече е обмислял този въпрос, но че не разполага с отговор.

— Честно, не зная. Има милион възможности, но за да докажем която и да било от тях ще ни трябват още кристали — или начин да ги отглеждаме сами.

— Сюзан Тюнис и моят приятел Ейб са проучвали как космическите лъчи въздействат на облачните формации и как това взаимодействие може да повлияе върху регулирането на глобалните температури. Ако находките им са верни, това означава, че климатът въобще не е толкова чувствителен към отделяния от човешката цивилизация въглероден двуокис, колкото ни внушават.

— Което води до какво — че глобалното затопляне не е тъй страшно?

Мърсър кимна.

— Точно с това се занимаваха. И тъй като промените, които ни вещаят, са определени за близко и далечно бъдеще, все още няма как да бъдат потвърдени. Разработките на хората на Ейб биха могли да поуталожат малко всеобщата истерия. Ейб е използвал кристала на Хърбърт Хувър, за да изолира мястото на експеримента от смущенията на галактическото лъчение. Така че тази находка несъмнено има изследователски потенциал, но що се отнася до комерсиалното ѝ приложение, ще са нужни още проучвания… Трябва да има нещо друго, Джейсън, нещо, което прави минерала уникален. Направи ми услуга и си помисли за какво би могъл да го използва човек без никакъв морал. Хора, които са готови да убиват, за да се докопат до него, едва ли имат благородни намерения. Мисли за оръжия.

— Възможно е — съгласи се Джейсън. — Ще трябва да се поразровя, за да проверя какво военно приложение би могъл да има този кристал.

— Но искам да си много внимателен. Тези типове са безскрупулни. Няма начин да те свържат с мен. Никога не съм използвал името ти по телефона. Въпреки това през следващите няколко дни гледай да не привличаш внимание. Заведи Фелисия някъде да си починете, ясно?

— Тя може да си взема отпуска когато поиска, но аз заминавам за Хюстън за двудневна конференция. Няма причина да си променям плановете.

Мърсър натисна звънеца, за да съобщи на шофьора на автобуса, че ще слиза на следващата спирка.

— Благодаря. — Протегна ръка на Джейсън. — Ако имаме късмет, до седмица ще влезеш в историята като човека, открил самолета на Амелия Еърхарт.

— Ами ти?

— Аз ще съм момчето, което си пратил да свърши черната работа — ухили се Мърсър. — Хората помнят Хауард Картър, а не египетския работник, изкопал гроба на Тутанкамон.

22.

„Академик Николай Жуковски“ бе 170-метрово чудо на постсъветското величие. Корпусът му бе боядисан в черно, надстройките в бяло, а вътрешните коридори — в онзи оттенък на зелено, който руснаците, изглежда, харесваха толкова много — или можеха да закупуват при невероятна отстъпка. Надстройките бяха ниски и тесни и придаваха на кораба почти елегантен вид, още повече че нямаше нужда от грозен и опушен комин. Но тъкмо това, което го правеше функционален, го и загрозяваше. Пред триетажните надстройки имаше две огромни сателитни антени, с диаметър повече от трийсет метра, което караше краищата им да се подават извън бордовете. На задната палуба стърчеше една дори още по-голяма антена. Приличаха на онези вдлъбнати чинии, по които си падат радиоастрономите. Първите две бяха монтирани върху мощни хидравлични пръстени, за да могат да се насочват. Задната бе толкова голяма, че бе перманентно фиксирана и хвърляше сянка върху палубата, сякаш там е разпъната гигантска тента.

„Жуковски“ бе замислен и построен като модерна проследяваща станция за съветската версия на космическата совалка, кораб за многократна употреба под името „Буран“. Макар че програмата така и не премина отвъд един-единствен неуправляем полет, голяма част от оборудването на кораба бе предназначена за времето, когато на орбита щяха да бъдат изведени множество „бурани“, за да вдъхват ужас у Запада и да възхваляват руската космическа мощ.

И подобно на много други проекти, започнати от Съветския съюз малко преди системата да се срине, пълнежът бе предимно пропаганда за вътрешно ползване. Докато американците се радваха на гостоприемните предложения на още десетина народа да разположат там своите проследяващи станции, руснаците бяха принудени да построят за тази цел кораби, тъй като по онова време само шепа страни имаха дипломатически връзки с тях. Това оправдаваше и появата на бял свят на „Жуковски“. Но което бе по-важно и значимо за „Жуковски“ и неговия кораб близнак, това беше атомният двигател на борда. Вярно, нямаше никаква функционална нужда корабът да е снабден с атомна енергия, тъй като потреблението на системите му не бе толкова голямо. Но руските конструктори просто се бяха опиянили от идеята, че тяхното последно творение ще разполага с най-модерна и ефикасна атомна електроцентрала и че господството им върху термоядрената енергия е толкова голямо, че могат да я прилагат не само за военни, но и за мирни цели. Американците бяха изминали същия път с построяването на атомната фрегата „Савана“, докато не си дадоха сметка, че пропагандата е необходима само когато изоставаш в надпреварата.

Макар че така и не бе получил възможност да изпълни ролята си в космическата надпревара, „Академик Жуковски“ се бе сдобил с друго предназначение. Вместо да бъде демобилизиран бе прехвърлен в една военна база близо до Владивосток, където го държаха в работещ режим само за да играе ролята на резервен енергоизточник за несигурните генератори на базата. Доста позорно предназначение, но по-добре, отколкото да го пратят за скрап.

Когато замисли своя план, Д’Авежан се свърза с командира на базата с предложение да закупи кораба. „Академик Жуковски“ се нуждаеше от сериозен ремонт и преоборудване, за да може да излезе отново в открито море, и за щастие скоро успяха да се договорят за цената. Корумпираният адмирал освен това получи предложение корабът да бъде ремонтиран в неговата база, което отне шест месеца и изяде 60 милиона долара, ала Д’Авежан продължаваше да смята, че това е една от най-успешните му инвестиции.

След като напусна Владивосток корабът се отдалечи от често използваните морски трасета и с изключение на една вертолетна доставка от Куширо, Япония, която съдържаше откраднатия в Америка кристал, остана далече от общественото внимание. „Академик Жуковски“ беше вече в Пасифика и приближаваше екватора до една отдалечена точка северно от Нова Гвинея. Още по-странен бе този факт в светлината на информацията, с която Д’Авежан се бе сдобил през последните четирийсет и осем часа — информация относно местонахождението на самолета на Еърхарт. Кристалите, които така упорито издирваха, се намираха на по-малко от хиляда мили от сегашното местоположение на кораба и Д’Авежан смяташе час по-скоро да сложи ръка на тях.

Преди това ново развитие възнамеряваха да използват комбинация от естествени кристали — Д’Авежан разполагаше с един камък от Америка и с втори, който бе получил като наследство от своя дядо — който на свой ред се бе сдобил с него по загадъчен начин като млад изследовател в Ориента. Професор Жан-Робер Фортескю, даровит учен, работещ за Д’Авежан в една от свръхмодерните лаборатории на „Юродайн“, бе разработил способ да синтезира изкуствен минерал, което на свой ред бе довело до откриване на уникалните свойства на камъка. Фортескю бе синтезирал минерали, използвайки мощни пресоващи машини, които упражняваха титанична сила, като същевременно загряваха кристалите-семена до над 1000 градуса по Целзий. В такава адска среда късчетата оригинални кристали бяха стимулирани да ускорят растежа си и да добавят материя сами към себе си, както гущерът си отглежда опашка. Както и при споменатото влечуго новият израстък не беше толкова добър, колкото оригиналът. Също като Д’Авежан Фортескю нямаше търпение да се сдобие с нови количества от кристала, макар че за него това бе по-скоро интелектуално упражнение, отколкото източник на печалба.

Фортескю вече бе проверил на два пъти изчисленията и бе стигнал до същото място в океана, за което бяха получили сведения от човека във Вашингтон. Като предпазлив учен, той не бе склонен да приеме на вяра заключенията на друг, ако не са сходни с неговите. Изследванията на електрическите свойства на мострата подкрепяха разработките му и заключенията изглеждаха достоверни, в светлината на това, което бе направил. Но той също така си даваше сметка, че едно минимално отклонение от началната точка може да доведе до сериозни различия в края. Който и да бе американецът, работил над тази задача, несъмнено бе много добър. Толкова добър, че Фортескю с радост би го взел на работа в лабораторията си.

Подобно на много академици, Жан-Робер Фортескю не обръщаше внимание на хода на времето, когато се заемеше с някой проблем. Можеше да прекарва часове и дни в лабораторията, забравил за сън и храна, и цели седмици, без да се изкъпе. Понякога тази всеотдайност караше хората да странят от него.

Фортескю бе заинтригуван от забележителната екранираща способност на кристалите. Първоначалната му идея бе, че подобно свойство може да се приложи за екранировка в микроелектрониката, при това на нанониво, но скоро след това Фортескю се прехвърли към мащабен геоинженерен експеримент, с опит да подсили земното магнитно поле. Д’Авежан го бе убедил, че подобни проучвания ще помогнат за избягването на глобална климатична катастрофа. Жан-Робер не бе сигурен дали експериментът е насочен точно в тази посока, но след настойчивите молби на Д’Авежан бе твърдо решен да продължи.

Фортескю работеше вече десети час, без да почива, ако не се броеше краткото отскачане до тоалетната, за да си облекчи мехура и да гаврътне една богата на електролити и предназначена за спортисти смес. Преглеждаше фотосите, които американецът бе направил на афганистанския геод, откъдето бяха добити тези невероятни камъни. Бе виждал вече геода в серия снимки, направени от пакистански войник от групата, наета да проследи и нападне американеца в онази размирна част на страната. Нямаше никаква причина да не пропусне аномалията. Вътрешността на геода бе приблизително с размери на вана и с неравна повърхност, по която навремето бяха полепвали новообразуваните кристали. Всичко това бе толкова сложно, че наподобяваше на лице в тълпа — всеки дребен детайл се губеше в общото. При едно от първите компютърни сравнения бяха потвърдили, че топографският пейзаж е еднакъв и на двете поредици снимки, но докато ги сравняваше с невъоръжено око на два съседни монитора, Фортескю внезапно забеляза известна разлика. И веднага щом я забеляза, изруга.

— Ама ти наистина си много умен — каза високо на празната стая. — Толкова си хитър, че успя да измамиш дори моите компютри. Ха! Но не и мен!

През следващия час Жан-Робер прегледа всички изчисления, над които бе работил толкова неуморно от дни, и ги приведе в съответствие с новите данни за размерите на геода. Не разбираше само защо филтриращата програма, която бе използвал за обработка снимките на американеца, не бе засякла различието. Филтърът работеше на ниво битове: търсеше статистически аномалии или признаци за намеса, ала не бе засякъл нищо. Технологията, срещу която се бе изправил, бе наистина забележителна, но понякога това, което не може да види компютърът, го вижда човешкото око. И след около час работа той вече знаеше, че снимките, пратени от Вашингтон, са фалшифицирани.

Размерът — обемът — на геода — беше намален с 9,681 процента. В този момент Фортескю разбра, че противникът му се подиграва с него. Това бе плесница в лицето — и Фортескю с радост се хвърли в надпреварата. Още няколко часа проверява всички изчисления, като пускаше симулация след симулация с такова усърдие, че корабният инженер засече повишено потребление на енергия въпреки свръхмощния атомен двигател и се свърза с контролния център, за да се увери, че всичко е наред.

— Няма проблеми, шефе, уверявам те — отвърна Фортескю, когато телефонът на работната му станция иззвъня. — Но трябва да ме извиниш. Налага се незабавно да говоря с мосю Д’Авежан.

23.

Близките един до друг острови Футуна и Алофи едва се различаваха на хоризонта, дребни издатини върху линията, където земята срещаше небето, истински диви местенца, сякаш все още незасегнати от човешка намеса. По-големият, Футуна, се намираше вляво, когато се приближиха от юг, и бе отделен от съседа си с широк две мили канал. От тази гледна точка Алофи представляваше скалиста твърдина с вулканични хълмове, все още неизравнени от неуморната дейност на вълните и вятъра, ала по-нататък се виждаха снежнобели брегове и пясъци. Гористата част в средата на острова изглеждаше девствена и праисторическа, но капитанът им съобщи, че в джунглата има няколко плантации, отвоювани от гъстата растителност, където островитяните отглеждали тютюн и таро.

Бяха наели във Фиджи десетметрова яхта, която обаче получиха в комплект с капитана и неин собственик, бивш австралиец, казваше се Рори Рейс, отказал срещу всякаква възможна сума да им я преотстъпи за самостоятелно плаване. Яхтата разполагаше с високо мостче за удобство на любителите на риболова, задна платформа за гмуркане и спални помещения за седем души. Имаше и надуваема лодка с двигател за разходки до брега и компресор за зареждане на кислородни бутилки. Каютата на Рейс бе под мостика. Мърсър и Бук хвърляха ези-тура за по-голямата каюта на носа и Бук извади късмет. На втория ден от плаването той информира Мърсър, че леглото му е пухкаво като облаче, а Мърсър измърмори, че неговото е твърдо и мирише на крака.

Сайкс бе успял да си уреди кратка отпуска чрез комбинация от събрани почивни дни и успешната намеса на неговата приятелка Стаси. Това обаче му струва обещанието пред Стаси, че повече няма да се връща в Кабул, и уверението, че двамата с Мърсър не са тръгнали на разходка из Южния Пасифик в компанията на знойни местни красавици. Стаси харесваше Мърсър, ала това не означаваше, че вярва на него или на Бук. „Твоят бял побъркан приятел“ — така го наричаше често.

След успешно разиграната сцена с „ограбването“ на Джейсън във вашингтонското метро Мърсър и Бук се бяха прехвърлили в бунгалото на Сайкс близо до Форт Браг в Северна Каролина, където обсъдиха и съставиха списък на нещата, от които ще имат нужда по време на предстоящото пътуване. На следващата сутрин Бук тръгна по магазините, докато Мърсър се зае да търси подходящ плавателен съд от пристанището във Фиджи. Прекара часове над лаптопа на Бук и почти толкова време на телефона, докато се натъкна на капитан Рори Рейс и неговата яхта „Сува Сърпрайз“, изящен малък рибарски кораб, кръстен на името на столицата на Фиджи. Яхтата бе оборудвана с допълнителни резервоари за гориво, за да може да покрива по-големи разстояния.

Мърсър се опита да я наеме, обаче твърдоглавият австралиец заяви, че без него яхтата няма да отплава от пристанището. Рейс бе петдесетгодишен, с яркосини очи, скрити под мрежа от бръчки, покриващи цялото му широко дружелюбно лице. Посрещна ги на международното летище „Нади“ и първото, което направи впечатление на Мърсър, бе здравото му ръкостискане. А след това — веселият му смях. Едно от първите неща, които каза обаче, бе, че като ги гледал, се радвал, че не ги бил пуснал с яхтата си сами.

— Защо мислите така? — попита навъсено Бук.

— Защото познавам белята, когато я видя, а вие двамата сте си направо беля. Нещо повече, ако не се боях да изгубя парите за чартъра, щях да ви кажа да се мятате още сега на самолета, да отлетите за Хавай и да забравите завинаги за капитан Рори.

Рейс ги бе огледал още докато слизаха от самолета. Бук беше с шорти, което се оказа доста предвидливо, защото панталонът на Мърсър вече бе залепнал за краката му.

— Не зная каква ви е играта — продължи капитанът, — но не мисля, че става въпрос за археология, както казахте по телефона.

— Търсим паднал самолет — увери го Мърсър. — Честно.

— Е, ще видим.

Преди да напуснат летището Мърсър каза на Рейс, че трябва да приберат багаж от митницата. Багажът беше пратен с експресна доставка голям пакет от Щатите. Митничарят накара Мърсър да отвори пакета и сака, идващ с него, за да се увери, че съдържанието отговаря на описанието. Това обаче не отслаби подозрителността му и той прекара багажа през рентгеновото устройство, като го разглежда цяла минута, докато накрая се успокои. Както бе написано в описа, американецът бе получил двайсет килограма висококачествена медна жица, пренавита и натъпкана в кутия с размерите на охладителна чанта за пикник. Митничарят накара Мърсър да плати вносно мито и освободи пратката. Бяха я донесли двама митничари, но Бук с лекота я вдигна сам, сякаш бе стиропор.

На следващата сутрин се качиха на яхтата. Напуснаха пристанището на яхтения клуб „Роял Сува“ и скоро оставиха зад гърба си бариерния риф на Фиджи и се насочиха към открито море. Яхтата се оказа отлично оборудвана. Когато слънцето залезе, двамата пътници се изтегнаха в койките за отдавна жадувана почивка.

Мърсър се събуди призори и усети, че морето се е поразвълнувало. Все още бе слънчево, ала вятърът леко щипеше и дори неопитен моряк като него можеше да определи, че се задава буря. Той се качи на мостика. Рори Рейс седеше на руля, сложил до себе си шише вода и захапал пура между белите си зъби.

— Поспа ли?

— Когато се кача на яхта, сякаш ме хваща сънна болест — призна Мърсър. — Отплаваме ли, гушвам възглавницата.

— А твоят як приятел?

— Той е бивш военен. Обучен е да спи когато може.

— Какви сте вие двамата — наемници?

— Не. Всъщност търсим един паднал самолет. Проблемът е, че има и други заинтересувани. Пратихме ги да го дирят в грешната посока, но те са опасни и много способни типове.

— Опасни?

— Няма да те лъжа. Убиха хора, за да намерят този самолет.

— А какъв самолет всъщност търсите? Само не ми казвай, че е самолетът на Амелия Еърхарт, че ще се гръмна.

— Прибери оръжието, капитане, защото точно него търсим.

Рейс вдигна театрално ръце.

— Бог да ме пази от глупаци! Но парите са си твои, друже. И чартърът също. Ала позволи ми да съм първият, или може би последният, който ще ти каже, че тя се е изгубила на повече от хиляда мили северозападно от нас и е най-малко на шест хиляди метра под водата.

— Когато е излетяла от Нова Гвинея, тя е взела геоложки образци, които са повлияли върху навигационните системи на кораба. Двамата с Фред Нунън са се отклонили от курса десет минути след излитането, но са продължили да летят, без да го знаят. Един от най-мощните компютри на света направи изчисления и според него горивото им е свършило близо до остров Футуна, място толкова далеч от предполагаемия им курс, че никога не са ги търсили там.

— Значи и вие като цял куп заблудени души търсите съкровище из Южния Пасифик?

Мърсър поклати глава.

— Преди две седмици не знаех почти нищо за Амелия Еърхарт. Но един мой приятел бе убит заради мостра от минерал, който тя е пренасяла, а хората, които го убиха, издирват останалото. Смятам да ги спра.

Двамата се измериха с погледи, преценяваха доколко всеки от тях е искрен. Накрая Рейс изсумтя:

— Какво пък, щом така казваш…

Отне им двайсет и четири часа да стигнат Футуна и Алофи, като последните осем прекараха в битка с дъжда и бурята, които щяха да направят пътуването им отвратително, дори опасно, ако не разполагаха с мощни двигатели, а трябваше да разчитат само на платната. Макар че беше сутрин, когато пристигнаха, небето беше навъсено и мрачно. Валеше дъжд, а на хоризонта проблясваха канонади от светкавици.

— Ще направим обратен завой и ще влезем в канала между двата острова. Това е най-добрата защита срещу бурята. — Рейс посегна към руля, ала Мърсър сложи ръка на китката му. — Какво има?

— Букър трябва да слезе на брега. Ще потърсим укритие след това.

— Защо?

— Имам теория, че ако самолетът на Еърхарт е в околностите на острова, над мястото, където е паднал, ще се наблюдава необичайно висока активност на светкавици. За да провери това, Букър ще проследи бурята от най-високия хълм.

— Казва се Колофау.

— Е, ти знаеш.

Букър вече беше на задната палуба под мостика. Беше размотал жицата и я беше намотал около дръжката на една метла. Носеше бойна камуфлажна униформа под пончо също в защитен цвят. Заради широкополата шапка, която висеше на гърба му върху раницата, изглеждаше странно изгърбен.

— Мърсър! — извика той през шума на приближаващата се буря.

Мърсър отиде при него и попита:

— Взе ли всичко, което ти трябва?

Бук го потупа по рамото.

— Естествено. Помогни ми с лодката и чакай да ти се обадя.

След двайсет минути радиостанцията в джоба на Мърсър изписука и Сайкс докладва:

— На позиция съм. Имам чудесна гледка към югозападния достъп за острова. На четиристотин метра височина съм и това ми осигурява отлична видимост въпреки бурята. Сега ще засека координатите и ако имаме късмет, лазерният далекомер може да проработи.

— Действай — каза само Мърсър.

Бурята продължи да бушува през целия ден и през нощта. Известно време Мърсър и Рейс се забавляваха с карти, после Мърсър помогна на капитана да прегледа двигателите в машинното. Макар че бяха в обхват, Бук по навик поддържаше старателно радиомълчание. И въпреки че Мърсър гореше от желание да го потърси, за да го осведоми колко вкусен е бил обядът, се наложи да спазва правилата на играта. Едва призори на следващия ден, когато ветровете започнаха да утихват и влажността да става поносима, Бук най-сетне се свърза.

— Готов съм за евакуация, край.

— Не и докато аз не кажа, край.

— Трябва ли да повтарям, че е време да сложим край на тази идиотщина, край.

Мърсър се разсмя.

— По доброто ти настроение да съдя ли, че тази нощ някоя местна принцеса те е навестила в бивака?

Сайкс също се разсмя.

— Не бивака ми намери тя.

Мърсър обаче нямаше търпение да чуе резултата.

— Добре де, казвай.

— На сто деветдесет и пет градуса спрямо моята позиция, не повече от пет мили от острова, място в океана, което нощес се изпържи от светкавици. Мърсър, това бе най-изумителната гледка, която съм виждал. Морето сякаш сияеше на миля наоколо, като че бе свръхзаредено с електричество и флуоресцираше като неон.

Мърсър почти извика от възторг.

— Ще купя на Джейсън каса от любимия му скоч!

— Не забравяй, че аз предпочитам бърбън.

— Може и за теб да заделя нещичко.

— Нещичко? Ей, няма уважение към работещия човек. Вдигай си задника и ела да ме прибереш. До час може да се гмурнем на мястото на катастрофата.

Капитан Рейс вече бе запалил двигателите. Яхтата заобиколи западния край на остров Алофи и продължи да следва южния бряг преди да завие към брега, където ги очакваше Букър.

Наемникът бе прибрал пончото и ризата в раницата си и сега стоеше като полугола стилизирана статуя — мускулите му се очертаваха под тъмната кожа.

— Брей! — възкликна Рейс. — Видях, че приятелят ти е як, ама пък чак толкова…

— Не го бива много с мозъка, така че за компенсация отделя внимание на мускулите — отвърна Мърсър.

Капитанът поклати глава.

— Ама и вие сте една комбина… Как се запознахте? В армията?

— Какво? — Мърсър се върна в настоящето. Беше зареял поглед в морето, докато си мислеше какво може да намерят там. — А, не. Букър ми беше нещо като детегледачка, когато работех за правителството. Доста бързо осъзнах, че е тъкмо човекът, който бих искал винаги да ми пази гърба.

— Хубаво е да си имаш такава дружка — каза Рейс. — Рядка порода.

— Прав си — потвърди Мърсър, но си мислеше за Ейб. Още един от тази рядка порода.

Сайкс ловко преодоля прибоя, както го бяха обучавали на курсовете за „тюлени“ в Колорадо Бийч близо до Сан Диего, и скоро стигна до яхтата. Мърсър привърза лодката за платформата за гмуркане и Сайкс се качи на борда.

— Благодаря.

— Можеш да ми благодариш и за кафето, което вече ти направих и което те чака.

— Ти наистина си добър човек.

Със съвместни усилия двамата вдигнаха надуваемата лодка и я закрепиха на стойката до борда.

Мърсър извика към мостика:

— Готово, Рори. Знаеш посоката и разстоянието. Да не губим време.

Мъркащите двигатели се изпълниха с живот и зад кърмата на яхтата се вдигна облак бял пушек. Мърсър и Бук използваха времето, за да подготвят водолазните снаряжения. Не знаеха каква ще е дълбочината, но предполагаха, че няма да им се наложи да обличат водолазни костюми в топлите тропически води. Екипировката на Рейс бе в отлично състояние и от най-високо качество. Дори Сайкс, който бе привикнал Чичо Сам да му купува най-добрите и най-модерни играчки, беше впечатлен. Тъй като той бе с по-голям опит, се разбраха той да води.

След двайсет минути двигателите отново притихнаха и след това угаснаха напълно. Чу се дрънчене, последвано от плясък. Рори се появи над тях, нахлупил на главата си широкопола шапка.

— Пристигнахме и имате късмет. Дълбочината е само двайсет и пет метра. Достатъчно плитко, за да спусна котва.

— Великолепно — каза Мърсър. — Първо ще се спуснем да огледаме дъното. Ако имаме късмет, може да си ни доставил точно на място. Ако не, ще използваме сонара, който нае по наша молба.

— Искате да го дърпам с яхтата ли?

— Не е необходимо. Достатъчно малък е, за да използваме надуваемата лодка.

— Вашите желания са закон за мене, момчета. Ще следя прогреса ви от борда. Имам резервна бутилка. Ако някой от вас закъса, мога да му помогна.

Това не беше част от уговорката им и Мърсър подозираше, че Рейс го е пипнала търсаческата треска — една от най-заразните болести, която кара дори най-здравомислещия човек да игнорира опасностите и да заложи живота си на карта заради невъзможна мечта.

Докато Мърсър си нагласяваше екипировката, Бук проверяваше методично всеки елемент — колана с тежести, бутилките и вентилите, компенсатора. Прегледа дори плавниците и уплътненията на маските.

— Ние сме партньори — обясни той. — Което означава, че закъсаш ли ти, и аз може да пострадам. Същото важи и за екипировката. Имаш ли дефекти в нея, значи и аз ги имам. Проверих я, за да не се удавя, докато се опитвам да те спася.

Мърсър осъзна, че този път Бук говори сериозно. Опитваше се да му внуши, че животът им може да е заложен на карта.

— Разбрах те.

След като приключиха с проверките, скочиха от платформата и се гмурнаха в тюркоазено сините води край вулканичния тихоокеански остров. Веднага щом мехурчетата се разсеяха Мърсър установи, че видимостта им е почти неограничена. Дъното бе като озарена от слънцето морава, насред която тъмнееше единствено сянката на яхтата. Водата бе кристалночиста и топла като във вана.

Дъното бе предимно пясъчно, само на отделни места стърчаха черни и сиви скали, щръкнали от земята още по време на раждането на острова. Букър се гмурна надолу, спря да си нагласи дълбокомера и погледна назад, за да се увери, че Мърсър е изравнил налягането в ушите си. Когато стигнаха пясъчното дъно, провери дълбочината и въведе цифрата на миниатюрния си ръчен компютър. Веднага получи времето за спускане, вдигна палец към Мърсър и описа кръг с палец и показалец.

Мърсър върна жеста.

Сайкс имаше компас и определяше посоката и темпото. Мърсър, който бе привикнал да вдишва и издишва през шнорхел, трябваше да го прави с честотата, с която го правеше и Букър. Така щеше да избегне често повтаряната грешка на новаците да поемат твърде много въздух.

Скоро започнаха да привличат вниманието на местните обитатели. Мърсър не знаеше имената на рибите, ала не спираше да се диви на фантастичното разнообразие от цветове и очертания, родени от всякакви ниши на еволюционния процес. По дъното също имаше безброй признаци на живот, по пясъка се виждаха дири от крачета на ракообразни и морски звезди, ала около рифовете животът показваше най-голямо изобилие. Водорасли размахваха лениво израстъците си. От пясъка се подаваха корали с безброй оттенъци, наоколо кръжаха рибни пасажи, които се стрелкаха изплашено, ако се приближи хищник. Оцъклени очи и скрити от сенки тела надничаха от дълбоките пукнатини. По някое време Мърсър забеляза и озъбената паст на една мурена.

Обикаляха близо половин час, но нямаше следи от потънал самолет. Букър разрови пясъка на десетина места, отдалечавайки се бавно на изток, така че когато поемат назад към лодката да прекосят неизследвана територия.

Скоро стигнаха коралов риф, отвъд който склонът се спускаше към тясна долина. Оттатъшният край на долината бе само на стотина крачки, но дъното се спускаше поне на десетина метра под сегашната им дълбочина. Долу беше тъмно и зловещо.

Двамата се спогледаха. Сякаш бяха почувствали едновременно едно и също.

Стените на клисурата бяха тъмносиви, вулканичен камък от стеклата се и изстинала лава. Пясъкът на дъното не беше разстлан, а скупчен на малки хълмчета. Сянка премина над тях, нещо достатъчно голямо, за да запречи слънчевата светлина. Те вдигнаха едновременно глави, но не видяха нищо.

Продължиха издирването.

Като геолог Мърсър го забеляза пръв. Част от стената на каньона бе поддала, откъсвайки се от основата. Подобно свличане не беше необичайно. Това, което привлече вниманието му, бе, че скалата над мястото на свлачището е покрита с пукнатини. Той се приближи, за да я огледа по-добре. Докосна камъка и върху скалата остана дълбока диря. Камъкът бе толкова напукан, че се разпадаше при най-лекото докосване. Мърсър погледна нагоре. Разстоянието бе почти невъзможно, ала доказателството бе пред очите му. В продължение на осемдесет години върху тази скала се бяха изсипвали безброй светкавици и шокът от високоволтовото електричество, изпаряващо водата в околността, бе превърнал камъка в ронлива смес. Картина, подобна на тази, която бе видял в Афганистан, само че тук водата бе помогнала на светкавиците да причинят по-дълбоки поражения в скалата.

Бук изрисува питанка във водата. Мърсър кимна и посочи надолу.

Бук провери запасите им от въздух, погледна ръчния компютър и разтвори два пъти по пет пръста, за да каже, че имат десет минути. Мърсър отвърна с утвърдителен знак и остави на Сайкс да води надолу в каньона.

Веднага щом започнаха да се спускат температурата на водата се понижи. Двамата опипваха периодично скалата, за да се уверят, че няма, да рухне върху тях, когато стигнат дъното. Успяха да отделят малки камъчета, но нищо, което да събуди опасения. Мърсър следеше ритъма, с който се отделяха мехурчетата на Сайкс, за да го спазва.

Дъното на каньона бе безпорядъчна купчина от натрошени камъни, повечето малко по-едри от юмрук, но имаше и няколко истински канари. Двамата започнаха да разравят отломките, като внимаваха да не вдигат утайка.

Откри го Сайкс. Махна рязко с ръка, за да привлече вниманието на Мърсър. Сочеше му някакъв гладък предмет, леко извит и лъскав, сякаш покрит с облицовка. Когато плъзна длан по него, отдолу се показа тъмносив метал.

Сърцето на Мърсър подскочи. Бяха успели още при първото гмурване! Бяха открили самолета! Помогна на Бук да отмести още няколко камъка и възбудата му постепенно премина в учудване — а после и в разочарование. Не бяха открили крилото или фюзелажа на електрата. Това беше открита лодка със стоманен корпус, може би спасителна, прекарала тук десетилетия. След още няколко минути установиха, че е била пълна с торби с цимент. Хартиената опаковка отдавна се бе разпаднала и втвърдените парчета бяха полепнали по дъното на лодката.

Бук потупа Мърсър по рамото и му посочи с палец нагоре. Бяха стигнали предела и трябваше да се издигнат. Направиха две декомпресионни почивки по пътя до повърхността и изплуваха на около четвърт миля от Рори Рейс и неговата „Сува Сърпрайз“. Той ги забеляза още преди да му помахат. Вече беше свалил лодката на вода и скочи в нея. След миг от мотора се вдигна черен облак и той се понесе към тях.

Сайкс изплю регулатора от устата си.

— Никога не бива да се изоставя яхтата без човек на борда.

— Сигурно смята, че сме достатъчно близо.

— Ако го направиш във флота, ще миеш кенефите до края на службата си.

Щом ги доближи, Рейс намали скоростта и описа полукръг. Помогна на Мърсър да прехвърли борда с едно рязко дръпване на бутилката и двамата заедно издърпаха Букър вътре. Беше малко тясно за трима с екипировка, но се справиха.

— Как мина?

— Намерихме нещо обещаващо — отвърна Мърсър.

— Но се оказа стара лодка, пълна с циментови торби, вероятно отпреди петдесетина години.

— Ще се гмурнете ли пак?

Мърсър погледна Бук и той каза:

— Ще си починем няколко часа и може да слезем пак преди залез-слънце. Или пък да си поиграем със сонара?

Мърсър внезапно бе споходен от интересно хрумване.

— Онази натрошена скала ме заинтригува. Питам се дали под старата лодка няма нещо друго и дали екипажът ѝ не се е озовал на погрешното място в погрешния момент.

— Мислиш, че лодката е била потопена от мълния?

— Възможно е. Трябва да я прегледаме от долната страна. Помисли си само какво съвпадение — да се окаже точно там, където търсим.

Върнаха се на яхтата и докато Бук пълнеше наново бутилките, Рори им направи обяд с рибата, която бе уловил. Използва идеалната комбинация от подправки и плодове.

След час Мърсър с тревога установи, че в небето над тях се чува шумът от приближаващ се самолет. Не можеше да го види, тъй като бе скрит от остров Алофи, но чуваха съвсем ясно бръмченето на турбовитловия двигател. После звукът внезапно утихна. Мърсър погледна многозначително Сайкс и той се спусна долу. Повече не се показа на палубата.

— Рори? — попита Мърсър.

— Спокойно, друже. Това трябва да е самолет с доставки от остров Уолис. След двайсет минути ще излетят и ще се разкарат.

Мърсър прекара следващите двайсет и пет минути в напрегнато очакване. Когато най-сетне забеляза отново малкия самолет, той бе сребриста точка, издигаща се право на север в безоблачното небе.

— Казах ти да не се тревожиш — подметна Рейс.

— Не съм се тревожил — отвърна Мърсър, ала си даваше сметка, че се е поддал твърде лесно на параноята.

В четири следобед Бук прецени, че азотът се е разтворил достатъчно в кръвта им, за да не създава опасност, и навлякоха отново снаряжението. Рейс вече бе откарал яхтата над мястото, където бяха открили лодката, и те трябваше само да последват веригата на котвата до дъното. Този път взеха и метален лост, за да повдигат циментовите парчета.

Спуснаха се бързо и незабавно се захванаха за работа. Светлината видимо бе намаляла, след като слънцето се бе скрило зад остров Футуна, ала видимостта оставаше отлична. По-едрите парчета цимент тежаха над трийсет килограма и изискваха доста голямо усилие, макар че ги местеха във водата. След четирийсет минути, когато Бук вече подаваше тревожни сигнали, че заради усилената работа кислородните им запаси привършват по-бързо, Мърсър успя да отмести и последния блок и установи, че на дъното на лодката има дупка колкото човешка длан. Нямаше съмнение, че е от взрив или мощен разряд, идещ отгоре.

Това, което привлече вниманието му, бе точно под отвора, чиито краища бяха обгорели, сякаш е бил пробит от светкавица. Беше нещо с гладка метална повърхност. И лъщеше като огледало. Мърсър докосна с ръка лъскавата повърхност и усети леки равномерни неравности от оребряването на крилете. Махна на Бук да се приближи и му посочи с пръст.

Букър се ококори, осъзнал, че това, което вижда, е вероятно част от крило или корпус на самолет. Погледна въпросително Мърсър. Мърсър кимна. Бяха преместили достатъчно циментови късове, за да могат да изтикат настрани потъналата лодка, но с толкова много камъни наоколо нямаше никакъв начин да я преобърнат. Сайкс обмисли проблема за миг, после даде знак на Мърсър, че е време да изплуват. Мърсър искаше да продължат работа, но трябваше да се вслуша в съвета на по-опитния си приятел.

Този път, когато се озоваха горе, можеха да се изкатерят направо на платформата за гмуркане по стълбичката, която Рейс бе спуснал.

— Кажи ми, че имаш идея — каза Мърсър веднага щом свали регулатора.

— Имам — отвърна Букър.

Рейс помогна на Мърсър да си свали бутилката.

— Какво намерихте, момчета?

— Има нещо под старата лодка — отвърна Мърсър. — Нещо изработено от алуминий.

— Самолет? — попита австралиецът.

— Най-вероятно — каза Мърсър.

— Повече от най-вероятно, мамка му — възкликна възбудено Букър. — Това е самолет, и ти го знаеш. Въпросът е как да преместим лодката. Твърде голяма е, за да я преобърнем, но може би ще успеем да я дръпнем с въже от яхтата.

— Няма проблем. Имам поне сто и петдесет метра. Не е достатъчно дебело, но може да го оплетем тройно. Това трябва да стигне.

— Идеално — каза Букър. — Утре призори се спускаме и ако имаме късмет, до обед трябва да сме свършили.

— Мислех си — заговори Рейс — ако това наистина е самолетът на Амелия Еърхарт, не трябва ли да повикаме експерти — археолози или специалисти по съхраняването на старини?

— Чуй какво ще ти кажа — отвърна Мърсър, докато разрошваше с пръсти косата си. — Искаме само сандъка в носовия товарен отсек на самолета. Вземем ли го, интересът ни приключва. Откарваш ни до Сува, за да се приберем у дома, а после може да се върнеш с цял екип и да кажеш, че ти си намерил самолета с помощта на някакъв американски приятел.

Рейс не беше сигурен, че го е чул правилно.

— Приятел? Какво искаш да кажеш с това — приятел?

— Казва се Джейсън Рътланд. Той е ученият от НАСА, открил мястото на катастрофата. Обещах му част от славата. Двамата може да измислите някаква история за това как сте си сътрудничели в търсенето от известно време, и готово — ще станете прочути като Боб Болард, човека, дето намери „Титаник“.

— А вие двамата не искате ли да участвате в подялбата?

— Аз със сигурност не — отвърна Мърсър. — Бук?

Сайкс помисли за секунда и поклати глава.

— Последното, което ми трябва, е да ме гонят някакви побъркани авиаторни фенове и да ми искат автограф. Пасувам.

— Ето, Рори. Това ще даде тласък на бизнеса ти. Ако искаш да си наистина изобретателен, можеш да продадеш правата за откриването на самолета. Сигурно си имаш някой неприлично богат клиент, който с радост ще участва.

— Мога да назова поне неколцина — отвърна замислено Рейс.

— Обзалагам се, че всеки от тях би се разделил със солидна сума, за да присъства, когато най-сетне намерят Амелия Еърхарт.

— Трябва да помисля за това.

Мърсър вече виждаше как се завъртат колелцата в главата на австралиеца и си представи, че идната година из тези води ще се навърта „Сува Сърпрайз 2“, в сравнение с която тази яхта ще изглежда като съборетина.

Докато Мърсър и Букър плакнеха екипировката с прясна вода, Рори ги откара по-близо до брега. Спуснаха котва достатъчно далече, за да не ги безпокоят комарите, и достатъчно близо, за да се наслаждават на шума на прибоя, и Рори свари скариди с бира. След като се нахраниха, отвориха бутилка френски коняк. Пиха малко, тъй като двамата приятели смятаха да се гмурнат още на сутринта, а технически погледнато Рори беше на служба, но затова пък бяха в приповдигнато настроение и обсъдиха мистичната привлекателност на най-прочутата американска авиаторка. Накрая се съгласиха за едно — Еърхарт нямаше да е толкова известна, ако беше завършила околосветския си полет. Смъртта ѝ по време на опита я бе превърнала в мъченица и героиня, докато ако беше оцеляла, просто щеше да влезе в статистиката. Мърсър постави точка на разговора, като ги попита коя е била първата жена пилот, успяла да обиколи със самолет планетата. Въпросът му предизвика мълчание.

24.

Мърсър и Букър се гмурнаха пак в седем на следващата сутрин. Отне им само няколко минути да завържат въжето за потъналата лодка и да заемат позиция, докато Рори прави опит да я изтегли настрани. Бяха се уговорили за сигнална система с помощта на цветни балони, които водолазите надуваха с въздушните си регулатори. Когато бяха готови, щяха да пуснат бял балон да изплува на повърхността. Жълт балон щеше да означава, че искат пауза от пет минути преди опита за повторно придвижване на лодката. А ако повече от два балона изплуваха едновременно на повърхността, капитанът на яхтата трябваше да преустанови всякакви опити. Това щеше да потвърди, че маневрата е успешна или че има сериозен проблем и се налага да преосмислят стратегията си.

Сайкс напълни белия балон от регулатора и го завърза с ловки движения, на които дебелите му пръсти изобщо не изглеждаха способни. Балонът изплува към повърхността като медуза и секунди след това чуха и почувстваха, че двигателите на „Сува Сърпрайз“ набират сила.

Рейс действаше предпазливо с дросела. Вече знаеше каква посока да държи, останалото бе въпрос само на финес и мощност на двигателя. Яхтата се наклони напред за кратко, когато въжето се изопна. Още малко натиск върху дросела и той видя, че кърмата започва да потъва, докато конете на двигателя се бореха с половинвековното срастване на лодката с дъното. Рори не сваляше обезпокоен поглед от кърмовата рама. Устройството не беше предназначено за такива натоварвания, но той се беше постарал да завърже въжето така, че да разпредели натиска равномерно.

Премести дросела още малко. Първият напън на двигателя само бе изпънал въжето. Сега вече машината наистина се бореше с потъналата лодка. Яхтата започна да се люшка настрани. Рейс проверяваше непрестанно компаса, за да е сигурен, че не се отклонява от определената посока, защото това можеше да създаде проблеми долу.

Мърсър и Сайкс се бяха отдръпнали встрани от клисурата, докато яхтата мереше сили с товара на дъното. Водата е по-плътна от въздуха и нямаше опасност, ако се скъса, въжето да ги помете, ала все пак решиха да са предпазливи. И двамата надничаха през ръба на клисурата, за да се уверят, че „Сува Сърпрайз“ тегли в правилната посока. Въжето бе изопнато като тетива.

Внезапно лодката се отдели от дъното и започна да се влачи безшумно по песъчливата повърхност, като от време на време подскачаше на няколко сантиметра над нея. Сайкс остави Рейс да я изтегли достатъчно встрани от интересуващия ги район преди да пусне двата балона, които вече бе надул. Мърсър би се подвоумил кога да го направи, ала Бук си знаеше работата.

Старата метална лодка вече бе на двайсетина крачки от първоначалната си позиция. Мътилката във водата започна да се уталожва като дим, разсейващ се над огън, но трябваше да мине почти цяла минута преди водните течения да я отнесат напълно и двамата да видят полегналата на дъното лодка, този път в правилната позиция с борда нагоре. Беше ръждясала и очукана и очевидно бе прекарала не едно и две премеждия през живота си, но по някакъв начин запазваше достойнството си дори на океанското дъно.

След първоначалния оглед изгубиха интерес към нея. Вниманието им бе насочено към това, което лодката тъй успешно бе прикривала през изминалите години.

Приближиха се бавно. Очертанията на лодката се виждаха ясно върху дъното, като място с чист пясък, заобиколено от натрошени камъни. А в средата на това по-светло петно изпъкваше алуминиевото крило. Освен няколко драскотини от допира на лодката с алуминия изглеждаше почти непокътнато.

Докато го гледаше, Мърсър усети, че в гърлото му е заседнала буца. Обикновено не беше толкова сантиментален, но сега не можеше да не помисли за значението на този момент. Току-що бяха разкрили една от най-устойчивите загадки на двайсети век и бяха открили местонахождението на две храбри души.

Бук не изпитваше подобно благоговение: завъртя се над крилото, за да се ориентира за посоката, в която е разположен фюзелажът, и почна да разчиства камъните там.

Мърсър вдигна глава и изведнъж видя, че последните им действия са нарушили крехкото равновесие на надвисналата скала, която сега изглеждаше още по-наклонена. Първият му порив бе да извика на Бук, но той се сети, че това няма да свърши работа във водата. Ето защо се стрелна напред, като риташе яростно с крака, блъсна се в своя приятел и двамата отлетяха встрани точно когато канарата над тях поддаде. Свлече се в лавина от разпукващи се камъни, които оставяха зад себе си потоци тиня, създавайки ужасяваща картина на разрушение. Дори под водата звукът от падащите камъни бе осезаем. Лавината се стовари върху крилото с достатъчна сила, за да отчупи няколко едри корала, използвали фюзелажа като фундамент за колонията си.

Тонове камънак и отломки се свлякоха под гробницата на фюзелажа, изчезнаха в новообразувалата се дупка и изведнъж крилото не бе единствената част от самолета, която можеха да видят. Беше се разкрил целият самолет — от носа до опашката. Самото крило не бе прикрепено за корпуса, а вероятно се бе откъснало при сблъсъка с водата. Огромният двигател си беше на мястото, ала двата пропелера бяха изгубени при катастрофата. Виждаха ясно прозорците на кабината, но не и през тях, тъй като бяха обрасли отвътре с водорасли.

Но най-важното бе, че вече разполагаха с достъп до предния товарен отсек. Изчакаха няколко минути да се уталожи тинята и водата да се изчисти достатъчно, за да могат да работят.

Електрата на Амелия Еърхарт изглеждаше в много по-добро състояние от лодката, която я бе прикривала толкова много години. Откършеното крило бе единственият видим признак за повреди. Фюзелажът, или поне тази част, която можеха да видят, беше почти непокътнат. Нито едно от прозорчетата на кабината не бе счупено, на трийсетина крачки по-нататък от стената на каньона стърчеше вертикалният стабилизатор.

Бук се опита да надзърне в кабината от няколко различни ъгъла, но не различаваше нищо в светлината на прожектора.

Мърсър се завъртя откъм носа и дръпна дръжката на товарното отделение. Нито дръжката, нито капакът поддаваха. Бук се приближи и също започна да я тегли. Мърсър не искаше да прилага повече сила или да разбива капака, но изглежда, нямаха друг избор.

И тогава, без никакво предупреждение, капакът внезапно се повдигна и отхвърли двамата водолази назад. Бук пръв възстанови равновесие и помогна на Мърсър да се стабилизира. Върнаха се при носа на самолета и Бук освети с прожектора си вътрешността на отделението.

Единственият товар бе ламаринен сандък, който изглеждаше сякаш всеки миг ще се разпадне, след като бе прекарал почти цял век на дъното на океана. Мърсър взе прожектора от Бук и освети другия край на товарното отделение. Въпреки затворения капак водата бе успяла да проникне и тук. Подът бе покрит със смесица от кафява и зеленикава кал. Той се пресегна и опипа дъното. Колкото и внимателно и бавно да го правеше, вдигна повлекла от слузеста органична материя. Ала пръстите му напипаха и нещо друго. Мърсър изсумтя възбудено и го притегли към светлината.

Кристалът бе мътнокафяв, безжизнен и непривлекателен, ала независимо от това бе накарал хора да убиват. Имаше размер на банан, осмоъгълен, със заоблени краища. Беше нещо, което всеки уважаващ себе си специалист по скъпоценни камъни би подминал с презрение — и същевременно можеше да се окаже най-ценният кристал на Земята.

Мърсър погледна Букър и кимна. Чернокожият се ухили и показа на спътника си вдигнат палец.

Сайкс носеше голяма найлонова торба, смачкана на топка и прикрепена за колана му. Разгъна я и я прикрепи за океанското дъно, непосредствено до отворения капак. Макар че отворът бе тесен, двамата с Мърсър успяха да придърпат металния сандък до ръба на отделението, да го повдигнат и да го наместят в торбата. Сандъкът се бе пропукал при катастрофата и докато го местеха, част от кристалите се изтърколиха от цепнатините. Вместо да се опитва да запази сандъка, Бук строши капака и изсипа съдържанието му в торбата. Отдели няколко по едри отломъка от сандъка, между които и късове потъмняла медна обшивка, която през годините бе заприличала на зеленясала лента.

Мърсър помете с ръка дъното на отсека, за да провери дали няма още кристали, и събра няколко. Нищо чудно, че мястото на катастрофата бе привличало толкова силно светкавиците. Оскъдната изолация, използвана от Майк Дилман, отдавна бе безполезна и афинитетът към електричество, присъщ на мостра 681, бе развил пълния си потенциал. Ако някой от местните или любопитен водолаз бе обърнал внимание на този факт, то единственото, което би открил, щеше да е металната лодка на дъното и вероятно би обяснил странното явление с присъствието ѝ.

Мърсър пъхна кристалите в торбата, отдръпна се и остави на Бук да я завърже здраво. После прикрепи към нея един балон, надут достатъчно, за да я задържа в неутрална позиция. Бук показа с пръст нагоре. Мърсър на свой ред махна с ръка към фюзелажа. За да влизат в самолета, Амелия Еърхарт и Фред Нунън бе трябвало да се катерят до люка, монтиран отгоре на корпуса. Мърсър разрови с пръсти пясъка на предполагаемото място и почти веднага го откри.

Не беше сигурен какво точно иска да направи с находката си. Преди малко си бе казал, че не би искал да смущава покоя на това място, ала същевременно не можеше да удържи на порива да отвори капака. Люкът се повдигна с лекота още при първото дръпване. Видимостта в кабината, затворена близо осемдесет години, бе отлична, но Мърсър знаеше, че ако се мушне вътре, движенията му ще разместят тънкия слой утайка, покриващ всичко. Той завъртя прожектора и огледа вътрешността. Още светлина се процеждаше през слузестото покритие, полепнало върху прозорците, ала въпреки това той виждаше само неясни очертания и сянка. Малко по-навътре успя да различи останките от седалка, чиято тапицерия отдавна бе изядена от морските обитатели. На пода под нея се въргаляха копчетата от разтворилата се риза на Фред Нунън и малки купчинки слузеста кал.

От уважение към мъртвите Мърсър не смяташе да влиза в каютата, за да провери какво е останало от прочутата авиаторка. Харесваше образа, който познаваше целият свят — привлекателна и решителна палавница, усмихната, изправена пред своя самолет. Той знаеше, че това, което е останало от нея, сега се крие зад високата облегалка на пилотското кресло.

Между предната част на кабината и мястото на щурмана бе прокарана стоманена жица и той си припомни от малкото проучване, което бе направил, след като узна, че случаят се върти около Еърхарт, че това е бил начинът, по който пилотът и навигаторът са осъществявали връзка по време на полета. Бяха си предавали бележки, написани с химически молив върху дъска за писане. Той се пресегна внимателно и улови жицата. Беше леко хлъзгава, но когато я дръпна, се освободи. Подложката се бе намирала близо до Еърхарт в онези последни мигове от полета преди самолетът да се блъсне във водата и да потъне. Тя вероятно бе знаела какво ще се случи и бе имала време да обмисли това, което ще напише като последни думи, докато горивната помпа е въртяла на празно и двигателите на самолета са пресъхвали.

Той придърпа бавно жицата и подложката изплува на светло. Не смееше да я докосне. Вместо това наклони глава на една страна и насочи прожектора. От каквото и да бе изработена подложката, то бе отблъснало тинята и хумуса, изпълващи пустите пространства в кабината. Бялата дъска бе чиста, с изключение на изписаните думи:

Джордж, благодаря ти за приключението, в което се превърна моят живот.

Обичам те,

Аз

Мърсър предположи, че това е подписът, който е използвала за най-интимните им бележки, и си помисли, че току-що е прочел най-красивите думи, написани някога. Машинално посегна да си свали маската и да избърше солените сълзи, които усещаше в очите си.

Върна подложката на мястото ѝ и се измъкна от кабината. Затвори внимателно капака, докато преосмисляше решението си да съобщи на света за своето откритие.

Бук го чакаше. Мърсър бавно му кимна и двамата излязоха на повърхността, като теглеха торбата с кристалите.

Рори стоеше на платформата за гмуркане. Мърсър беше използвал бавното им изкачване, за да премисли всичко отново. Засега смяташе да се съсредоточи върху факта, че току-що бе открил последното скривалище на кристали и знаеше, че може да ги използва, за да примами своя противник.

— Е? — Австралиецът ги изгледа въпросително.

— Един „Локхийд Електра, модел 10“ — отвърна Мърсър ухилено. — От 1937-а, или там някъде.

— Нейният ли е?

— Несъмнено — увери го Мърсър. — След толкова много години най-сетне открихме Амелия Еърхарт.

— Проклет да съм! — възкликна Рейс. — Трябва да призная, че имах известни съмнения за вас двамата, но вече не.

Сайкс вдигна торбата и Рейс я улови. Изчака събралата се вътре вода да изтече и едва тогава сложи торбата на площадката. Камъните тежаха повече от двайсет килограма, а в торбата все още имаше доста вода. Междувременно Рори помогна на двамата да се покатерят на борда, като пляскаше с длани и ги тупаше по гърбовете.

Докато си сваляха снаряжението, Рори се върна с бутилка „Дом Периньон“.

— Пазя на борда няколко за специални случаи. Топло е, но на кого му пука?

Изстреля корковата тапа сякаш гърмеше със стартов пистолет и отвътре бликна белезникава пенлива течност. Мърсър взе бутилката и я вдигна до устните си. Отпи и я подаде на Бук. Когато бутилката пое на втора обиколка, виното се бе разгазирало достатъчно, за да усетят превъзходния му вкус.

Довършиха питието и Рейс помогна на двамата да приберат снаряжението. После ги попита дали искат да обядват, преди да се върнат на Фиджи, и след като получи отрицателен отговор, се качи на мостика и пое с пълна мощност на юг.

Докато моторите на яхтата набираха обороти, Мърсър слезе долу, за да отмие солта от тялото си — но скоро долови нов звук над шума на дизеловите двигатели. Беше по-висок и натрапчив и той веднага се сети какво го е причинило. Беше го чул предния ден, когато бе предизвикал безпокойството му.

Нахлузи маратонките си и изтича на задната палуба. Букър се бе изтегнал в един от шезлонгите и гърдите му се повдигаха в равномерния ритъм на дълбоко спящ човек. Ала още преди Мърсър да успее да го плесне по рамото отвори очи, което означаваше, че също е усетил нещо.

— Какво има?

— Не съм сигурен — отвърна Мърсър, докато оглеждаше небето над остров Алофи.

Самолетът не се появи над планината. Вместо това крилете му проблеснаха отстрани — носеше се съвсем ниско над водата. Толкова ниско, че перките оставяха след себе си облак воден прах.

Мърсър си даде сметка, че това е самолетът, който бяха видели предния ден и който пренасял доставки за острова. Но двумоторният хидроплан най-вероятно бе докарал наблюдател, за да проследи къде ще хвърли котва яхтата на Рори и да узнае мястото на самолета на Амелия. И сега достопочтената „Каталина“, истински товарен кон от времето на Втората световна война, който все още се срещаше на различни места из Тихия океан, описваше кръг около острова и се насочваше право към „Сува Сърпрайз“.

Мърсър вече имаше доста ясна представа как са ги открили.

— Вижте го само! — извика им Рори Рейс от мостика, развълнуван от появата на старата метална птица, с нейните разперени криле и двигатели, щръкнали като ушите на слончето Дъмбо. Все още не бе осъзнал опасността, в която се намираха.

Хидропланът се бе смятал за бавен самолет още по времето, когато е бил в зенита си, ала въпреки това гърмящото чудовище можеше да покрие разстоянието до яхтата за броени секунди. Букър вече бе скочил от креслото и се спускаше надолу към каютите. Мърсър извика на Рори да потърси прикритие секунди преди самолетът да профучи с рев на не повече от двайсетина метра от десния борд и на три-четири метра над водата.

Един от страничните люкове бе отворен и от мрака проблесна трепкащият пламък на автоматично оръжие. Въпреки скоростта и неудобната позиция за водене на стрелба половината куршуми от трийсетпатронния пълнител улучиха „Сува Сърпрайз“. При всяко попадение се чуваше звук на трошащо се фибростъкло, придружено от фонтан трески и късчета метален обков. Самолетът веднага пое в остър завой, стръмен почти колкото имелман, за да се върне за нов заход.

Мърсър разбра, че Рейс е оцелял, защото двигателите внезапно се пробудиха с пълната си мощ.

Букър се върна с нещо, увито в плажна кърпа.

— План Б — извика му Мърсър. — Както говорихме.

— Как ни е открил тоя копелдак?

— Няма значение точно сега.

Букър остави мистериозния си вързоп на шезлонга и помогна на Мърсър да спусне зодиака. Яхтата се носеше с пълна мощност и вятърът, който свистеше на палубата, имаше сила като при буря, но все пак успяха да спуснат и закрепят торбата с кристалите за халката за гребла на лодката.

— Поставили са наблюдател на острова — каза Мърсър, докато работеха. — И веднага щом са ни видели да вадим торбата от водата и да празнуваме като групичка идиоти, са решили да нападнат.

— Мърсър довърши тройния възел. — Постарай се Рейс да се измъкне невредим. Това не е неговата война.

„Каталината“ довърши завоя и се стрелна назад за поредната стремителна атака. Нямаха достатъчно време, за да се прикрият, затова се хвърлиха на палубата, докато самолетът прелиташе над главите им. Този път стрелецът не откри огън, а вместо това хвърли нещо през вратата. Нещото тупна на палубата на сантиметри от главата на Букър и се пръсна, обсипвайки го със стъкла.

Мърсър вдигна глава, за да види какво е. Беше стъклен буркан, в който бе поставена ръчна граната, и сега тя бе изхвърчала навън. Стар номер от времето на войната във Виетнам, прилаган от екипажите на вертолетите, та гранатите да не избухнат преди да са се ударили в земята. Мърсър се хвърли напред, сграбчи лимонката и я запокити през борда. Тя избухна след две секунди — вдигна гейзер, сякаш бяха хвърлили дълбочинна бомба.

— Знаеш какво да правиш — каза Мърсър и се приготви.

Букър кимна, пъхна нещо в ръката му и се покатери на мостика, докато самолетът описваше широк кръг, за да се върне за поредната атака. Бук остави вързопа на пода и избута Рори с рамо настрани.

— Извинявай, капитане.

Дръпна дросела и се обърна да провери дали Мърсър е хвърлил надуваемата лодка през борда. Веднага щом се увери, че е скочил след нея, ускори и лодката бързо остана далече зад тях.

Едва сега Сайкс започна да обръща яхтата в привидно отчаян опит да се добере до острова и илюзорната безопасност на градчето Колотай.

— Какво става, по дяволите? — извика Рейс.

— Изглежда, примамката ни не се получи.

— И какво има във вързопа?

Сайкс се наведе и го вдигна. Отвътре се подаде зловещо на вид съоръжение, което изглеждаше като кръстоска между обущарски гвоздозабивен пистолет и лазер-бластер от научнофантастичен филм.

— Леле! — възкликна Рейс. Какво е това чудо?

— Нарича се „Вектор“ и е направено в оръжейните заводи „Крис“. Изстрелва бронебойни патрони 45-и калибър. Макар да е полуавтоматично, може да осигурява прикриващ огън колкото добра картечница.

Механизмът и пълнителят на оръжието бяха разположени зад спусъка, за да запазят компактността му и същевременно да осигурят на цевта достатъчно точност. Смяташе се за един от най-добрите автомати за близка огнева поддръжка и Сайкс го бе избрал за тази мисия именно заради невероятната му компактност.

Бяха успели да вкарат оръжието в страната, като го поставиха, заедно с резервните муниции, в метална чанта, разработена за американските специални части именно за тази цел. Тези чанти бяха снабдени със специална заглушаваща система, която можеше да заблуди и най-модерните рентгенови машини. Бук бе успял да набави чантата, но не и специалните контейнери, които използваха агентите, и затова се наложи да импровизира. Беше увил чантата с дълга почти миля тънка медна жица. Старият скенер на летището в Нади нямаше никакъв шанс срещу нея. През целия първи ден от пристигането им в Сува Бук бе останал в каютата именно за да размотае жицата и да извади оръжието. Телта можеха да използват отново за изолация, когато открият камъните.

Самолетът вече се бе изравнил за поредната атака срещу тях и Рейс го погледна изплашено и извика:

— Гръмни го тоя проклет хидроплан!

— Загуба на муниции — отвърна спокойно Сайкс. — Едва ли ще го уцеля, нито пък ще успея да забавя атаката му. Повярвай ми. С Мърсър имаме друг план.

Букър погледна през рамо и видя, че Мърсър е пришпорил надуваемата лодка към брега на Алофи. Все още беше само на миля от тях, но разстоянието се увеличаваше с всяка секунда.

Букър нареди на Рейс да слезе долу, но австралиецът отказа. Хидропланът се стрелна край десния борд — носеше се с едва няколко мили в час над скоростта, под която би рухнал във водата. Вратата на стрелеца бе отворена и автоматът избълва наново оловния си дъжд, по-продължителен отпреди. Този път стрелецът се бе съсредоточил върху кърмата с надеждата да повреди някоя от машините или да предизвика пожар. Комбинацията от ритмични гърмежи и рева на двигателя създаваше адска какофония, която изпълваше въздуха и утихна едва когато самолетът ги подмина. Бук овладя желанието си да вдигне автомата и да отвърне на огъня. При толкова ниска скорост би могъл да прати няколко добре премерени изстрела, но това само щеше да принуди хидроплана да увеличи дистанцията и да ги обстрелва от разстояние.

Четвъртото прелитане бе за поредната бомбардировка и този път не можеха да направят нищо, тъй като стъкленият буркан удари предното стъкло и го счупи. За миг изглеждаше, че гранатата ще прехвърли борда и ще падне в морето, но точно тогава една по-висока вълна наклони яхтата достатъчно, та бурканът да се удари в него и да тупне на задната палуба.

Когато чу тътена на експлозията над неистовото бръмчене на извънбордовия мотор, Мърсър бе на миля и половина и изстискваше от малкия двигател всичко, на което той бе способен. Обърна се и видя, че над водата се стеле черен дим, а от кърмата на яхтата е бликнал огнен стълб. Изруга. Това не беше в плана им. Нападателите би трябвало да предположат, че камъните са при човека в лодката, а не на борда на яхтата. С Бук бяха очаквали, че наблюдателят на острова ще забележи лодката и ще предаде за нея на шефовете си, но не и последствието от това.

И тогава той изведнъж си спомни, че хората срещу него са безскрупулни до краен предел. Не бяха пожалили Шърман Смитсън от състрадателност. Беше останал жив, за да може да предаде информацията. При никакви други обстоятелства тези типове не биха оставили свидетели, невинни или други.

Мърсър продължи да се носи към остров Алофи, но не сваляше поглед от хидроплана, който отново описа кръг, като хищник, очакващ жертвата му да издъхне. Не можеше да повярва, че това се случва. Бук трябваше да се измъкне заедно с Рейс, а не да поеме цялата тежест на атаката.

Шейсет секунди след първата експлозия втора мощна детонация отекна над океанските вълни. Дизеловите двигатели на „Сува Сърпрайз“ изпуснаха червеникавожълти огнени езици и само след секунди морето се покри с отломки — парчета от фибростъкло, дърво и пластмаса, които доскоро бяха част от красивата рибарска яхта. И да бе останал някой на борда жив, вероятно бе изпепелен в тази гигантска огнена топка.

Все още незадоволил стремежа си към убийство и разрушение, хидропланът описа нов кръг и полетя над водата към Мърсър. Двигателите му бучаха с неистовата сила на спускащ се от небето бомбардировач. Сега вече не беше лешояд, а зловеща граблива птица.

25.

Беше краят на първия ден от научната конференция и Джейсън Рътланд бе изтощен — а все още трябваше да се преоблече за вечеря, която би предпочел да избегне. Прибра се в стаята, хвърли куфарчето на леглото и сложи сакото на облегалката на стола. Стаята бе като десетки подобни, в които бе преспивал в различни градове, посещавайки десетки подобни симпозиуми. Когато преди цяла вечност се сдоби с научна степен, той харесваше тези занимания — пътуването, новите места, — но след дванайсетгодишна кариера вече му се струваха досадни и изнурителни и което беше още по-лошо — безсмислени.

Включи дистанционното и стаята се изпълни с музика, а на екрана започнаха да се редят съобщения за развлеченията, които хотелът предлагаше този ден. Наложи се да превключи осем рекламни канала, докато най-сетне се добере до телевизионна програма. Бяха местните новини и отново се говореше за глобалното затопляне. Той намали звука и реши да затвори очи за петнайсет минути.

Беше се излегнал в леглото, загледан в кремавия таван на стаята. Не спираше да мисли за странния кристал, който му бе донесъл Мърсър, и за невероятните му електропроводими свойства. Чудеше се дали Мърсър е постигнал успех въз основа на изчисленията, които бе направил.

Внезапно му хрумна една идея, която го накара да изхвърчи от леглото, сякаш го бяха ударили с дефибрилатор. Може би беше заради споменаването на глобалното затопляне в местните новини, или тъй като бе успял да свърже с линия безкраен брой точки, но бе споходен от зловеща мисъл. Сграбчи таблета и започна да прелиства бележките си върху кристалната мостра.

Работи близо час, като игнорираше бръмченето на клетъчния телефон, тоест обажданията от хората, с които трябваше да вечеря. През втория час от работата идеята, която в началото му се бе сторила налудничава, започна да се оформя в напълно възможен сценарий. Дали някой не се намесваше преднамерено в крехкото равновесие на околната среда? Защо такъв човек би се заел с геоинженерство от подобни мащаби бе отвъд способностите му да го обясни, но това бе рискована игра с непредвидени последствия. Ако се окажеше прав и не се намереше начин да спрат този човек, съвсем скоро температурата наистина може да се покачи с няколко градуса и това да промени до неузнаваемост климата.

Рътланд посегна към телефона и набра трескаво номера на Мърсър.

— Ало? — чу познатия глас на стария си приятел.

— Хари, ти ли си?

— Аха. Кой се обажда?

— Джейсън Рътланд. Запознахме се…

— В „Пимлико“ — довърши Хари. — Ти си онзи млад мъжкар, дето излиза с бъдещата ми жена, синоптичката.

Хари, изглежда, бе пийнал, ала не и пиян.

— Да, Хари, аз съм. Тя ми каза, че ако някога ѝ омръзна, ти ще си следващият. Слушай, трябва веднага да се свържа с Мърсър. Още ли е извън обхват?

Хари внезапно заговори така, сякаш се пробужда от сън.

— Букър има сателитен телефон. Дай ми минутка да взема номера.

И след малко той изрецитира дълга поредица числа. Джейсън му благодари, прекъсна връзката и незабавно набра новия номер.

Получи компютърно генериран глас, който го подкани да остави съобщение.

— Господин Сайкс, обажда се Джейсън Рътланд. От жизненоважно значение е Мърсър да ме потърси. Мисля, че знам какво възнамеряват да правят с кристалите, ако попаднат в ръцете им. Може да доведе до катастрофални последици… говоря за истинска световна катастрофа. Ще се опитам да потърся помощ, но трябва да ги спрем. Моля кажете на Мърсър да ми се обади веднага. — Даде номера на телефона си и изключи.

Кой знае защо, си спомни една реплика от научнофантастичен филм, където се казваше, че в битката с разумна компютърна система човечеството е било принудено да изпепели небето.

Призля му при мисълта, че някой си играе с технологии, за да предизвика точно това.

26.

Мърсър бе изчислил движението си до секунда. Хидропланът се приближаваше бавно и ниско, прицелен в него като огромно жужащо насекомо, за да може да осигури на стрелеца идеалния ъгъл за огън. Той следеше приближаването му през рамо, поставил ръка върху дръжката на двигателя; даваше си сметка, че има само един шанс да успее и милиони да се провали.

Самолетът започна да завива. Беше толкова близо, че Мърсър виждаше тънките струйки дим, излизащи от двигателите. Стрелецът несъмнено бе заел позиция на вратата, макар че Мърсър все още не можеше да го види. Пилотът наклони хидроплана и изведнъж Мърсър се озова пред отворената врата. Виждаше мъжа на вратата, с опрян на рамото автомат, заел класическа поза за стрелба. Дори при бледото осветление от вътрешността на хидроплана и въпреки постоянното подскачане на лодката и движещия се самолет Мърсър го позна — макар и преди това да беше сигурен кой е.

Без колебание и преди стрелецът да успее да се прицели, Мърсър даде рязко газ и профуча под дъжда от куршуми, които изсвистяха над главата му и вдигнаха фонтани във водите на Тихия океан. Надуваемата лодка притежаваше отлична маневреност. Самолетът описа широк кръг и се върна за нова атака, но този път Мърсър просто намали газта и следващият откос попадна в морето пред носа на лодката.

Играта на котка и мишка продължи през целия път до брега, като Мърсър печелеше всеки рунд. Единственият момент, в който противниците за малко да успеят, бе при последното прелитане. Самолетът се носеше към него под ъгъл и докато преодолее вълните на прибоя, Мърсър нямаше възможност да маневрира, за да не се преобърне.

Автоматът над него подхвана накъсаната си песен и водата наоколо се изпълни с множество миниатюрни фонтани. Надуваемата лодка започна да се спуска със свистене, поразена едновременно в две от камерите. Рамото на Мърсър също бе одраскано от куршум, но раната бе незначителна.

Големият самолет се наклони на другата страна и направи толкова рязък завой, че Мърсър си представяше как стенат от напрежение алуминиевите подпори на фюзелажа. Искаха да си осигурят поне още едно прелитане преди лодката да стигне до сушата и човекът в нея да изчезне в джунглата. Мърсър пришпори лодката през вълните въпреки че ставаше все по-нестабилна заради загубата на налягане. Припомни си случката в Айова и си помисли, че сега ролите им са разменени.

Лодката прехвърли една голяма пенеста вълна и внезапно се озова от другата страна на прибоя. Хидропланът бе обърнал и летеше назад, по-бавно и по-ниско, и Мърсър осъзна, че се носят успоредно на вълните и вероятно възнамеряват да се снижат от тази страна на прибоя. Дръзка маневра, но сега не беше време за аплодисменти. Той завъртя докрай дросела и когато бе почти сигурен, че усеща кръстосаните линии на мерника на гърба си, се преметна през борда и се гмурна във водата.

Куршумите изсвистяха във въздуха над него, а вълните изтикаха лодката на брега. Мърсър остана още няколко секунди под водата и се подаде едва след като хидропланът прелетя над него и отмина. Тогава коленичи в прибоя, отвърза водолазната торба от халката на греблото и я метна на рамо. На четвърт миля по-нататък край брега хидропланът докосна повърхността и се приводни с грациозността на лебед. Облаци водни пръски се вдигнаха от двете перки, преминали на спирачен режим, за да убият инерцията.

Мърсър носеше само бански и маратонки и когато навлезе тичешком в крайбрежната растителност, храсталаците задращиха болезнено кожата му. Тичаше колкото има сила, тъй като преднината му скоро щеше да се стопи — щяха да го последват преследвачи, облечени по-подходящо от него.

За да оцелее, трябваше да издържи до мръкване. Това бе единственият му шанс. Под прикритието на нощта би могъл да доплува до Футуна. Дотам имаше две мили и Мърсър си припомни, че през първата нощ, когато спуснаха котва и Бук остана да наблюдава светкавиците, бе забелязал доста силно течение. Но нямаше друг избор. Алофи бе само дванайсет квадратни мили. Можеше да се крие един-два дена, но в края на краищата щяха да го намерят.

Мърсър знаеше, че ще трябва да се отърве от камъните. Двайсет килограма не бяха най-големият товар, който бе носил, ни най-малко дори, но щяха да изтощават силите му във влажния горещ въздух и да улесняват задачата на преследвачите му.

Докато тичаше през шубраците и обмисляше къде да скрие камъните, изведнъж чу отпред тропот на приближаващи се стъпки. Не беше очаквал тази среща, нито човекът пред него. Мърсър имаше предимство, тъй като тичаше по лек наклон, докато човекът, когото бяха оставили да наблюдава морската спасителна операция, се спускаше надолу и му бе по-трудно да запазва контрол.

Мърсър се отклони миг преди да се сблъскат и му подложи крак. Мъжът се спъна и тупна в шубраците. Мърсър се завъртя и измъкна компактния глок 30, прекаран през митницата по същия начин, по който и „Векторът“. Подобно на автомата на Букър, пистолетът бе зареден с патрони 45-и калибър, правени за пръв път за битките във Филипините след Испано-Американската война, в която маорите се бяха прочули с презрението си към раните от оръжията 38-и калибър, стандартно въоръжение в американската армия по онова време.

Мъжът се окопити доста бързо. Беше тичал с пистолет в ръка, ала бе паднал лошо и не бе успял да се претърколи и да стреля. Тъкмо вдигаше ръка, когато Мърсър скочи върху него и стовари дръжката на пистолета си върху слепоочието му. Ударът зашемети противника, но Мърсър не можеше да рискува и стовари пистолета отново върху черепа му. Този път се чу хрущене на кост.

Мърсър не се забави да провери дали непознатият е мъртъв, защото бе сигурен в това. Не го интересуваше и падналият пистолет на неговия противник. Той хукна отново — но вместо да се опита да увеличи дистанцията смени посоката и пое назад, към мястото, където бе излязъл на сушата.

Когато наближи достатъчно, надзърна през храстите към хидроплана. Той се поклащаше на няколко метра навътре във водата, с нос, привързан с въже за брега. Пилотът и вторият пилот използваха краткия отдих, за да прегледат крилата и опашката, а на брега трима мъже със зелени военни панталони и черни фланелки се бяха надвесили над четвърти, коленичил на пясъка. Беше се навел над някакво електронно устройство и Мърсър изведнъж осъзна, че шансовете му се топят.

Изглежда, разполагаха с устройство за засичане. Мърсър бе почти сигурен, че то изпраща радио- или микровълни и измерва неестествено изкривяване на полето в околностите. Колкото по-голямо е изкривяването, толкова по-близо са камъните.

Отново побягна към вътрешността. Нямаше да има хитроумни измъквания и лъжливи следи. Трябваше му преднина — колкото се може по-голяма и колкото се може по-скоро. Гърдите му бяха плувнали в пот, която се смесваше с кръвта от множеството драскотини. На острова нямаше достатъчно големи животни, за да отъпкват пътеки, и трябваше да се движи през шубраците, да си пробива път през растителността и същевременно да внимава да не оставя видими следи.

Стигна до едно поточе, все още пълноводно заради бурята преди два дена. Наведе се и отпи няколко глътки, след това пое по коритото, за да не оставя следи. Вървя така около две мили, изкачваше се към вътрешността на Алофи в несъзнателно търсене на по-висок терен. Когато потокът пресъхна, се върна в гъстите шубраци. Беше решил да не крие камъните, след като видя прибора на противника, а да поддържа достатъчно разстояние, за да не им позволи да ги засекат.

До здрач оставаха още няколко часа и Мърсър си даваше сметка, че не бива да се отпуска дори за миг, макар досега да бе имал късмет. Не беше видял, нито чул преследвачите си. Ала умората започна да надделява и раменете го боляха все повече от тежкия товар.

Знаеше, че няма да може да поддържа още дълго това темпо и че спре ли дори за малко, кристалите ще се превърнат в ориентиращ фар. Трябваше да ги скрие по някакъв начин. При една от по-ранните си обиколки бе забелязал стар вулканичен кратер близо до малка клисура. Кратерът не бе много дълбок, около два метра, преди да го запълни вкаменената лава, но Мърсър се надяваше, че това ще е достатъчно, за да скрие кристалите поне за малко. Върна се при кратера, напъха торбата в една цепнатина и я затисна с камъни.

Когато приключи с вдигането на импровизираната могила, се изправи облекчено. Най-сетне бе свалил тежестта от раменете си и макар че му се щеше да си отдъхне няколко минути, не смееше да се бави повече тук.

— Мисля, че играхме тази игра достатъчно дълго — чу се глас.

Мърсър замръзна. Позна южноафриканския акцент от предишните им срещи, макар да не виждаше говорещия. Държеше пистолета си свален ниско, скрит от поглед, и плъзгаше бавно поглед около себе си.

— Голям досадник се оказа.

— Радвам се да го чуя — отвърна Мърсър, който още не се бе ориентирал къде е другият. Не че имаше значение — хората на южноафриканеца вероятно бяха наблизо и скоро щяха да го заобиколят.

— Не чак толкова, нали, смелчаго? Сигурно вече знаеш, че през цялото време бяхме долу на брега и следяхме движението ти с помощта на детектора. Не разбрахме само какво е станало с човека, когото оставихме да наблюдава операцията ви.

— Строших му черепа — отвърна Мърсър.

Мъжът се засмя.

— Няма значение. Събрах тия хора, докато идвах насам. Не познавам никого от тях.

— Те са сбирщина аматьори.

— Така е. По дяволите, нямаше да се стигне дотук, ако онзи новобранец не бе започнал да стреля в пещерата. Същият, когото ти уби в къщата на старицата. Заради него трябваше да довърша всички останали.

Мърсър неволно стисна дръжката на пистолета. Този тип говореше за убийството на Ейб.

— Но ми писна от тези убийства, янки. Казах на шефа, че няма да има повече насилие до края на операцията. И че след това си тръгвам.

— След кое си тръгваш? — попита Мърсър, донякъде за да накара другия да продължи да говори, но също и за да подразбере нещо повече за целия този кошмар. — Какво толкова важно може да има в шепа кристали?

Мъжът се изсмя отново.

— Няма да доживееш, за да го видиш, янки. Става дума за операция… отвъд жалките ни хонорари. Казват, че с помощта на камъните ще пратят лъч в небето и ще покачат температурата на планетата. Това е голям бизнес — за милиарди. Но не е от значение за мен и теб.

Мърсър разсъждаваше трескаво над чутото. Възможно ли беше наистина?

— А сега ми метни глока, който виждам в ръката ти, инак ще те гръмна както си стоиш там — нареди мъжът и пристъпи иззад един шубрак.

Мърсър плъзна поглед по познатия силует и характерната стойка. Южноафриканецът направи още крачка към него и един промушил се през клоните слънчев лъч озари лицето му. Мърсър се сепна. Сега вече знаеше защо толкова лесно бе запомнил отличителните белези на своя противник. Та той го познаваше! От друго време и друго място.

Взираше се в родилното петно, което някога бе заемало половината от лявата буза, преди белегът от куршум да накара кожата на това място да се свие и сбръчка. Грозна деформация, която принуждаваше мъжа да преглъща мъчително стичащата се слюнка, за да не потече от увисналия ъгъл на устата му.

Мърсър знаеше, че е пребледнял. Мъжът го гледаше с присвити очи. Вероятно смяташе, че причината за слисването му е ужасният белег, и навярно бе свикнал с подобна реакция.

Наемникът вдигна автомата си и каза гневно:

— Хвърли пистолета или ще умреш още сега!

В шока си Мърсър бе забравил за предишната заповед. Пусна оръжието на земята. И без това беше безполезно. Имаше друг коз и трябваше да го използва преди наемникът да довърши замисленото.

— Кой беше другият бял с теб? — попита той.

— Какво? Какъв друг бял? Всички с мен са бели.

— Не тук. Говоря за онзи ден преди двайсет години — когато бяхме в Камерун и ти ни нападна с твоя малък отряд. Нападна лагера ни. Помня деня добре, защото използвах родилното ти петно за мишена.

На лицето на Никлас Кьотцер се смени цяла палитра от изражения — объркване, шок, гняв, съжаление, омраза, болка, самота. Сякаш животът му премина на забавена лента по лицето му, връщайки го към онзи далечен момент от миналото. Раната и лошото медицинско обслужване бяха променили траекторията на живота му. Преди съдбоносния изстрел той се сражаваше на страната на правдата, работеше за клиенти, на които вярваше. След него вече почти нищо нямаше значение в живота му. Децата се разбягваха ужасени от вида му и Кьотцер научи горчивата истина, че за него любовта е само платена. Беше низвергнат от обществото заради обезобразеното си лице и скоро се озова в компанията на безскрупулни чудовища.

Този изстрел бе съсипал живота му. Нямаше ден, в който да не съжали, че онзи куршум не го бе убил, или да не жадува да докопа с голи ръце човека, който бе стрелял по него.

Мислите му се върнаха от онзи съдбовен ден в африканската джунгла само за да осъзнае, че жертвата му вече е преминала към действие и бяга презглава към клисурата отзад. Хората му имаха изрични заповеди да не откриват стрелба, докато не им даде команда, и никой от тях не бе реагирал на опита за бягство на Мърсър. На Кьотцер също му бяха нужни няколко секунди, за да разбере какво се случва.

А през това време Мърсър се завъртя и скочи от ръба на клисурата. Склонът бе полегат, ала теренът бе каменист и той се удари силно, претърколи се през дясното си рамо, опита се да се изправи, но не успя.

— Огън!

Мърсър чу вика зад себе си, но поне засега бе извън полезрението на наемниците. Беше спечелил само няколко секунди, защото си даваше сметка, че вече нищо не може да спре южноафриканеца в желанието му да го убие.

Отекнаха изстрели, но от другата страна на клисурата, от стотина крачки разстояние, и въпреки това куршумите бяха пратени със забележителна точност. Двама от наемниците рухнаха още преди звукът да стигне до тях и останалите да осъзнаят, че са под обстрел. Водачът вече бе забелязал новата опасност и се бе проснал на земята. Двамата оцелели наемници последваха примера му.

Всичко това се случваше зад и над Мърсър, но той виждаше ясно главата на стрелеца, притаен в клоните на едно дърво и опрял на плещестото си рамо тежкокалибрения „Вектор“. Затича към дъното на клисурата. Междувременно от другия склон Букър Сайкс оглеждаше района на стрелбата през мощния оптичен прицел.

Наемниците се бяха притаили в ниското, но скоро успяха да отвърнат на стрелбата. Дългите откоси от три автомата накараха Бук да смени позицията си. Той скочи от дървото и се втурна към джунглата. Мърсър тичаше колкото има сили, като се стараеше да не обръща внимание на болките в тялото от продължителното натоварване. Зад него стрелците останаха на позиция, преминавайки от офанзивна към дефанзивна стратегия, тъй като сега най-важната им задача бе да пазят сака с минералите, които всъщност бяха истинската им цел.

Бук забави ход достатъчно, за да може Мърсър да го застигне, и щом двамата се изравниха, отново хукна.

— Крайно време беше — изпъшка задъхано Мърсър.

— Това ли ти е цялата благодарност?

— Повече от пет пъти обиколих вулканичния кратер, за който ми каза след среднощната ти обиколка на острова, докато чаках да заемеш позиция.

— Не знам дали забеляза, но те взривиха проклетата яхта на три мили от брега.

— Имаше нещо такова — съгласи се Мърсър. — Вие двамата добре ли сте?

— Рейс е много ядосан, но инак не пострада. За времето между взрива на гранатата и избухването на двигателите успях да си взема нещата и един резервен леководолазен екип и да накарам Рейс да скочим. Повече време изгубихме, докато доплуваме дотук, без да ни забележат, затова и се забавих с идването при кратера.

— Постави ли бръмбарче за проследяване?

— Беше първото, което направих още щом излязохме на брега. Пъхнах го под външния понтон на хидроплана. Пилотите спяха, а въоръжената пасмина гледаше нещо на един прибор на брега.

— Да… следили са ме през цялото време — отвърна Мърсър.

Всъщност бе повече от благодарен. Резервният план бе доста рискован… но се оказа необходим. Мърсър знаеше, че има опасност противникът да прозре отвъд лъжливата следа, оставена от Джейсън Рътланд. Тези типове разполагаха със солиден научен екип и двамата с Букър трябваше да се подготвят за възможността да се появят на точното място на катастрофата.

След половин час Мърсър и Сайкс приближаваха северния бряг на Алофи, почти от другата страна на мястото, където Мърсър бе излязъл на сушата. Без предупреждение над джунглата внезапно се разнесе нарастващ грохот и те залегнаха, когато хидропланът се издигна над острова — летеше ниско, почти над върховете на дърветата, но набираше височина, докато се отдалечаваше.

— Не бях сигурен дали ще си тръгнат — промърмори Мърсър.

— Защо не? Получиха това, за което дойдоха, нали?

— Така е… но не и мен.

Бук го погледна въпросително.

— Не съм ти казвал за това — отвърна Мърсър, — но техният водач е южноафрикански наемник.

— Това го разбрах и сам. Защо? Познаваш ли го?

— Не по име — призна Мърсър. — Но го прострелях в лицето, докато бях в колежа, и той ужасно много иска да ме убие.

Букър подсвирна.

— За специалист по камънаците ти наистина имаш богато минало. Разкажи ми де.

— Първо ти ми кажи успя ли да спасиш сателитния телефон, за да се измъкнем от това забравено от бога място.

— Оставих го на Рори. Докато се доберем до летището на Футуна, ще ни пратят чартърен самолет. И не се тревожи — няма да се наложи да плуваме. Намерихме лодка, която можем да използваме. А сега… да чуем как едно колежанче е стигнало дотам да стреля по южноафрикански главорези?

Мърсър въздъхна.

— Ще трябва да започна с учителя, който ни покани за една експедиция…

27.

Самолетът, който бяха наели, елегантен „Гълфстрийм III“, се издигна над остров Футуна и се насочи към международното летище Нади. Филип Мърсър и Букър Сайкс се бяха изтегнали на меките плюшени кресла. Рори Рейс спеше и навярно сънуваше яхтата, която щеше да построи в замяна на своята „Сува Сърпрайз“.

Веднага щом се озоваха във въздуха Бук прослуша гласовото съобщение, оставено от Джейсън Рътланд, и подаде телефона на Мърсър, за да му позвъни.

Рътланд участваше в дискусия, когато телефонът му избръмча, но напусна залата, без да каже нито дума.

— Имаме голям проблем — започна той вместо поздрав и обрисува ситуацията на Мърсър. Наложи се да говори без прекъсване близо десет минути. Мърсър го спря само за да му каже, че според южноафриканския наемник камъните трябвало да се използват за изпращане на енергия в небето, което съвпадаше със страховитите теории на Рътланд. След две минути той изключи телефона.

После Мърсър позвъни на стария си шеф Айра Ласко. Ласко бе съветник по националната сигурност на бившия президент на Щатите и Мърсър му бе докладвал преди в ролята си на специален научен съветник. След последните избори двамата бяха освободени от постовете си, но Мърсър се надяваше, че Айра е запазил връзките си.

Успя да навлезе съвсем малко в историята, когато Ласко, пенсиониран адмирал, го прекъсна:

— Спри. Не се съмнявам, че това, което ми казваш, е истина, но нямам почти никакво влияние над сегашната администрация. Така става, когато една партия избута друга от властта. Не само всичко, направено от предшественика, се оказва погрешно, а и чиновниците са идиоти, на които не може да се вярва. Вместо да се превърнат в лоялна опозиция всички, служили с предишната власт, се обявяват за персона нон грата.

— Айра, това надхвърля всякаква политика.

— Нищо не надхвърля политиката за текущия обитател на Белия дом. Съветничката по националната сигурност е бивша политическа коментаторка с леви убеждения, която веднъж си позволи да каже, че Невил Чембърлейн не е задоволил всички искания на Хитлер. Не мога да отида при нея с такава история. При никого не мога да ида.

— Добре, тогава я сподели с предишното си обкръжение.

— Кое по-точно?

— С флота, Айра. Ти си адмирал. Все още имаш тежест там, нали?

— Да, но…

— Без но, когато става дума за това — рече Мърсър. — Те току-що отлетяха с кристалите и ще са нащрек, защото знаят, че ги търсим. Ако приятелят ми е прав, може да ги използват, за да предизвикат каскаден ефект в земното електромагнитно поле. В най-добрия случай то ще породи обръщане на полюсите, феномен, който се случва по естествен път на всеки няколко милиона години, но е нещо, което човечеството — а ние сме същества, зависещи прекалено много от сателити, енергийна система и всякакъв вид чувствителни технологии — никога не е преживявало.

— А в най-лошия?

— Джейсън не е сигурен — нищо такова не се е случвало досега. Полето може да рухне напълно и да остави планетата беззащитна пред огромни дози слънчева и космическа радиация. За кратко време Земята ще се превърне в безжизнена пустиня.

В другия край на линията се възцари мълчание.

— Сигурен ли си?

— Готов съм да заложа репутацията си и нашето приятелство върху факта, че става дума за нещо от жизнено значение. Айра, затова ти се обаждам. Трябва ми човек, който да ми помогне да ги спрем, без да минаваме по бюрократични канали. Ако Джейсън е прав, те ще пратят голямо количество енергия през кристалите и ще се опитат да нанесат геоинженерни корекции в планетарните магнитни полета. Една малка грешка и всички сме мъртви. Това трябва да бъде спряно преди да е започнало.

— От какво имаш нужда? — попита Айра. — Приятелят ти каза, че най-вероятно ще действат от борда на кораб.

— Да, специален кораб, какъвто могат да построят само руснаците. Има огромни антени за проследяване на обекти в космоса. Джейсън смята, че могат да ги използват, за да насочват лъчева радиация нагоре.

— И къде е този кораб сега?

— С Букър поставихме проследяващо устройство на борда на техния хидроплан, същия, където са и камъните. Смятаме, че ще отиде при кораба до няколко часа. Ще ти пратя координатите, за да може да ми върнеш тяхното джипиес местоположение. Джейсън предполага, че ще е някъде близо до екватора, за да може да се въздейства и върху северното, и върху южното полукълбо. Тези типове са истински екотерористи… това, което ми се ще най-много, е една ракета „Томахок“ да им потопи кораба, ала тъй като е с атомни двигатели, няма как да стане.

— Радиоактивен взрив в океана заради атака на флота… не. Определено няма да стане. Освен това вече не мога да ти намеря ракети — дори да използвам всичките си връзки. Бих могъл да ви осигуря известна помощ, разбира се, но не и оръжия и войници.

— Айра, ще приема всичко, което ми предложиш. Джейсън се рови за повече информация за онзи кораб — казва се „Академик Николай Жуковски“. Веднага щом получим чертежите му, с Бук ще измислим някакъв план и ще се свържем с теб.

— Добре. Ще съм готов.

След двайсет часа, верен на думата си, Айра Ласко бе задействал истинска верига от познати и приятели и Мърсър и Бук се озоваха в задния товарен отсек на един V-22 „Оспри“, самолет на морската пехота, на борда на свръхмодерния самолетоносач „Америка“, гордост на щатския флот. Осприто бе хитроумно замислен хибрид между вертолет и самолет. Можеше да излита и каца вертикално, а после роторите му се завъртаха до хоризонтална позиция и се превръщаха в мощни пропелери, с които самолетът развиваше до 350 мили в час на височина пет километра.

Освен оператора на багажното, младеж със свръхголям шлем, заради който приличаше на момче, играещо си на войници, бяха сами в помещение, предназначено за двайсетина десантчици с пълно бойно снаряжение. Двигателите ревяха оглушително, перките блъскаха въздуха над кабината с неистова ярост.

През малкото прозорче до седалката Мърсър виждаше навигационните светлини на самолетоносача и два издължени и елегантни изтребителя Ф-35. Също като осприто тези свръхзвукови самолети можеха да кацат и да излитат като вертолети.

Малко след това корабът и самолетите изчезнаха от погледа му. Още известно време двигателите ревяха на пълна мощност, после, когато роторите се завъртяха, започнаха да утихват. Изгубиха малко височина, но пък набраха скорост и след секунди вече летяха хоризонтално, с намалена мощност на турбините.

— За първи път ли летиш на такъв звяр? — извика Бук, та Мърсър да го чуе.

Мърсър се ухили като хлапе. Нямаше нужда от думи.

От Фиджи, където бяха оставили Рори с обещание да му сътрудничат за застраховката, отлетяха за Тарауа. Там ги чакаше вертолет „Сий Кинг“, за да ги откара на „Америка“. Бойният кораб току-що бе излязъл от една от базите в приятелска страна на път за Индонезия, където натоварените на борда хиляда морски пехотинци щяха да участват в съвместни маневри с тамошните части.

По примера на Бук Мърсър се опитваше да поспи при всяка удала му се възможност, ала все още не можеше да се похвали, че си е отпочинал. Все пак сега, когато бяха в последната част на пътуването им, се чувстваше готов за действие.

От складовете на кораба им дадоха снаряжение — водолазни костюми и екипировка за гмуркане. Не им позволиха обаче да се възползват от богатата оръжейна колекция. Това бе услуга, която Айра не би посмял да поиска. Не беше проблем за Букър, който все още разполагаше със своя „Вектор“ и четири пълнителя. Но Мърсър бе изгубил пистолета. Капитанът на „Америка“, казваше се Уилям Р. Татъл, ги прие в каютата си малко след като пристигнаха. Обясни им, че никога не е служил под командването на Айра, тъй като Ласко бе подводничар, но се познавали и се уважавали. В случая Татъл поемал огромна отговорност заради Айра. В края на срещата им Татъл отиде при бюрото си и извади дървена кутия със стъклен капак. Кутията бе великолепна изработка, покрита отстрани с орнаменти, и Татъл им обясни какво има вътре.

— Бил е на брата на дядо ми — каза им, отвори я и извади черен колт, модел 1911, четирийсет и пети калибър. — Носел го е в Гуадалканал, Сайпан и Иводзима. Даде ми го когато се дипломирах в Анаполис и аз го донесох, макар и да не е разрешено, на борда на кораба, за да ми напомня, че стоя върху раменете на гиганти. Адмирал Ласко се постара да ми обясни колко е важна тази операция. — Той завъртя пистолета и го подаде с дръжката напред на Мърсър. — Ако е възможно, бих искал да си го получа обратно.

Сега старото оръжие бе прибрано във водонепроницаемата торбичка на пояса на Мърсър заедно с два резервни пълнителя.

Бръмбарът, поставен от Сайкс на хидроплана, показваше, че самолетът е кацнал преди час точно на екватора, на двеста мили източно от Тарауа, така че сега се насочваха нататък. Малко след това хидропланът бе излетял и в момента се бе приводнил край бреговете на остров Тувалу, което означаваше, че ролята му в операцията вероятно е приключила.

През първата част от полета летяха на подходяща височина и с нормална скорост, но планът, който Мърсър и Бук бяха замислили, изискваше някои по-сложни въздушни маневри щом доближат радарния обсег на „Академик Жуковски“. Вторият пилот на осприто не сваляше очи от контролния пулт в очакване радарът на кораба да ги освети. Щом това се случеше, пилотът щеше да се снижи максимално бързо, за да заблуди руските оператори, че са получили фалшив сигнал.

Точно това стана след още два часа полет, вече посред нощ. Без предупреждение двигателите замлъкнаха и самолетът започна да пада към океана като камък. Снижиха се с четири километра толкова бързо, че Мърсър почти усети безтегловност и бе сигурен, че едва ли ще успеят да изравнят повече полета. Букър подвикваше възторжено като каубой и дори младият техник, изглежда, се забавляваше.

Едва в последната възможна секунда двигателите изреваха с цялата си мощ, но този път частично наклонени за хоризонтален полет. Когато роторите започнаха да порят въздуха, главоломното им спускане премина в гладък полет. Бяха само на двайсетина метра над водата и започнаха да кръжат със скорост трийсетина възела.

След няколко минути пилотът се свърза с техника и младият мъж разкопча колана си и дойде при Мърсър.

— Пилотът каза, че има достатъчно гориво да стигне до целта, като лети ниско и бавно както сега, но след като скочите, ще може да поддържа тази скорост и височина само десетина минути и после ще трябва да се върне към нормален полет. Защото в тоя режим двигателите поглъщат горивото като лами. Има опасност радарът отново да ни засече, когато се издигнем, и противникът да заподозре, че става нещо.

— Ясно. Но едва ли ще има значение, ако вече сме се качили на кораба.

Младежът кимна и се върна на седалката си.

След няколко минути младият морски пехотинец наклони глава като куче, чуло ултразвукова свирка: очевидно изслушваше поредното съобщение от пилота. После наново се разкопча, върна се и докладва:

— Пилотът каза, че сме получили радиозапитване от кораб на име „Джаруайн“. Но според нашите прибори това е вашата цел. Както и да е, засега повярваха на обяснението ни, че сме товарен кораб. Движим се със съответната скорост и височина и на радара изглеждаме като малко по-висок контейнеровоз. Хитро, нали?

Мърсър не каза на младежа, че идеята да приближат „Жуковски“ по този начин е негова. Каза само:

— Наистина хитро.

Летяха на четири мили западно от руския кораб, уж следвайки курс към Хавай, преструваха се на кораб с контейнери на борда. Това трябваше да е достатъчно, та на „Жуковски“ да не чуят бръмченето на самолетните двигатели, а Букър и Мърсър да не се изгубят в тропическите води.

От няколко дни Мърсър не спираше да мисли за това как ще сложи край на тази история. Призракът на Ейб трябваше да намери ако не покой, то поне правосъдие. Сега, когато бяха почти при целта, в душата му се прокрадваше съмнение — съмнение за него, за способността му да осъществи тази замислена от него операция, за правото му да се превърне в съдия и екзекутор. И също като в други случаи, когато го мъчеха такива мисли, той се постара да ги прогони. Нито един здравомислещ човек не би подложил на съмнение необходимостта да се защитава от побесняло животно, а тези фанатици бяха доказали, че са точно това.

Замисли се за наемника и за това как животът ги бе събрал отново. За Мърсър това бе в началото на живот, обвързан със служба към страната му по начин, за който не бе смятал, че е възможен. След онази първа среща той бе вземал стотици пъти в ръцете си оръжие, за да защитава беззащитни, и го бе правил, без да се колебае, нито да търси признание. Онзи ден го бе превърнал в по-добър човек, човек, готов да излезе напред, когато други се отдръпват. Истински повратен миг в живота му. Беше видял болката в очите на наемника, но и безскрупулната упоритост, с която бе преследвал камъните. Животът със сигурност не е лек, когато носиш такъв грозен белег на лицето си. Изстрелът на Мърсър бе акт едновременно на създаване и разрушение… на доброто, към което Мърсър се бе приобщил, и на злото, привлякло след това южноафриканеца. Мърсър знаеше, че скоро последното ехо на този изстрел ще отзвучи. Че един от тях ще умре. Просто нямаше друга възможност.

На товарната платформа на самолета блесна червена лампа.

— Време е за шоу! — извика Бук.

Мърсър прогони всички мисли в миналото и застана до страничната преграда заедно с Букър.

Малко по-късно младият техник свали задния люк. През отвора нахлу влажен топъл въздух. Двамата уловиха дръжките на джета, който бяха купили на старо във Фиджи, пристъпиха напред и застанаха над отвора. Петнайсет метра не изглеждаха толкова много, нито пък трийсет възела твърде бързо, докато не погледнеш назад от самолета, от който смяташ да скочиш. Тогава океанът ти се струва на мили под теб и се носи със зашеметяваща скорост.

Веднага щом самолетът се изравни с намиращия се на няколко мили от тях кораб пилотът го свали с още десет метра към повърхността.

Двамата скочиха в пълен синхрон и точно преди да се ударят във водата пуснаха джета, за да не се сблъскат с него при съприкосновението.

Мърсър изплува на повърхността, изплю погълнатата вода и посегна към подскачащата машина. След миг от другата страна се показа и Букър. Провериха дали привързаният за седалката сак си е на мястото. Самолетът летеше без светлини и вече бе далечна бръмчаща точка в небето.

— Готов ли си? — попита Сайкс.

— Да.

Макар че джетът можеше да се носи по вълните с над трийсет възела, те го подкараха със скорост едва пет. Не искаха да вдигат излишен шум, нито пък да бъдат засечени на радара. „Бавно и готови за действие“ бе начинът, по който Бук бе описал начина да доближат „Академик Жуковски“, и точно към този план се придържаха. Беше малко неудобно за двамата да се притискат върху тясната седалка, предназначена за един човек, но се справиха. Машината бе потънала толкова дълбоко, че от време на време вълните ги заливаха, ала маските и шнорхелите им помагаха да не обръщат внимание на това неудобство.

Отне им почти час да преодолеят разстоянието. Букър непрестанно проверяваше движението по компаса. Тъй като бившият съветски кораб също плаваше със загасени светлини, разбраха, че са го застигнали, едва когато бяха почти до него. Нямаше луна и макар звездите да грееха ярко, големият кораб изглеждаше сякаш е погълнат от нощта.

Бяха на по-малко от сто метра преди Мърсър да осъзнае, че тъмната сянка, прикриваща част от звездите над хоризонта, е всъщност тяхната цел. Посочи я на Сайкс и той промени леко посоката.

С трите грамадни радарни чинии, обърнати към небето, корабът приличаше на плаваща планина. Сега, когато бяха по-близо, различаваха отделни светлинки да блещукат от прозорчетата. Бук намали скоростта и през следващите десет минути наблюдаваха „Жуковски“ от разстояние: следяха за движение по палубата, което би издало наличието на часовои. Не видяха нищо освен един тъмен силует в кабината на щурвала, който излиза на два пъти от нея. В един момент се появи втори човек, който се опря на перилата и по блещукането на огънчето се разбра, че си е запалил цигара, която след няколко минути захвърли в морето. Светлинката прекоси тъмния фон като падащ метеор.

Вече нямаше съмнение, че осприто не е предизвикало тревога на „Жуковски“.

— Половин час? — попита Бук.

— Ако не приключим дотогава, значи сме оплескали работата. Така че — да.

Бяха взели от склада на „Америка“ един водонепроницаем таблет, който имаше аларма, осветяваща екрана и пускаща различни маршове. След като настроиха алармата, Мърсър залепи таблета с лепенка за кормилото на джета. Тъй като нямаше начин да привържат джета за корпуса на кораба, се налагаше да го оставят да се носи свободно. Единственият начин да го намерят в нощта, след като приключеха мисията, бе да засекат светлината на таблета или да чуят сигнала.

Последните няколко метра до борда преодоляха, като тласкаха джета. Мърсър протегна ръка, за да не се ударят в металната стена, а Букър обу специални „чорапи“ и нахлузи ръкавици със същата лепкава материя. Веднага щом опря длан върху корпуса материята залепна плътно.

— От АОПП никога не са ме разочаровали — прошепна той.

АОПП бе съкращение за Агенция за отбранителни проучвания и проекти, американската военна версия на прословутия филиал Q от филма за Джеймс Бонд. За тях се казваше, между другото, че са създатели на интернет, изграждането на предшественика на джипиес системата, допринесли са за конструирането на безпилотни коли и провеждането на секретна програма за космическия самолет Х-37В.

Последното им изобретение бе гековата кожа. Инженерите от АОПП бяха проучили по какъв начин гущерите гекони успяват да се задържат, докато се катерят по стени и пълзят по тавани. Бяха открили сложната зависимост между сухожилия и мускули и съответно правилната комбинация от твърдост за сила и мекота за максимален повърхностен контакт. Резултатът бе прилепваща материя, която можеше да удържи достатъчно тежест и същевременно да се отлепва без особено усилие, а също и да се използва многократно. Целта им в края на краищата бе да създадат ръкавици, способни да възпроизведат някои от популярните подвизи на Спайдърмен — и почти бяха успели.

Щом Мърсър нахлузи своите гекоръкавици, Бук отлепи ръка, пресегна се малко по-нагоре и долепи длан до корпуса. Направи същото и с краката и скоро заприлича на огромна черна муха, залепена за борда. Двамата бяха получили инструктаж за това как се използват ръкавиците и „чорапите“ от един специалист на АОПП, пристигнал за полеви изпитания на борда на „Америка“, и знаеха как правилно да ги отлепват и залепват. Първоначалният им план бе да прехвърлят въже през борда по добрия стар изпитан начин за абордаж, ала гекоръкавиците ги спасяваха от опасността да бъдат разкрити.

Скоро се озоваха на почти пет метра над изоставения джет. Усещането бе малко по-различно от традиционното катерене по скали, но не по-натоварващо за тялото. Беше дори по-лесно, защото не се налагаше да се търсят опорни точки и цепнатини, за които да се заловиш.

Главната палуба на „Жуковски“ се издигаше на шест-седем метра над ватерлинията и двамата се изкатериха до нея само за две минути. Ръцете и краката им залепваха като магнит дори на местата, където върху метала имаше влага.

Докато се катереха, Мърсър забеляза нещо необичайно. По корпуса на кораба бе опъната жица, успоредна на борда и омотана на няколко реда, отстоящи един от друг на около метър. Жицата обикаляше корпуса от нивото на ватерлинията до палубата и още по-нагоре, където се губеше в мрака, заобикаляйки главната чиния-антена. Не знаеше дали е опъната наскоро, или е част от конструкцията на кораба, но предполагаше, че е по-вероятно първото.

Спряха да се катерят малко под перилата и известно време се ослушваха напрегнато. Чуваха само плясъка на вълните и бръмченето на машините и уредите на кораба. Покатериха се още малко и огледаха палубата. Както и преди не забелязаха никакво движение.

Прехвърлиха се през перилата, притаиха се в сянката на една спасителна лодка, свалиха екипировката и я скриха зад нея.

— Прекалено е тихо — прошепна Букър.

Мърсър се съгласи. Тези типове притежаваха кристалите от почти цял ден. Би трябвало да се готвят да ги използват, но нямаше признаци за това. Той извади стария колт и го зареди. После прошепна:

— Не разбирам. Нощта е идеална. Защо поне не провеждат подготовка на апаратурата?

Бук сви рамене. Освен звука на някоя отваряща се врата под палубата не долавяха никакво движение.

Внезапно мелодичен тон проряза тишината от високоговорителите на кораба.

— Votre attention s’il vous plait — чу се мъжки глас.

Благодарение на дванайсетте години, прекарани в Западна Африка — първите дванайсет години от живота му, — френският бе единственият чужд език, който Мърсър говореше добре, макар че един истински французин би определил произношението му като ужасно.

Съобщението приключи и той преведе на Букър:

— Започват десетминутно предстартово броене за първия изпитателен тест с истинските камъни. Персоналът, който все още е на палубата, трябва да я напусне незабавно. Всички електронни уреди трябва да бъдат изключени. Всички техници от реактора да заемат местата си.

Съобщението приключи и Мърсър добави:

— Малко избърза с това твое „прекалено е тихо“. Можехме просто да се промъкнем на борда, да откраднем камъните и да приключим с тая работа.

Бук сви рамене.

— Знаеш, че обичам драматизма. Хубаво е, когато има обратно броене и прочее тъпотии.

28.

Не им бе стигнало времето да открият схемата на „Академик Жуковски“, но бяха изучили плановете на един товарен кораб с подобна конструкция. Знаеха в кое от помещенията най-вероятно се намира центърът за управление и предполагаха, че оттам енергията на атомните реактори ще бъде насочвана и преобразувана под някаква форма на лъчева радиация. Джейсън смяташе, че там ще е и най-вероятното местонахождение на камъните, за да може енергията да се канализира през тях и в края на краищата да се насочва към атмосферата.

Букър поведе Мърсър към вратата, където по-рано един от членовете на екипажа бе излязъл да пуши. Светлината във вътрешността на кораба бе приглушена до червеникавите аварийни лампи и докато стояха и се ослушваха, вентилацията в коридорите също бе спряна. Това, което не знаеха, бе как е организирана охраната на кораба. Фактът, че не виждат въоръжени хора по палубата, не означаваше, че такива няма.

Влязоха и тръгнаха по боядисания в зелено коридор. Нямаха намерение да претърсват целия кораб и затова игнорираха затворените врати, покрай които минаваха, и проверяваха само откритите помещения. Натъкнаха се на техник, който поправяше нещо в една баня. Беше коленичил и отвърташе някаква тръба на стената. Обърна се, когато се появиха на прага, но не можа да произнесе нито дума, тъй като Букър го повали с удар с приклад в тила. Ударът бе добре премерен и мъжът просто се свлече на пода и затвори очи.

Сайкс завърза китките му зад гърба и двамата продължиха.

Малко по-късно говорителите отново оживяха с мелодичния сигнал и гласът обяви:

— Huit minutes.

Мърсър показа осем пръста на Букър. Определено не разполагаха с много време.

Зад тях се отвори врата. Мърсър се обърна и видя, че от каютата излиза мъж, следван от още двама. Беше твърде далече и тъмно, за да ги разгледа добре. Докато преценяваше представляват ли опасност, единият от мъжете го забеляза. Вероятно имаше някакви разпоредби за присъствието или отсъствието на персонал на определени места, защото им извика да спрат и след секунда тримата посегнаха към оръжията си.

Мърсър пусна два бързи изстрела и мъжете се прибраха в каютата.

— Давай! — извика той на Букър — Аз ще ги задържа. Ти спри експеримента.

Сайкс хукна по коридора, а Мърсър се долепи до стената зад плетеница от вертикални тръби, протегнал пистолета и готов за стрелба.

Внезапно коридорът се изпълни с дъжд от олово и огнени отблясъци — някой изпразваше цял пълнител към него. Пукотевицата бе оглушителна, но нито един от куршумите не прелетя близо до Мърсър. Той пусна нови два куршума, за да съобщи на пазачите, че не са го уцелили, ала позицията му не бе особено сигурна и се наложи да отстъпи. Стигна до друг коридор, който водеше към стълбище. Спусна се по него и се озова в друг коридор, на следващата палуба.

В този момент зазвуча аларма.

Мърсър се надяваше, че бъркотията ще ги принуди да отложат експеримента, докато преценят и неутрализират заплахата, ала нямаше как да знае дали наистина ще стане така. Коридорът, в който се намираше, наподобяваше стоманена тръба с метална решетка за под, а отдолу се виждаха някакви машини. Беше много задушно. Някъде напред се чуваше свистенето на изпускана пара. Всичко това му приличаше на завод от средата на миналия век.

Спря за момент да смени пълнителя, макар че първият бе изстрелян само до половината. След това мина през завесата от пара. Една сянка изникна внезапно пред него и Мърсър натисна рефлексивно спусъка. Когато се наведе и после се изправи, установи, че е прострелял пластмасова табелка, която се поклащаше на една от тръбите.

Но тази грешка бе привлякла вниманието на един от преследвачите му, който бе тръгнал да провери този коридор. Във въздуха отново просвистя олово и Мърсър се просна зад един изключен генератор. После притича назад по мократа решетка, скочи върху решетъчна платформа на междинната палуба и изтича по нея обратно до мястото, където трябваше да е нападателят. Вдигна пистолета така, че дулото да е в отвора на решетката, и стреля два пъти. Единият куршум попадна в бедрото на мъжа и от раната бликна тъмна кръв. Вторият го удари в слабините и го накара да се свлече в болезнени конвулсии на пода.

Мърсър отскочи встрани, за да не го оплиска рукналата от раните кръв.

— Sept minutes.

Мърсър изруга. Никой не възнамеряваше да спира експеримента.

Изкатери се в коридора и видя напред неясен силует, който се скри зад ъгъла. Стоманеният коридор завиваше, заобикаляйки някаква огромна конструкция под палубата, вероятно подпорите на някоя от антените.

Мърсър се прицели покрай извивката на стената и пусна четири бързи изстрела.

Изтича напред. Единият охранител бе паднал на пода, друг бягаше, макар че държеше пистолет. Мърсър не беше в опрощаващо настроение и го простреля.

Мърсър си пое дъх и хукна отново. Сега, когато най-сетне се бе ориентирал, знаеше как да стигне до контролната зала. Мина покрай няколко отворени помещения, където мъже с бели престилки се бяха навели над сложни уреди и вдигаха изплашено глави, когато чуваха стъпките му. Мърсър им извика на френски, че трябва да си останат по местата — преструваше се на някой от пазачите. Никой не каза нищо.

— Cinq minutes.

Той сви зад ъгъла и едва не бе повален с един откос от Букър.

— По дяволите! Не ме стряскай — изсумтя Сайкс.

— Бук, аз съм този, дето трябва да си сменя гащите. Какво става? Имаме пет минути.

— Контролният център е зад тази врата — посочи Букър. — Затвориха я тъкмо преди да дойда. Успях да пусна няколко куршума вътре. Трябва да намерим друг път.

— Няма време.

Мърсър се огледа. Бяха в задънена улица. Той провери стените, пода, тавана…

Отдели няколко секунди, за да събере в един патроните от двата полупразни пълнителя, и се обърна към Букър:

— Помогни ми.

И посочи вентилаторната решетка на тавана.

Сайкс метна оръжието на рамо и направи столче с ръце. Мърсър стъпи и Сайкс го изстреля мощно нагоре.

— По-полека де! — извика Мърсър, понеже насмалко щеше да се удари в капака.

— Извинявай.

Мърсър дръпна решетъчния капак, извади пистолета и се пъхна във вентилационната шахта. Беше мръсна, покрита с прах и вероятно чудесна хранителна среда за всякакви болестотворни организми, но минаваше над стената, която ги отделяше от контролния център, и това бе най-важното.

Тънката ламарина поддаваше и пропукваше при всяко движение и Мърсър можеше само да се надява, че звукът ще бъде заглушен от воя на сирените. На няколко метра по-напред през пода на шахтата се процеждаше светлина, което означаваше, че там има вентилационен отвор. Той се плъзна до него и погледна, ала жалузите бяха завъртени под такъв ъгъл, че виждаше само участъка точно отдолу.

— Trois minutes.

Налагаше се да го направи слепешката и нямаше никакво време за губене. Той блъсна решетката с ръба на дланта си и когато тя се откачи, се шмугна с главата надолу, като се разкрачи, та бедрата му да се запречат в отвора и да му попречат да падне.

Увиснал с главата надолу и свил колене, за да се задържи, вероятно приличаше на огромен окачен на тавана прилеп. Висящата поза означаваше, че главата му ще започне бързо да се пълни с кръв и след броени секунди зрението му ще се замъгли.

Контролният център на бившия съветски кораб беше просторен, с множество компютърни пултове, конструирани по времето, когато изчислителните машини са били с размерите на корабни контейнери. Стените му бяха високи. Мърсър висеше поне на четири метра над пода. На една от стените имаше огромен екран, върху който бе изрисувана карта на Земята. Там вероятно бе трябвало да се изписват траекториите на съветските ракети. Друга стена представляваше висока стъклена преграда. В помещението имаше петима-шестима специалисти с бели престилки. Щом решетката тупна със звънтене на пода, те извърнаха изплашено глави към звука.

Първият обаче, който забеляза Мърсър, беше човекът, от когото се боеше най-много.

Южноафриканецът вече се беше раздвижил с бързината на мамба и протягаше оръжието си напред.

Но Мърсър го изпревари.

Първият куршум пропусна с милиметър и Мърсър стреля отново. Този път уцели и едрокалибреният куршум отхвърли южноафриканеца назад.

Мърсър повдигна тялото си нагоре, улови се за ръбовете на отвора и спусна крака. Скочи на пода и се претърколи.

Учените и техниците бяха отстъпили изплашено към дъното. Само допреди секунди се бяха чувствали в безопасност под охраната на въоръжения мъж, а ето че сега всичко се бе променило. Мърсър завъртя пистолета, за да ги покрие, и те продължиха да отстъпват, докато не се притиснаха към пултовете.

Мърсър изрита настрани пистолета на лежащия неподвижно наемник. Беше го уцелил точно под гръдната клетка. Ако се съдеше по ъгъла, под който бе проникнал куршумът, вероятно му бе разкъсал червата. Смъртоносен изстрел, ала мъжът все още бе жив. Агонията от подобен изстрел можеше да продължи доста дълго. Южноафриканецът притискаше раната с окървавена ръка, ала между пръстите му не спираше да блика кръв. Той погледна Мърсър и на обезобразеното му лице се изписа зла усмивка.

— Не можа даже да ме застреляш както трябва, а? И сега ще ме гледаш как умирам.

— Не смятам въобще да гледам — отвърна Мърсър и си помисли за Ейб.

Изтича до затворената врата и пусна Букър. Едрият мъж нахълта, вдигнал автомата. Огледа сцената за миг и тръгна към учените.

— Кой от вас се разпорежда тук? — извика Мърсър.

Никой не отговори и Мърсър насочи пистолета си към големия екран. Резкият изстрел беше достатъчен, за да им развърже езиците.

Мъж на средна възраст вдигна ръка.

— Не си в шибана класна стая — викна Мърсър. — Свали си ръката и ми кажи как да спрем експеримента преди да е станало прекалено късно.

— Професор Жан-Робер Фортескю е ръководител на експеримента — отвърна мъжът с разтреперан глас и посочи широката стъклена преграда в дъното на помещението. — Той е там вътре. Там са и кристалите, свързани с антенния предавател. Това е само помещение за наблюдение.

Мърсър едва сега забеляза, че в дъното има тежка врата, като вход за трезор, разделяща двете помещения. Изтича до дебелата стъклена преграда. Отвъд нея имаше ярко осветено помещение, голямо почти колкото контролната зала, със стърчащи към тавана гигантски машини, сякаш измъкнати от трескавото въображение на някой побъркан учен. Бяха лъскави, очевидно високотехнологични и с напълно неразгадаема функция. Представи си, че някъде там, сред джунглата от оплетени кабели, дебели колкото кофи за боклук, и струпаните метални кутии, обгърнати от заскрежен охладител, за да ги предпазва от свръхнагряване, се намират двайсетте килограма камъни, заради които Амелия Еърхарт бе изгубила живота си.

Нямаше никаква представа как може да спре експеримента, ако бъде стартиран. От Джейсън знаеше само, че ако високоенергийният заряд от корабните реактори мине през кристалите и се насочи към космоса, магнитното поле на планетата може да реагира за броени секунди.

В помещението имаше двама души. Мърсър предположи, че високият гологлав мъж със самодоволно изражение е Фортескю.

— Можете ли да се свързвате с тях оттук? — попита Мърсър.

— Да. — Ученият посочи слушалките на един от пултовете.

Мърсър бързо си сложи слушалките и включи миниатюрния микрофон.

— Фортескю, трябва да ме чуете.

От другата страна на преградата професорът също си сложи слушалки.

— Знам кой сте. Ролан ме предупреди доста отдавна, че някой се опитва да осуети плановете ни, но бедният Никлас смяташе, че сте останали на онзи пустинен остров.

Мърсър позна гласа от корабната уредба.

— Моля ви, спрете незабавно това.

— Защо?

Мърсър знаеше, че сега не е време за дискусии.

— Чуйте ме. Изчисленията ви са напълно погрешни. Включите ли реактора, има голяма възможност да повредите сериозно земното магнитно поле.

— Не мисля така.

Мърсър стисна зъби и за миг си спомни за Ейб Джейкъбс и началото на този кошмар в онази мина в Минесота.

— Добре, задник такъв, а какво ще кажеш, ако започна да избивам един по един хората ти тук, ако не спреш веднага?

Настъпи моментна тишина. После французинът сви рамене и отвърна:

— Не зная какво си мислите, че правим тук, мосю, но въздействието на енергийния лъч ще е незначително. Ефектът ще е слаб, макар че ще се натрупва през следващите месеци. Полето няма да пострада — по-малко облаци ще се образуват над този район и Земята ще се стопли с един-два градуса.

Мърсър не разбираше за какво говори ученият. Джейсън бе убеден, че експериментът цели по някакъв начин да промени магнитното поле и чрез това да се понижи земната температура, която се бе покачила след увеличаването на въглеродните емисии в атмосферата.

— Искате да кажете, че се опитвате да покачите температурата?

— Oui.

Мърсър и Букър се спогледаха озадачено.

— Нула — обяви от високоговорителите Фортескю.

Отнякъде се появи и започна да набира сили ниско бръмчене, съвсем слабо, нищо повече от фонов шум. Мърсър бе очаквал, че от реакторите ще бликнат огромни потоци енергия, за да бъдат канализирани през този странен апарат и през кристалите и да се стрелнат като ослепителен лъч към небето от чиниите на палубата. Ала дори не се забелязваше повишено изпарение на охлаждащата система.

Ако се съдеше по мониторите на контролните пултове, не се случваше нищо.

— Виждате ли, мосю — продължи ученият по микрофона. — Моята машина и изчисленията ми са безпогрешни. След като демонстрирам, че мога да затопля повърхността на планетата, ще съм в състояние да я охладя отново.

— Мърсър… — Бук посочи един монитор встрани. — Виж там.

Камерата показваше главната сателитна чиния, която изглеждаше точно както преди малко. Но не това бе привлякло вниманието на Букър. Нощното небе, което доскоро бе изпълнено със звезди, сега се закриваше от облаци, в които пулсираха светкавици. Докато гледаха към тях, те осъзнаха, че облаците се местят — въртяха се бавно и набираха ускорение като огромен циклон, в чийто епицентър бе разположен „Жуковски“.

— Това никак не е на добре — промърмори Сайкс.

— Погледнете мониторите! — извика Мърсър на учения. — Предизвиквате атмосферни смущения, които набират сила. Фортескю, спрете машината. Изключете я веднага!

Мърсър махна на човека, с когото бе разговарял преди малко.

— Можете ли да спрете реактора?

— Не и оттук. И реакторното е по-добре изолирано от тези две помещения. Не можете да влезете, освен ако не ви пусне доктор Фортескю.

— Бук?

Сайкс насочи автомата към стъклото и се приближи. Натисна спусъка и изстреля един дълъг откос, като се стараеше да насочва куршумите в една точка, или поне в тесен кръг. Смени машинално пълнителя веднага щом той се изпразни и продължи да стреля, докато и вторият пълнител свърши. Куршумите обаче оставиха едва забележими дири по бронираното стъкло. Бяха им необходими експлозивни заряди, за да си пробият път в съседното помещение: нещо, с което не разполагаха — нито пък имаха време да импровизират.

Фортескю се бе привел зад един по-висок пулт с монитори, но се изправи веднага щом осъзна, че стъклото няма да поддаде. Нямаше достатъчно смелост да се доближи до мястото, където куршумите бяха очертали неравен кръг, ала на устните му трепкаше подигравателна усмивка.

Мърсър отново погледна монитора. Бурята продължаваше да набира сила и над кораба, на височина няколкостотин метра, се бе оформила корона със зловеща пурпурна окраска. Светлината бе призрачна. След секунди от облаците се показаха ослепително ярки повлекла от лъчиста енергия, разпростиращи се по посока на северно-южните вектори, сякаш следваха невидимите линии на магнитните полета.

— Погледнете това, за бога! — извика той на французина.

Фортескю вече изглеждаше по-малко уверен, но отвърна нацупено:

— Нищо повече от леки смущения. Бурята скоро ще отмине.

Мърсър не знаеше с колко време разполагат. Джейсън не беше сигурен за възможните последствия, но беше наясно, че става въпрос за минути, не за часове. Бурята продължаваше да набира мощ, докато в епицентъра ѝ гигантските антени на палубата изстрелваха в небето невидими потоци енергия.

Мърсър не беше от хората, които лесно се поддават на паниката. Той беше логичен, методичен и по принцип се стараеше да открие решение за всеки проблем, но в този момент бе наистина объркан. Не сваляше ужасен поглед от небето, където облаците се бяха превърнали в гигантски купол от поляризирани йони.

Огледа останалите пултове. Виждаше стари аналогови превключватели и циферблати с неразгадаеми обозначения на кирилица. По-новите монитори бяха поставени над пултовете, вместо да бъдат вградени в тях, и надписите им бяха на френски. Той реши да игнорира старата техника. Нямаше никакъв смисъл да си губи времето с нея. Помисли си дали да не потърси някакво прикритие, но нито едно място не изглеждаше достатъчно сигурно — не и ако настъпи смяна на полюсите.

И тогава му хрумна една мисъл.

Защита.

Камъните трябваше да бъдат екранирани, за да не привличат светкавиците, а след като над тях надвисваше такава чудовищна буря, корабът скоро щеше да привлича светкавица след светкавица. Машините отвъд стъклената бариера всъщност бяха крехки — имаха деликатни електронни компоненти и не разполагаха с индустриални щитове. Помещението вероятно също не разполагаше със системи за неутрализиране на този ефект… И изведнъж Мърсър осъзна какво е предназначението на жиците, с които бе омотан корпусът и антените. Бяха обгърнали целия кораб в противомагнитно поле с цел да го предпазят от натрупването на мощен статичен заряд. За разлика от медната кутия на Ейб Джейкъбс или шепата месингови патрони, които Мърсър бе използвал с подобна цел, това беше активна система, наподобяваща гигантска фарадеева клетка и защитаваща целия огромен кораб.

Мърсър огледа отново пултовете и откри точно това, което търсеше. Един от тях бе предназначен да следи корабното електромагнитно поле. Мърсър размърда мишката, за да пробуди спящия екран, и когато той светна, прегледа данните и бързо намери бутона за изключване на защитната екранировка.

— Какво правите? — попита Фортескю иззад стъклото.

Мърсър го игнорира и си свали слушалките. После се обърна към Букър.

— Как сме с времето?

Бук си погледна часовника.

— Има още няколко минути, докато се включи алармата на джета, ако за това питаш.

— Дискретността е добродетел — каза укорително Мърсър. После се обърна към техниците и учените и извика: — Всички да напуснат кораба колкото се може по-бързо. Екипажът също. Всички да се евакуират незабавно! Животът ви е в опасност!

Бурята се усилваше и сега бе истинска вихрушка, затулила цялото небе.

Мърсър кликна два пъти върху иконата, за да изключи полето, и щом върху екрана се изписа „изключено“, вдигна пистолета и пусна три куршума през таблото във вградения под него компютър.

Фортескю блъскаше гневно с юмрук по стъклото, осъзнал какво е направил Мърсър. Сега вече корабът бе напълно уязвим за ударите на светкавиците, а навън скоро щеше да се разрази най-силната буря, виждана на планетата.

— Да тръгваме! — извика Мърсър на Сайкс и се втурна към изхода.

— Не! — изкрещя Фортескю, изтича при вратата и завъртя дръжката, за да се върне в контролната зала, вероятно с надеждата да включи отново полето, ала това бяха безполезни усилия. Компютърът бе повреден и едва ли имаше възможност да се направи нещо поне на първо време.

Мърсър се обърна да последва Бук, за да прекосят контролната зала. Една ръка го сграбчи за глезена. Беше забравил напълно за Никлас, южноафриканеца.

— Исках само да разбереш нещо… — заговори той, като се бореше с бликащата от устата му кръв. — Там, в Африка, ни бяха пратили да търсим едни отвлечени мисионери. Това беше спасителна операция. Когато видяха белите ви лица, мъжете ми решиха, че сте жертви, и започнаха да стрелят по черните, които ви държаха. Беше грешка… наречи го жертви на приятелски огън.

— Наречи го каквото искаш — отвърна безжалостно Мърсър, все още преизпълнен с гняв. — В онзи ден загина един добър човек, казваше се Пол… и за смъртта му имаш вина точно толкова, колкото за смъртта на Ейбрахам Джейкъбс, когото уби в мината в Лейстър преди две седмици. Ти направи своя избор, а аз — моя. Не мисли, че белегът те е превърнал в убиец. Случило се е много преди да те прострелям. Ще ти кажа само едно — мисля, че ще спя по-добре тази нощ, след като ще знам, че си мъртъв и че Ейб и Пол и един бог знае още колко нещастници са отмъстени.

Мърсър понечи да се затича, но спря и се обърна към наемника.

— Мога да те застрелям по милост, макар да не го заслужаваш — ако се опиташ да си опростиш греховете.

— И как ще стане това? — попита мъжът.

— Кажи ми името на човека, който плати за тази операция.

Наемникът се ухили измъчено и внезапно започна да кашля кръв. Изхърка няколко думи, сгърчи се от мъчителни конвулсии и замря неподвижно.

Мърсър го изгледа, после се обърна и хукна към изхода, където Бук вече го очакваше.

В този момент първата мълния удари кораба. Електрическият заряд надви потоците енергия, пулсиращи във вените на апарата на Фортескю, и от сблъсъка започнаха да горят и гърмят релета. Привличани към сърцето на апарата, където бяха поставени мътноватите кристали, електрическите импулси от небето си пробиваха път през мрежата на машината и изгаряха всичко по пътя си. Когато всичко се уталожи, професор Фортескю бе само силует от въглероден прах от другата страна на стъклото.

Рамо до рамо Мърсър и Сайкс затичаха по коридорите и се изкатериха по металните стълби. Шепата хора, които Мърсър бе предупредил, се бяха пръснали по палубата. Изглежда, никой от екипажа не ги бе послушал. Нито един моряк не би посмял да напусне кораба в подобна буря и учените не можеха да ги убедят, че истинската опасност тепърва предстои.

Мърсър и Бук хукнаха по палубата. Никой не се опитваше да спусне спасителните лодки, нито си слагаха жилетки. И ако Мърсър не ги беше предупредил за това, което се задава, вероятно щяха да предпочетат да останат долу, вместо да се изложат на ветрове, които доближаваха ураганна сила. Светкавици раздираха небето. Това, което придаваше на картината още по-неземен характер, бяха облаците — бяха толкова високо, че ветровете почти не докосваха океанската повърхност.

В района около кораба все още бе тиха, спокойна нощ… а горе небето изглеждаше като цепнатина, отвъд която се виждаха портите на ада.

Без да губят нито секунда, за да огледат тази сцена, Мърсър и Бук тичаха по палубата. Трябваше да заобиколят задните надстройки и да се шмугнат в тясното пространство между подпорите на антената. Въздухът тук бе толкова зареден със статично електричество, че косата на Мърсър настръхна.

Най-сетне стигнаха десния борд. В първия момент не можаха да открият джета, но точно сега това нямаше значение. Прескочиха едновременно перилата и се гмурнаха в черните води. Изскочиха на повърхността и заплуваха надалече от обречения кораб. Високо над тях водовъртежът набираше мощ. Светкавиците се усилваха, тътнежите им караха въздуха над океана да трепти.

Сега най-важното бе да се отдалечат колкото се може повече. Букър, като по-як, скоро набра преднина.

На петдесетина метра пред тях внезапно блесна светлина, която започна да блещука с разноцветни оттенъци, и заедно с това над водите се понесоха познатите встъпителни акорди на „Звездното знаме завинаги“. Алармата най-сетне се беше задействала.

Бук стигна пръв джета и го запали преди Мърсър да се приближи. Наместиха се както и по-рано и този път Бук завъртя газта докрай. Мърсър непрестанно се озърташе назад. Облаците на магнитната буря вече получаваха постоянен приток на електричество и се бяха обагрили в зловещо зелено сияние, а лъкатушещите светкавици ги пробождаха, бликайки от неравната окръжност над тях. Няколко по-малки светкавици стигнаха до кораба и засияха толкова ослепително бяло, че беше мъчително да ги гледаш. Мърсър не се съмняваше, че бурята събира много по-голям електрически потенциал, отколкото при първия удар.

За негова изненада тороидът внезапно се смали, сякаш си поемаше дълбоко дъх, секунда преди да изстреля канонада от невероятно силни светкавици. Като че ли всички светкавици на света се бяха събрали, за да се стоварят върху „Николай Жуковски“.

Мощният разряд удари кораба като стоварващ се отгоре юмрук. За един заслепяващ миг Мърсър почти можеше да види потока от енергия, който разцепи главната антена, а после тя изригна в огненобяла топка от плазма и се изтръгна от подпорите. Заедно с нея целият кораб се разхвърча като избухнала граната.

Мърсър стисна очи, за да не ослепее.

Секунди по-късно ги застигна вълна от нагорещен озон, който изпълни дробовете им и ги накара да се закашлят мъчително.

А после наподобяващият атомна гъба купол избледня и когато Мърсър отново погледна назад, нямаше никакви следи, че там се е случило нещо необичайно. Облаците се бяха разпръснали и нощното небе отново сияеше със звездна светлина.

— Божичко! — възкликна Бук.

— Ако трябва да перифразирам една стара телевизионна реклама, която се оказа далеч по-пророческа, отколкото са смятали навремето — не си прави майтап с Майката Природа.

29.

Мърсър и Букър трябваше да прекарат още три часа върху тясната седалка на джета преди да бъдат спасени от един вертолет „Сий Кинг“, пратен от борда на „Америка“. Експлозията бе засечена от множество сеизмични станции на планетата и в началото бе определена дори като ядрен взрив. В отговор на това американският флот бе пратил най-близкия си боен кораб да разследва случая. Капитан Татъл и неговият екипаж бяха огледали района в търсене на причини за странния катаклизъм. Ала не откриха никакви следи от радиоактивно замърсяване, въпреки атомните реактори на борда на руския кораб. Сякаш в тази част на океана бе паднал гигантски метеор.

Въпреки това щяха да минат няколко месеца преди който и да било от изследователските кораби да дръзне да доближи епицентъра на взрива. Щяха да използват роботи, за да претърсят океанското дъно. От специален интерес бяха изолиращите камери на реакторното ядро на „Жуковски“, които в края на краищата бяха открити цели и невредими и бяха извадени от дълбочина почти пет километра.

През онази нощ Мърсър и Бук бяха откарани на борда на „Америка“, а по-късно отлетяха за Тарауа, където се качиха на пътнически самолет. Сайкс се отправи на запад, у дома в Северна Каролина. Мърсър имаше една спирка преди да си позволи лукса да се прибере вкъщи. Той отлетя за Хонконг, за да се прекачи на полета до окончателната си цел — международно летище „Шарл дьо Гол“, северно от Париж.

В света на потайните сделки, каквото представляваше политиката във Вашингтон, истинската история за случилото се в Тихия океан започна да се разпространява още докато магнитната буря се разсейваше. Айра Ласко бе похвален от мнозина за това, че е помогнал да се предотврати една от най-големите катастрофи, заплашвали човечеството, откакто предците му са слезли от дърветата. Никой все още не знаеше кого да посочи с обвинителен пръст, но следователите вече се бяха ориентирали към „Академик Николай Жуковски“ и неговите притежатели и към последния работодател на един наемник от Южна Африка на име Никлас, фамилия — неизвестна.

Мърсър остави на Айра да получи лъвския пай от овациите и се постара да не бъде въвличан в разследването, подхванато от ФБР. Единственото, което го интересуваше, бе името, което наемникът бе изплюл заедно с последните капки потъмняла кръв, преди да издъхне на пода на контролната зала.

От борда на „Америка“ Мърсър бе позвънил на Айра и му бе казал името. След няколко часа Ласко го потърси и двамата сглобиха цялостната картина.

— Ролан Д’Авежан и „Юродайн“… познавам го — каза Айра. — Но този тип е страшно богат… защо му е да се забърква с нещо подобно?

— Неговият главен учен на борда на „Жуковски“ обрисува основните насоки на експеримента им и нещата постепенно си заеха местата — отвърна Мърсър. — До съвсем скоро в Европа доминираха всякакви проекти за зелена енергия. Вятърни централи и слънчеви панели растяха по бреговете на Испания и източните граници на Германия и правителствата финансираха всичките тези строежи с пари на данъкоплатците — милиарди долари на месец.

— Всичко това е заради глобалното затопляне и спасяването на планетата.

— За някои — да. Но за бизнеса това си е дойна крава. Хората са толкова вманиачени на тази тема, че са готови да се разделят с огромни суми. Компании като „Юродайн“ съществуваха на гребена на вълната, като строяха вятърни електроцентрали и слънчеви електростанции с пари от субсидиите. Ала след няколко години, когато настъпи финансовата криза, изведнъж дори богатите държави вече не можеха да си позволят лукса от зелена енергия и обществената канелка бе затворена. Това съвпадна с времето, когато започна да става ясно, че глобалното покачване на температурата не е толкова бързо, колкото се предполагаше. Изведнъж истерията с промяната на климата остана на заден план за всички, освен за тези, които бяха финансово заинтересувани: екоорганизациите, нуждаещи се от финансиране, медиите, които винаги са си падали по жълтите истории, и шепа компании, вложили доста пари и усилия в зелени технологии. Някои от последните просто пуснаха кепенците, като „Солиндра“ и „А 123 Солар“, но Д’Авежан не е искал същата участ да постигне „Юродайн“. И е измислил план, за да спаси компанията.

— Като предизвика глобално затопляне?

— Да. Д’Авежан е смятал да използва кристалите, за да отрази малка част от космическата радиация, която попада на повърхността на планетата, което на свой ред ще разреди облачния слой в атмосферата. А изгуби ли планетата част от сенника си, температурата ще започне да се покачва.

— Разбрах — каза Айра — Той се е опитал да върне глобалното затопляне, за да предизвика паника сред хората и да накара правителствата отново да го засипят с милиарди.

— Него и „Юродайн“ — потвърди Мърсър.

— Предполагам, че не прехвърляш всичко на моите плещи само от добрина.

— Ни най-малко — увери го Мърсър. — Можеш да разкажеш на шефовете как е станало… защото аз нямам подобно намерение. Но искам едно нещо от теб. Една последна задача преди да се прибера у дома.

В девет сутринта в деня, когато пристигна в Париж, Мърсър прие посетител в хотелската си стая. Мъжът носеше пакет и адрес на един водопроводчик недалече от сградата, където се помещаваше централният офис на „Юродайн“. Мъжът и Мърсър излязоха и след петнайсет минути влязоха в скромната работилница на местния водопроводчик. Френският майстор, мустакат мъж, който пушеше сякаш министерството на здравеопазването никога не е предупреждавало за опасността от това, прие с достолепен жест своя хонорар от петстотин евро и предаде в замяна униформата си и кутията с инструменти.

Точно в десет Мърсър и агентът от ЦРУ, с когото се бе срещнал, влязоха в кабинета на секретарката на Д’Авежан. Агентът ѝ обясни, че е получил спешно повикване от управителя на сградата и че от пода на техния етаж се стича вода. Тя отвърна, че мосю Д’Авежан не бива да бъде обезпокояван, след което на свой ред агентът заяви, че ще повика управителя и ще го накара да ѝ прочете правилника за работа на ремонтната бригада, според който има право на достъп по всяко време и до всяка точка на сградата в случай на авария. Денем и нощем, а мосю Д’Авежан може да си го начука.

Младата жена се сепна, позвъни на Д’Авежан и обясни проблема.

— Добре — чу се приглушен глас от интеркома.

Красивата секретарка отвори вратата към вътрешността на офиса и се отдръпна, за да могат водопроводчиците да внесат кутиите с инструменти.

Ролан Д’Авежан дори не вдигна глава от бюрото. Мърсър не смееше да го погледне, за да не усети той омразата му. Последва агента на ЦРУ в банята и затвори вратата. Агентът повдигна въпросително вежди, сякаш го подканяше да направи това, за което са дошли. Мърсър отвори тежката кутия за инструменти, сложи си хирургични ръкавици, които бе приготвил предварително, а върху тях нахлузи гумени. Едва тогава извади пакета, чието съдържание бе подготвил за него един пенсиониран химик, който от време на време изпълняваше специални поръчки на ЦРУ, както и на френските тайни служби. Мърсър свали сапуна от подставката до душа и го смени с подобен, който извади от пакета. Цветовете бяха доста сходни, но този на Мърсър бе малко по-голям и той го поостърга с джобното си ножче.

Прибра дебелите ръкавици в кутията и смъкна и хирургическите.

— C’est tout? Fini?

— Oui.

— D’accord.

Излязоха от банята и агентът подхвърли с безразличие:

— Извинете, мосю, но изглежда, течът не е от вашата баня. Прощавайте за неудобството.

Д’Авежан дори не вдигна глава. Те излязоха, усмихнаха се на красивата секретарка и напуснаха сградата.

Новината стигна до медиите чак след девет часа, докато Мърсър се изтягаше на седалката на просторния Боинг 777 някъде над Атлантика. Ролан Д’Авежан, богатият президент на една от най-уважаваните посветени на опазване на околната среда компании в Европа, бе скочил гол от прозореца на своя офис и бе загинал. Върху тялото му имало следи от тежки химични изгаряния. Според слуховете трупът на Д’Авежан продължавал да се разпада дори на аутопсионната маса. Започналото разследване щеше да установи, че пострадалият е използвал силно абразивни дезинфекционни средства, може би с мазохистична цел, и че това очевидно е излязло от контрол. Изглежда, последният му опит да прогони греховете, които е смятал, че тези специални сапуни са в състояние да пречистят, се е оказал фатален. Полицаите бяха открили сапуна в банята и проведените анализи показали, че активните му съставки стават още по-разяждащи при контакт с вода. Експеримент, проведен върху свинска кожа, демонстрирал, че когато Д’Авежан се опитал да отмие сапуна, кожата му е започнала да дими и после да се разпада. Общоприетото мнение бе, че единственият начин да се отърве от страшните мъки за Д’Авежан е бил да скочи от прозореца. Смърт като избавление. Случаят е приключен.

Мърсър се прибра у дома рано вечерта и завари Хари и специален агент Кели до бара. Кели бе вдигнала крака на масата, патериците ѝ бяха подпрени на стената. Драг се бе изтегнал до нея и опашката му тропаше като метроном, докато тя го чешеше зад ушите.

— Здравейте — каза Мърсър, след като огледа сцената.

— Здравей и на теб — отвърна Кели с топла усмивка. — Мърсър, не ми се сърди, че ще го кажа, но изглеждаш като парцал. Къде изчезна? Да не си гонил терористи по широкия свят?

— Ще изведа Драг на разходка — заяви Хари и когато мина покрай Мърсър, го тупна любящо по рамото.

— Тази седмица прекарах доста време с Хари — каза Кели. — Той е приятен събеседник. Имаш страхотен приятел.

— Е, във всеки случай не е срамежлив… нито пък винаги трезвен — отвърна Мърсър. — Как е кракът? Хари погрижи ли се добре за теб?

Кели се засмя.

— Развличаше ме с истории за твоите подвизи, Мърсър. Бях запалена слушателка.

— Никога не вярвай на всичко, което ти говорят. А в случая с Хари никога не вярвай на всичко, което ти казва.

— Добре, ето какво ще се уговорим. — Кели се надигна и се подпря на облегалката. — Сигурно умираш за сън, така че ще си тръгна и ще те оставя да поспиш. Но смятам да се върна веднага щом си починеш.

— В никакъв случай — възрази Мърсър. — Ще трябва да се извиня за предишните си грешки и да изведа дамата на истинска среща. Дай ми петнайсет минути и ще направя за теб всичко, което поискаш. — Мърсър тръгна към банята, но на вратата спря и се обърна. — Спомена френска и тайландска кухня. Известно време смятам да се въздържам от всичко френско, така че нека е тайландска.

След вечеря специален агент Кели Хепбърн се прибра с Мърсър. Въпреки предишното ѝ предупреждение нямаше нужда от ножица за гипс, а само внимателно подложена възглавница и изгарящото желание да потърсиш утеха в прегръдките на другия.

1

Според Конвенцията по морско право на ООН, държавите могат да обявят изключителна икономическа зона от 200 мили, в която притежават суверенни права за експлоатация на природните ресурси. — Б.ред.

2

Нападението на комплекса на Давид Кореш, предводител на сектата „Последователите на Давид“, при което загиват четирима агенти и са ранени шестнайсет. След обсада, продължила петдесет и един дни, агентите на ФБР употребяват сълзотворен газ, но членовете на сектата запалват постройките. От намиращите се вътре деветдесет и пет души, от които седемнайсет деца, оживяват деветима — Б.пр.

3

Единица мярка за дължина, равна на една стомилионна част от сантиметъра, по името на шведския физик Ангстрьом, XIX век. — Б.пр.

4

Извънсистемна единица за магнитна индукция, по името на германския математик, астроном и геодезист Карл Фридрих Гаус. — Б.пр.

5

Commander — чин във Военноморските сили на САЩ, отговарящ на капитан 3 ранг. — Б.ред.

6

Barnacle, морски жълъд (англ.). — Б.пр.

7

Международна организация на хората с висок коефициент на интелигентност — Б.пр.

8

Американско дружество на студенти по хуманитарни и естествени науки с високи оценки, основано през 1776 г. — Б.пр.

9

Инклузии — включения, антиклинали — гънки на земната кора с изпъкналата си част нагоре. — Б.пр.

10

Азот (англ.) — Б.пр.

11

Вълк (нем.) — Б.пр.

12

Йохан (Джон) Ериксон (1803–1889), американски инженер и изобретател, роден в Швеция, пръв приложил витлообразния двигател в параходите. „Монитор“ — първият тежко въоръжен боен кораб, построен през 1862 г. — Б.пр.

13

Kurd — кюрд, curd — извара (англ.) — Б.пр.

14

Не — (нем.) — Б.пр.

15

Международен радиотелеграфен сигнал за бедствие на кораб или самолет. — Б.пр.

16

Богородице — (исп.) — Б.пр.

17

Ервин Йоханес Ромел (1891–1944), германски фелдмаршал от Втората световна война. — Б.пр.

18

Библията, Битие 10:8, Хуш е син на Ноевия син Хам, чиито потомци владеят Вавилон, Ерех, Акад и Халне в земята Сенаар, според Библията. — Б. пр.

19

Не разбирам. Казвам се Клод Киснел. Какво става? И кой е доктор Мърсър? (фр.) — Б.пр

20

Благодаря (итал.) — Бел. пр.

21

Сухопътна миля — 1,609 км; морска миля. — 1,853 км — Б. пр.

22

Един фут е равен на 30,48 см. — Б. пр.

23

Американски галон — 3,78 литра. — Б. пр.

24

Данте Алигиери — „Ад“, превод Константин Величков — Б. пр.

25

Зелена земя. — Б. пр.

26

Благодаря (нем.). — Б. пр.

27

Боже мой (нем.). — Б. пр.

28

Къде е Аника? (нем.) — Б. пр.

29

Много добре (нем.) — Б. пр.

30

Тъй вярно (нем.) — Б. пр.

31

Хайде! Живо! (фр.) — Б.пр.

32

Няма нищо (фр.). — Б.пр.

33

Разбрано, добре (фр.)

34

Прикривайте тила ни! (фр.)

35

Защо? (фр.)

36

Не знам (фр.)

37

Лека нощ, курво. (исп.)

38

Лека нощ, копеле. (исп.)

39

Господин Брунесо, чисто е. (фр.)

40

Моля (исп.)

41

Няма защо. Успех. (фр.)

42

О, небеса! (фр.)

43

Бог да е с теб, американке. (исп.)

44

Да, приятелю (фр.)

45

Не знам. (фр.)

46

Да, благодаря. (исп.)

47

Старото има на Джакарта. — Б. пр.

48

Един клафтер е равен на 182 сантиметра. — Б. пр.

49

Спирит (англ.) — дух, духовно начало, душа. — Б. пр.

50

Помощ — международен радиотелеграфен сигнал за бедствие на кораб или самолет. — Б. пр.

51

Движение от 90 — те години на миналия век с акцент върху директната духовна опитност и самоутвърждаването на индивида. — Б. ред.

52

Американският галон е равен на 3.73 литра. — Б. пр.

53

Leper (англ.) — прокажен. — Б. пр.

54

Тибетска будистка секта, кръстена на едноименния манастир, основан през 1073 година на 80 км северно от връх Еверест. — Б. пр.

55

Генерал Иди Амин Дада Умей е военен диктатор на Уганда от 25 януари 1971 до 13 април 1979 година — Б. пр.

56

Извинете, госпожо, говорите ли френски? (фр.) — Б. пр.

57

Когато се извади всяка единадесета дума от английския текст, се получава „May seven Lake Hearst airship Hindenburg. Success oboe“, което в превод означава „Седми май, Лейкхърст, дирижабъл“ Хинденбург „Успех, обой.“ — Б. пр.

58

Англ.: Tea, tap, cap, сир. Tea, pea, pet, put, pup, сир. Tea, sea, sep, sap, cap, сир — Б. пр.

59

Англ.: West, lest, last, east. Dire, dive, five, fine. Tea, ten, tan, tap, cap, сир — Б. пр.

60

Англ.: Games, dames, dimes, times, tiles, tills, fills, falls, balls — Б. пр.

61

Англ.: Gout, pout, pour, four. Foul, fowl, boll, bull, full — Б. пр.

62

Американски терорист, обвинен и осъден за атентата в Оклахома, при който загиват над 200 души. Според официалните власти Маквей е единак, но много конспиративни теории смятат, че зад атентата стоят тайни организации. — Б. пр.

63

Кой е (нем.) — Б. пр.

64

Американски астронавт, пилот на лунния модул на „Аполо 11“ и вторият човек, стъпил на Луната — Б.пр.

65

Хидравлично разпукване, хидроразрив на пласта. Процес, при който се създават и доразвиват пукнатини в скалния слой, като за източник на енергия се използва течност. — Б.пр.

Content

Джак дю Брул
Филип Мърсър - Сборник от 1 до 8 книга
(компилация от 8 те книги за "Филип Мърсър")

МИСИЯ „ВУЛКАН“ (книга 1 от "Филип Мърсър")

Бележка на автора

23 май 1954 г.

Вашингтон, окръг Колумбия, в наши дни

Хавай

Арлингтън, Вирджиния

Тихия океан

Арлингтън, Вирджиния

Банкок, Тайланд

Москва

Тихия океан

Арлингтън, Вирджиния

Белия дом

Хавай

Арлингтън

Потомак, Мериленд

Банкок, Тайланд

Вашингтон, окръг Колумбия

Кайро, Египет

Белия дом

Банкок, Тайланд

Белия дом

Хавай

Арлингтън, Вирджиния

Тихия океан

Арлингтън, Вирджиния

На борда на „Джон Дори“

Близо до Хавай

Хонолулу

Белия дом

Хавай

На борда на „Инчан“

На борда на „Джон Дори“

Хавай

Арлингтън, Вирджиния

Кания, Крит

ЛАДИЯТА НА ХАРОН (книга 2 от "Филип Мърсър")

Хомер, Аляска, 17 октомври

Белият Дом, 19 октомври

Университет „Джордж Вашингтон“, Вашингтон, Окръг Колумбия

Лос Анджелис, Международно летище

Арлингтън, Вирджиния

Фолс Чърч, Вирджиния

Пристанище за танкери „Алиеска“, Валдиз, Аляска

Обединени Арабски Емирства

Арлингтън, Вирджиния

Анкъридж, Аляска

Сградата „Дж. Едгар Хувър“ Вашингтон, Окръг Колумбия

Пристанище за танкери, Валдиз, Аляска

Обединени Арабски Емирства

Магистрала „Ричардсън“ северно от Валдиз, Аляска

Джорджтаун

Арлингтън, Вирджиния

Пролив Принц Уилям

На 80 километра западно от Британска Колумбия

Град Абу Даби, Обединени Арабски Емирства

Пристанище за танкери „Алиеска“ Валдиз, Аляска

На борда на „Надежда“

Валдиз, Аляска

Валдиз, Аляска

На борда на супертанкера „Южен кръст“

Лондон, Англия

Над Атлантическия океан

Лондон

На борда на „Надежда“

Пристанище за танкери „Алиеска“

На борда на супертанкера „Южен кръст“

Маями, Флорида

Лондон

На двайсет километра южно от Феърбанкс, Аляска

Летище „Хийтроу“, Лондон

На двеста и седемдесет километра северно от протока Пюджит

Заливът Кук, Аляска

На борда на „Пертомакс Прудо Омега“

Обединени Арабски Емирства

Заливът Кук, Аляска

Пристанището на Валдиз

На борда на „Петромакс Арктика“, пролив Хуан де Фука, Британска Колумбия

Обединени Арабски Емирства

Арлингтън, Вирджиния

МИНАТА НА ЦАР СОЛОМОН (книга 3 от "Филип Мърсър")

КЕЙП КЕНЕДИ, ФЛОРИДА Октомври 1989 г.

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ Януари тази година

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ След четири месеца

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

КОЛИДЖ ПАРК, МЕРИЛАНД

АРЛИНТЪН, ВИРДЖИНИЯ

АРЛИНТЪН, ВИРДЖИНИЯ

МАНАСТИР „ДЕБРЕ АМЛАК“ СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ

ВЕНЕЦИЯ, ИТАЛИЯ

МАНАСТИР „ДЕБРЕ АМЛАК“ СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

НЯКЪДЕ НАД АТЛАНТИЧЕСКИЯ ОКЕАН

ЮЖЕН ЛИВАН

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

ЛЕТИЩЕ „ЛЕОНАРДО ДА ВИНЧИ“ РИМ, ИТАЛИЯ

АСМАРА, ЕРИТРЕЯ

РИМ, ИТАЛИЯ

НЕИЗВЕСТНО МЯСТО В БЛИЗКИЯ ИЗТОК

ЕРИТРЕЯ

ХАРТУМ, СУДАН

АСМАРА, ЕРИТРЕЯ

НАКФА, ЕРИТРЕЯ

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ НА ЮГ ОТ ПЛАТОТО ХАЖЕР

ФЕЪРФАКС, ВИРДЖИНИЯ

ЕРИТРЕЯ

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

ГРАНИЦАТА МЕЖДУ ЕРИТРЕЯ И СУДАН

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

АСМАРА, ЕРИТРЕЯ

ЕРУСАЛИМ

СЕВЕРНА ЕРИТРЕЯ

ЕРИТРЕЙСКО-СУДАНСКАТА ГРАНИЦА

В ПУСТИНЯТА

МАНАСТИРЪТ „ДЕБРЕ АМЛАК“

ТЕЛ АВИВ, ИЗРАЕЛ

МАНАСТИР „ДЕБРЕ АМЛАК“

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

МИНАТА

МИНАТА

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

В МИНАТА

ДОЛИНАТА НА МЪРТВИТЕ ДЕЦА

МИНАТА

ВАШИНГТОН, ОКРЪГ КОЛУМБИЯ

МИНАТА НА ЦАР СОЛОМОН

МАСАДА, ИЗРАЕЛ

ЕГИПЕТ

ПРОКЛЯТИЕТО НА ПАНДОРА (книга 4 от "Филип Мърсър")

Гренландия Август 1953 г.

Виена, Австрия В днешно време

Мюнхен, Германия

Ню Йорк Сити

Ватикана Рим, Италия

Мюнхен, Германия

Арлингтън, Вирджиния

Рейкявик, Исландия

Хамбург, Германия

Датският пролив

Глетчерът Хан, Гренландия

Хамбург, Германия

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

Ротердам, Холандия

На „Геопроучвания“, Гренландия

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

На борда на „Императрица на моретата“

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

Станцията на „Геопроучвания“, Гренландия

Сред ледовете

В ледената пустош

Централата на „Кол АГ“, Хамбург, Германия

Пещерата на Пандора

Северният лагер на „Геопроучвания“, Гренландия

Пещерата на Пандора

Ледената покривка над пещерата на Пандора

На борда на U-1062

На борда на „Императрица на моретата“

На борда на „Императрица на моретата“

На трийсет мили от „Императрица на моретата“

Епилог

РЕКАТА НА ТАЙНИТЕ (книга 5 от "Филип Мърсър")

Париж, Франция

По река Туйра, Панама

Лагерът на Гари Барбър край Реката на руините

Езерото

Панама Сити, Панама

Кристобал, Панама

Пристанището на „Хачърли Консолидейтид“ Балбоа, Панама

Панама Сити, Панама

Провинция Дариен, Панама

Зоната на Канала, Панама

Мината на двайсетте дявола Провинция Кокле, Панама

Мината на двайсетте дявола Провинция Кокле, Панама

Мината на двайсетте дявола Провинция Кокле, Панама

Домът на Роди Херара Панама Сити, Панама

Езерото Гатун, Панама

Хотел „Радисън Роял“ Панама Сити, Панама

Ел Мирадор Западната част на Панама Сити

Хотел „Радисън Роял“ Панама Сити, Панама

Ел Мирадор

Хотел „Радисън Роял“ Панама Сити, Панама

Административна сграда на Канала Балбоа Хайтс, Панама

Хотел „Радисън Роял“ Панама Сити, Панама

Пристанището на „Хачърли Консолидейтид“ Балбоа, Панама

Шлюзът „Педро Мигел“ Панамският канал, Панама

„Ингландър Роуз“ Панамският канал, Панама

Пристанището на „Хачърли Консолидейтид“ Балбоа, Панама

Епилог

ПРЕДСКАЗАНИЕТО (книга 6 от "Филип Мърсър")

ЗОНДСКИЯТ ПРОТОК, ИНДОНЕЗИЯ 26 АВГУСТ 1883 г.

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ В ДНЕШНО ВРЕМЕ

ЗОНА 51, НЕВАДА

МИНА МН — 2, НЕВАДА

ХОТЕЛ „ЛУКСОР“ ЛАС ВЕГАС, НЕВАДА

ЛАС ВЕГАС, НЕВАДА

ЗОНА 51, НЕВАДА

НА БОРДА НА „МОРСКИ НАБЛЮДАТЕЛ II“ ТИХИЯ ОКЕАН, ОСЕМСТОТИН КИЛОМЕТРАЮГОИЗТОЧНО ОТ ОСТРОВ МИДУЕЙ

МИНА МН — 2 ЗОНА 51, НЕВАДА

НА БОРДА НА „МОРСКИ НАБЛЮДАТЕЛ 2“ ТИХИЯ ОКЕАН

НЮ ЙОРК

ТИХИЯ ОКЕАН НА СЕВЕР ОТ ГУАМ

ХОНОЛУЛУ, ХАВАЙ

САНТОРИН, ГЪРЦИЯ

САНТОРИН, ГЪРЦИЯ

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ

БЕЛИЯ ДОМ

РИНПОЧЕ-ЛА, ЗАПАДЕН ТИБЕТ

АРЛИНГТЪН, ВИРДЖИНИЯ

ДИЕГО ГАРСИЯ, ИНДИЙСКИЯ ОКЕАН

МАНАСТИРЪТ В РИНПОЧЕ-ЛА ЗАПАДЕН ТИБЕТ

ПЕЩЕРАТА НА ОРАКУЛА МАНАСТИРЪТ В РИНПОЧЕ-ЛА

НА ПЪТ ЗА ЛА ПАЛМА

ЛА ПАЛМА КАНАРСКИ ОСТРОВИ

НА БОРДА НА „ПЕТРОМАКС ЕЙНДЖЪЛ“ ПО КРАЙБРЕЖИЕТО НА ЛА ПАЛМА

НА БОРДА НА „ПЕТРОМАКС ЕЙНДЖЪЛ“ ТРИДЕСЕТ КИЛОМЕТРА ИЗТОЧНО ОТ ЛА ПАЛМА

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

ХАОС (книга 7 от "Филип Мърсър")

Май, 1937 година

Централноафриканската република. В днешно време

Централноафриканската република

Арлингтън, Вирджиния

Ню Йорк

Атлантик Сити, Ню Джързи

Атлантик Сити, Ню Джързи

Атлантик Сити, Ню Джързи

Арлингтън, Вирджиния

Арлингтън, Вирджиния

Бъфало, Ню Йорк

Река Ниагара, Ню Йорк

Арлингтън, Вирджиния

Самара, Русия

Южна Русия

Централноафриканската република

Мина „Самарская“, Южна Русия

Новоросийск, Русия

Белият дом, Вашингтон, окръг Колумбия

Арлингтън, Вирджиния

Асуан, Египет

Язовир „Насър“, Египет

Арлингтън, Вирджиния

ПОСЛЕПИС

Бележка на автора

700 МЕТРА ПОД ЗЕМЯТА (книга 8 от "Филип Мърсър")

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

1